Справа №473/1962/15-ц 26.10.2015 26.10.2015 26.10.2015
Провадження №22-ц/784/2507/15
Справа № 473/1962/15-ц
Провадження № 22ц/784/2507/15 Головуючий в 1 інстанції - Лузан Л.В.
Категорія: 53 Доповідач - Маляренко І.Б.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі :

Головуючого: Маляренко І.Б.

Суддів: Прокопчук Л.М., Темнікової В.І.,

За участю секретаря: Харитонової І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 вересня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вознесенське лісове господарство», ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Вознесенське лісове господарство» (далі - ДП «Вознесенське лісове господарство») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15.01.2009 року був прийнятий на роботу лісником Прибузького лісництва ДП «Вознесенське лісове господарство», а з 15.02.2011 року - переведений на посаду майстра лісу на цьому ж підприємстві.

В подальшому позивача неодноразово було звільнено з займаної посади, а питання про його поновлення вирішувалося в судовому порядку. Останній раз його було поновлено на роботі відповідно до рішення Вознесенського міського районного суду Миколаївської області від 17.04.2015 року.

Проте наказом директора ДП «Вознесенське лісове господарство» за №23-к від 23.04.2015 року його було звільнено із займаної посади на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України, тобто за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором.

Своє чергове звільнення позивач вважав незаконним, оскільки, на його думку, були відсутні необхідні умови для правомірного розірвання трудового договору, укладеного між ним та ДП «Вознесенське лісове господарство», за ініціативою останнього з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Ухвалою суду від 08.09.2015 року до участі у справі за клопотанням позивача в якості співвідповідача було залучено директора ДП «Вознесенське лісове господарство» ОСОБА_2

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про задоволення позову у зв'язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Так, відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися

вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Як вбачається із матеріалів справи, 15.01.2009 року позивач ОСОБА_1 був прийнятий на роботу лісником Прибузького лісництва ДП «Вознесенське лісове господарство» (наказ № 5-к від 15.01.2009 року), а з 15.02.2011 року був переведений на посаду майстра лісу в Прибузьке лісництво із закріпленням обходів № 4,5 (наказ № 14-к від 15.02.2011 року).

05 березня 2013 року наказом директора ДП «Вознесенське лісове господарство» позивача було звільнено із займаної посади відповідно до п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 червня 2013 року позов задоволено. ОСОБА_1 поновлено на роботі в ДП «Вознесенське лісове господарство» на посаді майстра лісу Прибузького лісництва,

обходів № 4, 5 з 05 березня 2013 року.

21.08.2013 року директором ДП «Вознесенське ЛГ» було видано наказ № 148 про скорочення штату робітників, відповідно до якого скорочувалась посада майстра лісу (майстерська дільниця № 4,5) Прибузького лісництва з 21.10.2013 року.

У зв?язку з наведеним наказом директора ДП «Вознесенське ЛГ» № 47-к від 21.10.2013 року ОСОБА_1 було звільнено з посади у зв'язку із скороченням штату, зумовленим змінами в організації виробництва, які мали місце в 2013 році.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22.01.2014 року ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді майстра лісу Прибузького лісництва ДП «Вознесенське лісове господарство".

Наказом директора ДП «Вознесенське лісове господарство» № 66-к від 03 листопада 2014 року на виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 січня 2014 року, позивача було поновлено на роботі майстра лісу та закріплено за ним майстерську дільницю № 1; 04.11.2014 року було видано наказ № 68-к, п.4 якого також було передбачено закріплення за позивачем дільниці № 1.

Наказом директора ДП «Вознесенське лісове господарство» № 205 від 17 листопада 2014 року ОСОБА_1 було оголошено догану за відмову у прийнятті дільниці №1.

12 лютого 2015 року наказом директора ДП «Вознесенське лісове господарство» №49 ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за порушення трудової дисципліни.

Також 12.02.2015 року на підставі наказу директора вказаного підприємства за № 9-к позивач був звільнений з займаної посади в зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці ( п.6 ч.І ст. 36 КЗпП України).

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17.04.2015 року ОСОБА_1 було поновлено на роботі майстра лісу Прибузького лісництва Державного підприємства «Вознесенське лісове господарство» з 12.02.2015 року.

Наказом директора ДП «Вознесенське лісове господарство» № 22-к від 20 квітня 2015 року ОСОБА_1 було поновлено на роботі на виконання зазначеного рішення суду.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 04.08.2015 року

визнано незаконним та скасовано наказ директора ДП «Вознесенське лісове господарство» №49 від 12 лютого 2015 року про притягнення ОСОБА_1 до

дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за порушення трудової дисципліни.

Останнє оскаржуване ОСОБА_1 звільнення було проведено без згоди профспілкового комітету, оскільки, згідно із наявними в матеріалах справи даними, позивач не є членом профспілкової організації, яка діє на даному підприємстві.

Що стосується рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської

області від 15 вересня 2015 року, апеляційна скарга на яке розглядається в даному судовому засіданні, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень п.3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк , а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п.п. 22,23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», при звільненні працівника з вказаних підстав, необхідно з'ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП України, чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила й порядок застосування дисциплінарних стягнень, а також що враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції взяв до уваги наказ № 205 від 17.11.2014 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» та наказ від 23-к від 23 квітня 2015 року, яким позивача було звільнено із займаної посади, оскільки наказ № 49 від 12.02.2015 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», як уже зазначалося вище, визнано незаконним та скасовано рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 04.08.2015 року.

З аналізу змісту наказу № 205 від 17.11.2014 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» вбачається, що його було видано із посиланням на те, що наказом № 66-к від 03.11.2014 року (з подальшим внесенням змін до даного наказу наказом від 04.11.2014 року № 68-к) на виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22.01.2014 року ОСОБА_1 було поновлено на роботі, але станом на 17 листопада 2014 року він майстерську дільницю № 1 Прибузького лісництва не прийняв.

Відповідно до наказу № 23-к від 23 квітня 2015 року, ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Підставами наказу зазначено те, що станом на 23.04.2015 року ОСОБА_1 розпорядження лісничого не виконав, майстерську дільницю не прийняв, на робоче місце не прибув та не приступив до виконання своїх безпосередніх функціональних обов'язків .

При цьому в наказі йде посилання, крім доповідних і відповідних актів, на наказ № 205 від 17.11.2014 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» та наказ № 49 від 12.02.2015 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності».

Як уже зазначалося вище, позивач ОСОБА_1 був прийнятий на роботу лісником Прибузького лісництва ДП «Вознесенське лісове господарство15.01.2009 року», а з 15.02.2011 року був переведений на посаду майстра лісу в Прибузьке лісництво із закріпленням обходів № 4,5.

Наказом директора ДП «Вознесенське лісове господарство» № 66-к від 03.11.2014 року на виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22.01.2014 року, ОСОБА_1 було поновлено на роботі майстра лісу та закріплено за ним майстерську дільницю № 1; 04.11.2014 року було видано наказ № 68-к, п.4 якого також було передбачено закріплення за позивачем дільниці № 1.

Згідно із наявними в матеріалах справи заявами, пояснювальними записками ОСОБА_1 на адресу адміністрації, зареєстрованими належним чином і датованими 3,4,7,17 листопада 2014 року (а.с. 92-95), позивач просив, крім іншого, ознайомити його з колективним договором, який йому відмовляються надати, і роз'яснити умови праці, зокрема, яким чином можливо працювати повний робочий день на відкритому повітрі, в тому числі в осінньо-зимовий період, за відсутності пункту відпочинку і обігріву.

Суд першої інстанції взяв до уваги рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07.04.2015 року, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу № 205 від 17.11.2014 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», проте не врахував того, що преюдиціальне значення для суду мають встановлені в судовому рішенні обставини, а не наведені в ньому мотиви його ухвалення.

Із зазначеного рішення від 07.04.2015 року вбачається, що суд дійшов висновку про те, що відповідач повинен був забезпечити позивачу згідно з вимогами ст. 168 КЗпП України, колективного договору та галузевої угоди належні умови праці, зокрема, створити пункт відпочинку і обігріву.

Проте посилань на те, що належні умови праці позивачу було забезпечено, зокрема, було створено пункт відпочинку і обігріву, рішення суду не містить.

Більш того, зі змісту рішення вбачається, що при його ухваленні суд виходив з того, що відповідачем не порушено вимог охорони праці, зокрема, Закону України «Про охорону праці», ст. 153 КЗпП України.

Як вбачається із системного аналізу підстав і порядку розірвання трудового договору з ініціативи власника, для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП необхідна, зокрема, наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов'язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку;

невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов'язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що неприйняття ОСОБА_1 у листопаді 2014 року майстерської дільниці № 1 не можна вважати скоєним без

поважних причин.

А отже при вирішенні питання щодо систематичності невиконання позивачем без поважних причин покладених на нього трудових обов'язків, стягнення, накладене наказом № 205 від 17.11.2014 року враховуватись не може.

Не може колегія суддів погодитись і з висновком суду першої інстанції висновком суду щодо того, що вважається триваючим дисциплінарним проступком.

Як зазначалося вище, до позивача були застосовані заходи стягнення за порушення трудової дисципліни: догана відповідно до наказу за № 205 від 17.11.2014 року за порушення, що мало місце у листопаді 2014 року, а також звільнення, відповідно до наказу № 23-к від 23.04.2015 року за порушення, яке мало місце 21.04.2015 року.

Аналіз всіх вищенаведених наказів по підприємству, судових рішень свідчить про те, що з моменту видання директором ДП «Вознесенське лісове господарство» наказу № 66-к від 03 листопада 2014 року про поновлення позивача на роботі і закріплення за ним майстерської дільниці № 1, він цю дільницю не прийняв і, відповідно, до виконання своїх безпосередніх функціональних обов'язків не приступав.

Пленум Верховного Суду України звертає увагу на такі важливі оціночні поняття, як ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, раніше застосований захід стягнення, обставини за яких вчинено проступок і попередня робота працівника (Постанова ВСУ від 06.11.92 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

При вирішенні спору судом взято до уваги тільки повторність проступку без урахування зазначених вище умов.

При цьому залишено без уваги те, що невиконання працівником без поважних причин обов'язків за змістом закону визнається систематичним тільки в тому випадку, якщо до нього раніше застосовувалися заходи дисциплінарного або громадського стягнення. Систематичним може бути визнано і повторне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, але тільки при конкретних обставинах, з урахуванням характеру скоєного дисциплінарного проступку, попередньої роботи працівника.

Колегія суддів вважає, що триваюче правопорушення, якщо працівник раніше допускав порушення дисципліни, не може свідчити про систематичність. У такому розумінні воно не може бути визнано і підставою для звільнення з роботи.

Так, відмова позивача від прийняття позивачем дільниці потягла за собою накладення на нього дисциплінарного стягнення. І ця відмова, як свідчить вищенаведене, є тривалою.

Але це одне порушення і за нього не можна оголосити два і більше стягнень. В іншому випадку основним критерієм у визначенні систематичності будуть не самі порушення, а тільки стягнення. Триваюче правопорушення як дисциплінарний проступок характеризується єдиним наміром працівника і результатом. Це виключає повторність і систематичність, а значить і звільнення з роботи. Для застосування нового стягнення повинен бути новий склад дисциплінарного проступку.

За таких обставин колегія суддів вважає незаконним звільнення позивача з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. №100 (далі - Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно з п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п.8 Порядку).

Як вбачається із матеріалів справи, перед звільненням позивач не працював у березні, заробітну плату він отримав у лютому місяці у сумі 3488 грн. 87 коп., з яких 2220.12 грн. - вихідна допомога.

Тобто чистий заробіток за даний місяць складає 1268.75 грн., а середньоденний заробіток при відпрацьованих 8 днях, відповідно, 158 грн. 59 коп.

Середньомісячна кількість робочих днів, виходячи із кількості робочих днів на підприємстві у лютому 2015 року - 21 день, складає, відповідно, 21 день.

Кількість робочих днів за період з дати звільнення - 23.04.2015 року по день ухвалення даного рішення склала 121 день, а отже сума втраченого позивачем середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу складає 16969 гривень 27 копійок, виходячи з наступного розрахунку: 158.59 грн. х 121 день - 2220.12 грн. вихідної допомоги.

В силу вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача Державного підприємства «Вознесенське лісове господарство» підлягає стягненню на користь держави державне мито.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 303,307,309,316 ЦПК України,

колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від

15 вересня 2015 року - скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді майстра лісу Прибузького лісництва Державного підприємства «Вознесенське лісове господарство» з 24 квітня 2015 року.

Стягнути з Державного підприємства «Вознесенське лісове господарство» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 16969 гривень 27 копійок.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, заявлених до ОСОБА_2, - відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Вознесенське лісове господарство» на користь держави судовий збір у сумі 243 гривні 60 копійок.

Рішення набирає чинності негайно, але протягом 20 днів може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: