УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Управління державної міграційної служби України у Ленінському районі м. Запоріжжя, Служба у справах дітей Запорізької міської ради по Ленінському району, про виселення з квартири та зняття з реєстрації, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2012 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до суду з позовом, у якому просило виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її малолітню дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстрації.

На обґрунтування своїх вимог посилалось на ті обставини, що 28 березня 2011 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя задоволено позов банку та звернуто стягнення на цю квартиру як на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за кредитним договором, укладеним 23 серпня 2007 року між позивачем та ОСОБА_3

09 листопада 2011 року відкрито виконавче провадження, однак відповідачі не бажають добровільно виселитися з цієї квартири, банк просив задовольнити позов.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2013 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно з законом, мотивуючи свої вимоги тим, що судом застосовано Закон України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», дія якого не поширюється на ці відносини, оскільки він набрав чинності після ухвалення рішення судом першої інстанції, та безпідставно послався на відсутність згоди відповідачів на їх виселення.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов підлягає задоволенню, оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, звернуто стягнення на квартиру як предмет іпотеки, а відповідачам направлялась вимога про добровільне виселення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що банк не виконав вимоги закону щодо повідомлення відповідачів про примусове виселення, а на момент апеляційного розгляду справи набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому вони не можуть бути виселені.

Проте погодитися з висновками суду апеляційної інстанції не можна на таких підставах.

Судами встановлено, що 23 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено кредитний договір, за яким вона отримала 64 500 доларів США і зобов'язалася їх повернути та сплатити відсотки за користування коштами.

На забезпечення виконання цього зобов'язання в цей же день між сторонами укладено договір іпотеки, за яким відповідачка передала в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку із невиконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, утворився борг, який стягнуто рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2011 року та в рахунок його погашення звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, 09 листопада 2011 року постановою державного виконавця Ленінського ВДВС Запорізького МУЮ відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого напису, вчиненого 02 липня 2009 року про звернення стягнення на спірну квартиру, та винесено постанову про добровільне виселення боржника до 15 листопада 2011 року.

У спірній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її неповнолітній син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

02 лютого 2012 року позивач направив ОСОБА_3 вимогу про добровільне виселення з квартири протягом одного місяця.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змістом ст. ст. 213, 303 ЦПК України обов'язком суду апеляційної інстанції є перевірка виконання судом першої інстанції вимог цивільного судочинства і правильність застосування норм матеріального права на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції не виконав цих вимог та не перевірив законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, не правильно застосував норми матеріального права, зробив передчасний висновок про наявність підстав для скасування судового рішення і відмову в позові.

Застосовуючи ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та посилаючись як на одну із підстав для відмови у позові - ненаправлення позивачем вимоги про звільнення житла його мешканцям, суд не врахував, що цією нормою передбачено її направлення при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, тоді як питання про звернення стягнення на спірне житлове приміщення вирішено рішенням суду.

При цьому суд не перевірив, чи набрало воно законної сили та доводів позивача про направлення вимоги, не дослідив її копії, яка міститься в матеріалах справи, не перевірив підстав для виселення, не надав цим обставинам відповідної оцінки.

Крім того, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд застосував Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який прийнятий після його ухвалення, зробив помилковий висновок про те, що його вимоги є підставою для скасування судового рішення та відмови у позові.

Разом із тим не звернув уваги на положення ст. 15 ЦПК України, за якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних та трудових відносин.

Не перевірив законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції щодо зобов'язання третьої особи зняти відповідачів з реєстраційного обліку, не врахував, що їх реєстрація у квартирі є похідною від права користування нею, а отже, не перевірив, чи були порушені права позивача Управлінням державної міграційної служби України у Ленінському районі м. Запоріжжя, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

Невиконання судом апеляційної інстанції норм процесуального права унеможливлюює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та є підставою для скасування ухваленого рішення апеляційного суду і направлення справи на новий розгляд, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити частково, рішення апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково, рішення апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко