Справа № 464/7609/14 Головуючий у 1 інстанції: Борейко С.В.
Провадження № 22-ц/783/1984/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф

секретаря Гацій І.І.

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства "Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут" про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні та стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв"язку із порушенням термінів її виплати,-

встановила:

В липні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суду з позовом до ДП "Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут", просив стягнути з відповідача заборгованість із компенсації за втрату частини заробітної плати у зв"язку з порушенням термінів її виплати у сумі 1400,20 грн. та середній заробіток за час затримки виплати належних йому сум при звільненні за період з 14.11.2012 року по 25.07.2014 року в сумі 34170,15 грн.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 15 січня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства "Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут" на користь ОСОБА_2 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв"язку із порушенням термінів виплати в розмірі 1400,20 грн.

Стягнуто з Державного підприємства "Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут" на користь держави судовий збір у сумі 243,60 грн.

В решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу на те, що розрахунок компенсації під час виплати заборгованості по заробітній платі в квітні 2014 року не був проведений, а тому звернувся до суду з вимогою про виплату компенсації та середнього заробітку за час затримки виплат при звільненні.

Оскільки компенсація за втрату частини заробітної плати у зв"язку з порушенням термінів її виплати підлягає стягненню, тому вважає, що відповідач не провів повного розрахунку з позивачем, а відтак, термін позовної давності не пропущено.

Просив скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 січня 2015 року в частині відмови у вимозі стягнути середній заробіток за час затримки виплати належних йому сум при звільненні за період з 14.11.2012 року по 21.11.2014 року в сумі 37211,76 грн. та ухвалити нове рішення про задоволення такої вимоги, витрати покласти на відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника на підтримання доводів апеляційної скарги, а також пояснення представників відповідача на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить висновку, що рішення в оскаржуваній частині відповідає зазначеним вимогам закону.

Оскільки апелянт не погоджується з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції лише в частині відмови у вимозі стягнути середній заробіток за час затримки виплати належних йому сум при звільненні, апеляційним судом за правилами ст. 303 ЦПК України, оскаржуване рішення в іншій частині, а саме стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв"язку із порушенням термінів виплати в розмірі 1400,20 грн., не перевіряється.

Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із ст. 2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічно дане питання врегульовано і ЗУ "Про оплату праці", який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці.

Колегією суддів встановлено, що з 11.05.2006 року позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем, працював на посаді контролера загону охорони, а 14 листопада 2012 року звільнений з роботи за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 4-5).

У зв"язку із несвоєчасною виплатою заробітної плати, позивач двічі звертався до суду про стягнення заборгованості.

Зокрема, 11.06.2012 року Франківським районним судом м. Львова видано судовий наказ № 2н/1326/873/2012 про стягнення з ДП ЛНДРТІ в користь ОСОБА_2 заборгованості по заробітній платі в розмірі 14522,49 грн.

Крім цього, 08.01.2013 року Франківським районним судом м. Львова видано судовий наказ № 2н-1326/10754/2012 про стягнення з ДП "Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут" на користь ОСОБА_2 10425,06 грн. заборгованості по зарплаті.

Як вбачається із матеріалів справи, заборгованість по заробітній платі відповідно до судового наказу від 11.06.2012 року виплачена позивачу 24.01.2014 року (постанова про закінчення виконавчого провадження від 29.01.2014 року (а.с. 54).

В свою чергу, заборгованість по заробітній платі по судовому наказу від 08.01.2013 року виплачена позивачу 08 квітня 2014 року, що підтверджується постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 08.04.2014 року (а.с.37).

Дані обставини сторонами не оспорюються.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних йому сум при звільненні за період з 14.11.2012 року по 21.11.2014 року в сумі 37211,76 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду для вирішення спору, причини поважності пропуску такого судом не встановлено.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно із ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В свою чергу, у ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено. що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Надаючи офіційне тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу, Конституційний Суд України у рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року розтлумачив, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

З матеріалів справи встановлено, що належні позивачу при звільненні 14.11.2012 року суми заробітної плати та компенсації, виплачені ОСОБА_2 24.01.2014 року та 08.04.2014 року.

З позовною заявою до суду позивач ОСОБА_2 звернувся 25.07.2014 року, відтак пропустив тримісячний строк, перебіг якого розпочався 09.04.2014 року.

В силу положень, передбачених у ст. 224 КЗпП України, з клопотанням про поновлення пропущеного з поважних причин строку звернення до суду позивач не звертався, судом таких не встановлено.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних позивачу сум при звільненні за період з 14.11.2012 року по 21.11.2014 року в сумі 37211,76 грн. у зв"язку із пропуском тримісячного строку звернення до суду.

Що стосується доводів апелянта про те, що під час виплати заборгованості в квітні 2014 року йому не виплатили компенсацію втрати частини заробітної плати у зв"язку з порушенням термінів її виплати, а відтак відповідач не провів повного розрахунку з позивачем, тому ОСОБА_2 не пропустив термін позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідальність у виді виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, згідно із ст. 117 КЗпП України, наступає у випадку невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум на день звільнення.

У довідці ДП "Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут" № Б-910 від 25.12.2014 року зазначено, що відповідно до виконавчих проваджень в січні, березні та квітні 2014 року ОСОБА_2 виплачено 29702,14 грн., що перевищило його заборговану заробітну плату на 1400,2 грн. (29702,14 - 28301,94). На суму 28301,94 грн. потрібно було нарахувати компенсацію за несвоєчасно виплачену зарплату в сумі 164,30 грн. Після вирахування податку 15%, сума до виплати складає 139,65 грн. В результаті неправильного нарахування ОСОБА_2 отримав зайві кошти в сумі 1260,55 грн. (1400,20 - 139,65 = 1260,55 грн.).

Таким чином, суми, які належали до виплати позивачу ОСОБА_2 станом на день звільнення 14.11.2012 року, були виплачені в повному обсязі, з деякою переплатою, 08.04.2014 року, а відтак, звернувшись із позовною заявою до суду 25.07.2014 року, позивач пропустив встановлений тримісячний строк звернення до суду.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції в частині, яка оскаржується, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313, 314,315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин