Справа № 428/3831/15-ц
Провадження №2/428/1383/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2015 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Скочій Г.Д.,

при секретарі Андрусишин Н.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Сєвєродонецьк цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у Луганській області до ОСОБА_2 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Республіки Кіпр, -

ВСТАНОВИВ:

Головне територіальне управління юстиції у Луганській області звернулося до суду в інтересах громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_1 з зазначеним позовом, який згодом уточнили в частині написання прізвища позивача та дитини посилаючись на те, що 23 червня 2005 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_3. Дитина народилася та з моменту народження проживала в Республіці Кіпр з батьками. 21.03.2013 року відповідачка виїхала з сином в Україну без відома та згоди батька та відтоді до Кіпру більше не повернулася. Відповідно до тимчасової постанови суду у сімейних справах м. Нікосії відповідачці або будь якій іншій особі, яка діє від її імені заборонено вивозити неповнолітнього ОСОБА_3 за межі території Республіки Кіпр до повного завершення судового процесу по головній позовній заяві або до винесення нової постанови суду, окрім випадку, якщо відповідач з'явиться до суду19.11.2010 року о 08-30 ранку та вкаже причину, згідно з якою ця постанова не зможе продовжувати свою дію. Відповідно до постанови суду у сімейних справах м. Нікосії від 21.01.2011року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, позивач отримала право на сумісне проживання та піклування про неповнолітнього сина та місцем проживання сина визначено місце проживання ОСОБА_2 в м. Нікосії. Також судом визначено час спілкування позивача з дитиною. За постановою суду у сімейних справах м. Нікосії від 13.10.2013 року батька неповнолітньої дитини було зобов'язано щомісячно, починаючи з 01.10.2011 року перераховувати ОСОБА_2 суму у розмірі 230 євро на утримання дитини. 21.10.2013 року відповідачка разом з дитиною виїхала до України, чим самостійно змінила місце проживання їх сина і визначила його нове місце проживання в Україні. На думку позивача вказані дії порушують його право піклування про сина. У зв'язку з чим, посилаючись на норми Конвенції «Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 25.10.1980 року, позивач просив суд визнати незаконним вивезення з Республіки Кіпр та подальше утримування на території України неповнолітнього сина ОСОБА_3, повернути дитину до Республіки Кіпр до місця його постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1, а якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов'язати відповідачку передати їх сина батьку та допустити негайне виконання рішення в частині повернення дитини до Республіки Кіпр.

В судовому засіданні представник головного територіального управління юстиції у Луганській області Зеленина Ю.В. яка діє в інтересах позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні.

Відповідачка позовні вимоги не визнала та пояснила, що її син є не тільки громадянином Республіки Кіпр, а і громадянином України і Україна має захищати своїх громадян, їх права та інтереси. Причиною повернення її та дитини в Україну стала неправильна поведінка відповідача. За час спільного з позивачем проживання, він проявляв акти агресії відносно неї, та неповнолітнього сина, не працював і лише після звернення до суду вона почала отримувати аліменти. Через неможливість спільного проживання, вона була вимушена орендувати квартиру і проживала в ній протягом року і трьох місяців де він практично не спілкувався з дитиною, не проявляв до нього турботи та любові. Навіть коли суд визначив часи спілкування з дитиною, він не завжди користувався своїм правом. Тобто він як батько, на момент переміщення дитини в Україну не здійснював права піклування. Її син повністю прижився у новому середовищі, два роки відвідує школу, має багато друзів. Розмовляє тільки українською мовою, гарно навчається, а зміна місця проживання завдасть йому психологічної травми. Вважає, що передача дитини позивачу завдасть не тільки психічну та фізичну шкоду, але і створить для дитини нетерпиму обстановку. Син не хоче виїзджати до Кіпру навіть з нею, а коли мова йдеться про його проживання із батьком на Кіпрі без неї, у нього взагалі починається істерика. Відповідно до Конвенції прав дитини, яка передбачає, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішими просить суд, відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Представник органу опіки та піклування у справах дітей Марківської районної держадміністрації Луганської області Корсун І.Ю. позовні вимоги не визнала, та пояснила, що питання про визначення місця проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. розглядалась на засіданні комісії з питань захисту прав дитини та було встановлено, що позивачка разом з дитиною з дня його народження проживали в Республіці Кіпр. В листопаді 2010 року чоловік вигнав із дому відповідачку, а дитину залишив проживати з ним. В січні 2011 року в судовому порядку було встановлено місце проживання дитини з відповідачкою, та з 2011 року по день повернення в Україну відповідачка разом з дитиною проживала в орендованій квартирі. З жовтня 2013 року відповідачка, її син ОСОБА_3 та його бабуся проживають у с. Кризьке, Марківського району, Луганської області. Організація життя сім'ї налаштована на виховання дитини. Сім'я веде здоровий спосіб життя, живе в повній гармонії, спокої та достатку, дитина зростає в оточенні любові рідних людей. Всі умови для проживання дитини, її розвитку та для проведення дозвілля для неповнолітнього ОСОБА_3 створені. Дитина навчається в школі, він адаптувався і почуває себе комфортно. Вважає, що дитину необхідно залишити проживати з матір'ю.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції «Про права дитини» держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процесу, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В суді встановлено:

Позивач ОСОБА_1 громадянин Кіпру та відповідачка ОСОБА_2 громадянка України, з 23.06.2005 року перебувають у шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 (а.с.25,27,196). Розбіжності в написанні прізвища дитини викликано особливостями перекладу та не викликають у суду сумніву, що мова йдеться про одну і ту саму дитину.

Згідно з довідкою посольства України в Республіі Кіпр №2 від 19.01.2009 року (а.с.99.) ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1., зареєстрований громадянином України. Зазначене відповідає ч.1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України», згідно з якою особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.

Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей» переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні якщо: а) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі…. відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювались. Право піклування, згадані в пункті а) можуть виникнути, зокрема, на підставі будь - якого законодавчого акту, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричинює юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Відповідно до тимчасової постанови суду у сімейних справах м. Нікосії (а.с. 31) відповідачці або будь якій іншій особі, яка діє від її імені заборонено вивозити неповнолітнього ОСОБА_3 за межі території Кіпру, до повного завершення судового процесу по головній позовній заяві або до винесення нової постанови суду, окрім випадку, якщо відповідач з`явиться до суду19.11.2010 року о 08-30 ранку та вкаже причину, згідно з якою ця постанова не зможе продовжувати свою дію. Згідно даної постанови ім'я неповнолітнього заноситься до списку осіб, яким заборонено виїзд з території Кіпру.

Відповідно до постанови суду у сімейних справах м. Нікосії від 21.01.2011року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, позивач отримала право на сумісне проживання та піклування про неповнолітнього сина та місцем проживання сина визначено місце проживання ОСОБА_2 в м. Нікосії. Також судом визначено час спілкування позивача з дитиною. За постановою суду у сімейних справах м. Нікосії від 13.10.2013 року батька неповнолітньої дитини було зобов'язано щомісячно, починаючи з 01.10.2011 року перераховувати ОСОБА_2 суму у розмірі 230 євро на утримання дитини (а.с.34,35,39).

Таким чином, переміщення неповнолітнього ОСОБА_3, яке сталося 21 жовтня 2013 року, коли його мати ОСОБА_2 вивезла його із Республіки Кіпр до України без згоди його батька ОСОБА_1 є незаконним.

Не надано позивачкою й доказів отримання належного дозволу на виїзд дитини із Кіпру від його батька до моменту переміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Конвенції «Про права дитини», якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Оскільки звернення батька дитини ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України як Центрального органу України з виконання зазначеної Конвенції мало місце 12.11.2013 року, то строк перебування дитини в Україні та встановлення того, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, не мають значення для вирішення питання про видачу розпорядження про повернення дитини.

В суді також встановлено, що позивач здійснював права піклування над дитиною на момент її переміщення, а у подальшому не давав ані прямої, ані мовчазної згоди на утримання сина в Україні.

Також відповідачкою та її представником не доведено, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Разом з тим, суд приймає до уваги приписи ст. 13 Конвенції «Про права дитини», згідно з якою незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: особа, установа або інший орган, що піклується про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить обставини, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.

Висловлюючись з такого ж питання, Європейський Суд з прав людини у рішенні Момуссо і Уошінгтон проти Франції від 06 грудня 2007 року зазначив, що відмова національних судів заслуховувати думку дитини віком чотири роки не складає порушення ст. 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Але, на думку колегії суддів, не заслухати і не взяти до уваги думку дитини, що досягла десятирічного віку, порушувало б вказану норму Конвенції, яка закріплює право кожної людини на повагу до її особистого і сімейного життя.

Допитаний в суді неповнолітній ОСОБА_3 пояснив, що він проживає з матір'ю та бабусею, навчається у другому класі, у нього багато друзів, з якими він спілкується, відзначає свята, він знає українську мову,та вивчає в школі англійську. Батька він пам`ятає, але повертатися до нього не хоче, він бачив як батько ображав його мати, також ображав і його. Хоче залишитися проживати в Україні з матір'ю, але не проти спілкування з батьком.

Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснили, що вони є вчителями в школі, де навчається ОСОБА_3, який після повернення з матір'ю в Україну навчається у їх школі. Він швидко адаптувався до навчання у школі, почуває себе комфортно в учнівському колективі, з перших днів навчання знайшов спільну мову з учнями класу. Приймає активну участь у житті класу, позакласних заходах. Мати багато уваги приділяє вихованню сина. У нього гостре сприйняття поняття дружби та поваги до друзів. Мати та його рідні забезпечили йому комфортне проживання. Зміна місця проживання завдасть йому психологічної травми. Дитина розповідала, що не хоче повертатись до батька.

Згідно наданої суду інформації, на 31.07.2015 року ОСОБА_3 є учнем 2 -го класу Кризької ЗОШ 1-111ступенів. З характеристики вбачається, що він швидко адаптувався до навчання в школі, добре розуміє вчителів, однолітків, проявляє інтерес до навчання,йому подобається в школі. ОСОБА_3 почуває себе комфортно учнівському колективі, з перших днів навчання в школі він знайшов спільну мову з учнями класу, товариський, готовий прийти на допомогу, відповідально ставиться до виконання доручень, приймає активну участь у житті класу, позакласних заходах (а.с. 192).

З акту обстеження житлово-побутових умов від 16 червня 2015 року (а.с. 131,186), складеного спеціалістами служби у справах дітей вбачається, що житлово-побутові умови проживання дитини відповідають нормам, хлопчик проживає в приватному будинку, має власну кімнату з усім необхідним. В акті відмічено, що під час відвідування комісії у справах дітей родина знаходилась вдома, в будинку прибрано, охайно, є місце для дозвілля дитини, родина забезпечена усім в повній мірі. Члени сімї об'єднанні емоційними зв'язками, спільністю побуту, моральної відповідальністю, взаємоповагою. Сім'ї властиві духовна близькість, відповідальність один за одного, довір'я.

В побутовій характеристиці, яка видана Кризькою сільською радою на ОСОБА_2 (а.с. 190) зазначено, що сім'я складається з бабусі ОСОБА_6., 1952 р.н., матері ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Проживають вони в об лаштованому приватизованому будинку, який має газове опалення, водопостачання, ОСОБА_3 має особисту кімнату. ОСОБА_3 закінчив другий клас Кризької ЗОШ, де успішно опанував шкільні предмети українською мовою. Він - активний учасник спортивних змагань, художньої самодіяльності. Мати та бабуся прагнуть зробити все, щоб у родині був достаток та злагода. Організація життя сімї налаштована на виховання ОСОБА_3. Мати та бабуся прикладають всі зусилля та створюють умови для повноцінного розвитку дитини. Сім'я веде здоровий спосіб життя, живе в повній гармонії, у спокої та достатку. Дитина зростає в оточенні любові рідних людей.

Оцінивши надані докази суд враховує, що дитина - ОСОБА_3 досяг такого віку і рівня зрілості, йому виповнилось 9 років, при якому слід брати до уваги його думку, що він не хоче повертатися до Кіпру, хоча не відмовляється від спілкування з батьком. При цьому, суд приймає до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом та іншими компетентними органами за місцем проживання хлопчика, а також враховує положення ч.2 ст. 9, ч.2 ст. 10 Конвенції «Про права дитини», згідно якої держави-учасниці поважають право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, а також висловлювати свою точку зору з цього приводу.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що хоча переміщення дитини із Республіки Кіпр було незаконним, його утримання на Україні на час розгляду справи незаконним не є, оскільки ОСОБА_3 висловив свою позитивну думку про проживання саме в Україні.

На підставі викладеного та керуючись ст. 9,12,13 Конвенції про права дитини, ст.ст. 1, ст.ст. 3, 10, 11, 60, 212, 215, 224-226, 154 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у Луганській області до ОСОБА_2 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. до Республіки Кіпр відмовити.

Ухвалу Сєвєродонецького міського суду про забезпечення цивільного позову від 25.05.2015 р., якою заборонено виїзд ОСОБА_2 та вивоз малолітнього ОСОБА_3 за межі України, скасувати.

Копію рішення в частині скасування заборони виїзду ОСОБА_2 направити до Державної прикордонної служби України та Міністерству Внутрішніх справ України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської області через Сєвєродонецький міський суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення в повному обсязі буде складено протягом п'яти днів від дня закінчення розгляду справи.

Суддя Г. Д. Скочій