Номер провадження: 22-ц/785/3708/15
Головуючий у першій інстанції Швець В. М.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Виноградової Л.Є.,

Гайворонського С.П.,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про визнання договору займу недійсним,

встановила:

21 березня 2014 року позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 28 вересня 2010 року позивач ОСОБА_4 звернувся до приватного підприємства "Регата" з метою працевлаштування. З боку керівництва ПП "Регата", а саме власником та директором вказаного ПП ОСОБА_6 йому була висунута вимога про написання розписки, що він нібито отримав в борг у ОСОБА_6 45000 грн., для того, якщо в нього буде заборгованість перед підприємством, за рахунок цих коштів погасити. В дійсності ніяких коштів він не отримував. Про написання розписки позивачку ОСОБА_5 - свою дружину - не повідомляв, згоди від неї не отримував. Позивачі просять визнати договір недійсним, оскільки не було факту передачі грошових коштів від ОСОБА_6 ОСОБА_4

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала, дала пояснення, що гроші ОСОБА_4 від ОСОБА_6 отримував, після цього ОСОБА_6 відступив право вимоги ОСОБА_3, у зв'язку з чим вважає, що немає підстав для визнання договору позики за розпискою недійсним.

Справа була розглянута у відсутність відповідача ОСОБА_6

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та увалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посилаючись на те, що рішення суду було ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_4 не отримував у борг грошових коштів від ОСОБА_6, а розписка про отримання ним коштів у сумі 45 000 грн. була написана для того, якщо в нього буде заборгованість перед ПП "Регата", куди він поступив на роботу, за рахунок цих коштів погасити цей борг.

З цих підстав, суд дійшов висновку про те, що оскільки позивач не отримував грошових коштів у борг від ОСОБА_6, який в подальшому передав своє право вимоги до відповідача ОСОБА_3, то договір позики слід визнати недійсним.

Однак, з таким висновком суду не погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Так, як вбачається з матеріалів справи та визнано сторонами, позивач ОСОБА_4 28.09.2010 року написав розписку відповідачу ОСОБА_6 про отримання від останнього в борг грошових коштів в сумі 45 000,00 грн. (а.с.9).

Таким чином, у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України зазначені обставини є встановленими і не підлягають доказуванню.

В даному випадку спірним є питання стосовно того, чи передавались відповідачем ОСОБА_6 позивачу ОСОБА_4 в борг грошові кошти в сумі 45 000,00 грн., чи був договір безгрошовим, та таким, що укладений з інших правовідносин, ніж боргові, а саме - для того, щоб у разі, якщо в ОСОБА_4 буде заборгованість перед ПП "Регата", куди він поступив на роботу, за рахунок цих коштів погасити цей борг його керівнику ОСОБА_6

З цих підстав колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян належить вчиняти у письмовій формі.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що розписка є підтвердженням укладення договору позики та його умов, а також посвідчує передання позичальникові позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З огляду на викладене, відповідно до ст. 59 ЦПК України розписка, копія якої є в матеріалах справи (а.с.9), є належним доказом укладення договору позики між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, а також доказом отримання останнім у борг 45 000 грн.

Однак судом першої інстанції зазначених обставин не було враховано.

Крім того, судом не було враховано, що за змістом п. 3 ч. 1 ст. 208, та у відповідності до ст. 218 ЦК України наявність письмової розписки про отримання грошових коштів у борг, позбавляє сторони права, в разі наявності спору, в якості доказів посилатись на свідчення свідків, тобто, рішення суду по таких справах не може грунтуватись на свідченнях свідків.

Таким чином, свідчення свідків, які були покладені в основу судового рішення, є недопустимими доказами у справі, а тому в силу ст. 59 ЦПК України, не можуть прийматись судом до уваги.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.04.2014 р. були встановлені обставини та доведений факт передачі відповідачем ОСОБА_6 позивачу ОСОБА_4 в позику грошових коштів у сумі 45 000 грн., а також факт передачі відповідачем ОСОБА_6 відповідачу ОСОБА_3 прав вимоги за цим договором, у зв'язку з чим суд стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 45 000,00 грн. (а.с.98-99).

Зазначене рішення було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12.06.2014 р. по справі № 22-ц/785/5454/14 (а.с.100-101).

Більш того, зазначеними судовими рішеннями були спростовані доводи ОСОБА_4 про те, що грошові кошти в борг ним не отримувались. Фактично рішеннями була встановлена дійсність правочину та факт того, що грошові кошти в сумі 45 000 грн. передавались ОСОБА_4 ОСОБА_6, який в подальшому передав своє право вимоги ОСОБА_3

Так, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, враховуючи, що вищевказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, був встановлений факт передачі ОСОБА_6 грошових коштів в сумі 45 000 грн. в борг ОСОБА_4, а також факт передачі прав вимоги ОСОБА_6 ОСОБА_3, зазначені обставини є встановленими і додатковому доказуванню не підлягають.

Стосовно доводів позивача ОСОБА_4 про те, що відповідач ОСОБА_6 ввів його в оману щодо суттєвих умов правочину, що також покладено судом в основу оскаржуваного рішення, то колегія суддів не погоджується з даними доводами, оскільки ні позивач, ні суд першої інстанції не зазначили, стосовно яких саме умов позивач був введений в оману, якими саме діями та якими доказами це підтверджується.

Так, у відповідності до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.09 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Однак, як було зазначено вище, позивачем не вказаний ані сам факт обману, в чому він полягав, наявність умислу ОСОБА_6, та якими належними і допустимими доказами це доведено.

Зазначені обставини судом не були враховані, що призвело до ухвалення незаконного рішення, та безпідставного визнання правочину про укладення договору позики недійсним.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про визнання договору займу недійсним, відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 лютого 2015 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про визнання договору займу недійсним, відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Л.Є. Виноградова

С.П. Гайворонський