РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2015 року Київський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого: судді Божко В.В.

при секретарі: Дяденчук М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору дарування та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування дійсним, посилаючись на те, що 10 березня 1997 року між нею та відповідачкою було укладено договір дарування грошових коштів, відповідно до якого гроші надавалися для придбання квартири АДРЕСА_1 і м. Харкова, та обовязковою умовою було надання цієї квартири у довгострокове користування ОСОБА_3 та його реєстрація в квартирі. В договорі було зазначено про обовязкове його нотаріальне посвідчення, але оскільки відповідачка відмовляється це зробити, вона вимушена звертатися до суду, оскільки з її сторони договір виконано належним чином.

В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги.

Відповідачка ОСОБА_2 позовних вимог не визнала, посилаючись на те, що вона дійсно отримала ці гроші в дар.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідачку, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

10 березня 1997 року між позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування грошових коштів в розмірі 12 000 грн. Відповідно до п.2 позивач «Дарувальник» та відповідач «Обдарована» зобовязувалися оформити договір дарування в нотаріальній формі. У п.1 вищезазначеного договору було зазначено, що «Дарувальник» ОСОБА_1 передала «Обдарованій» ОСОБА_2 ( в договорі Петріківа) грошові кошти на придбання квартири 225 по вул. Астрономічній 35-і м. Харкова та прописати в ній ОСОБА_3 для надання квартири у довгострокове безоплатне користування не менш, ніж 20 років.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 243 ч.1 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Відповідно до ст.2 цієї статті договір вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Відповідно до законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин договір дарування не передбачав можливості встановлення обов'язку обдарованого вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення.

Таким чином, зазначення обовязку для «Обдарованого» надати житло для проживання 3-тій особі та її реєстрації в квартирі, придбаній за подаровані гроші, виключав характер безоплатності та безкорисності договору дарування.

Відповідно до ст. 244 ЦК УРСР «договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений».

Незважаючи на тривалий строк договір не був укладений в нотаріальній конторі.

До договорів дарування на суму понад 500 карбованців застосовується загальне право, встановлене ст. 220 ЦК, згідно з яким недотримання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору тягне за собою його нікчемність.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За нормою ч.2 ст. 219 ЦК суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі.

Вимоги закону щодо необхідності вчинення правочинів у певній формі спрямовані сприяти фіксації волевиявлення суб'єкта правочину, що у разі судового спору забезпечить доказовість реального існування між сторонами відповідного правовідношення та дійсність їх взаємних обов'язків та вимог.

Як було встановлено в судовому засіданні, ніяких перешкод та поважних причин у оформленні договору дарування між сторонами у нотаріальному порядку у відповідності до вимог ч.5 ст. 719 ЦК України не існувало.

Про це зазначав представник позивача в судовому засіданні, і в своїй позовній заяві обидві сторони зазначали, що за вимогами закону цей договір повинен бути укладений у нотаріальній конторі.

Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №-9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним суди повинні з'ясовувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилась від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв'язку із недодержанням закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218, 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсним, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову треба відмовити.

На підставі викладеного, ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст. 243 ЦК УРСР, ст. ст. 219, 220, ЦК України, суд ,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору дарування та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Головуючий -