Провадження №22-ц/784/2211/15 Головуючий першої інстанції: Андрощук В.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду: Яворська Ж.М.
У Х В А Л А

Іменем України

22 вересня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Темнікової В.І.,

при секретарі судового засідання - Богуславській О.М.,

за участю: представника відділу ДВС - Сможаник Є.Р.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2015 року по справі за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції, скасування постанови про закінчення виконавчого провадження,

В С Т А Н О В И Л А :

16 жовтня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції, скасування постанови про закінчення виконавчого провадження.

У скарзі зазначала, що на виконанні у Заводському відділі ДВС Миколаївського міського управління юстиції ( далі - відділ ДВС) перебувало виконавче провадження з примусового виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_4 на її користь аліментів на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

27 серпня 2014 року державним виконавцем відділу ДВС було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, в зв'язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Але, з даною постановою вона не згодна, оскільки в матеріалах виконавчого провадження відсутні докази на підтвердження сплати боржником аліментів за період з 16 листопада 2009 року по 01 листопада 2012 року; а квитанції, які надані боржником на підтвердження сплати аліментів за період з 23 березня 2010 року по 25 квітня 2013 року частково дублюють раніше надані, а решта - не має відношення до даного виконавчого провадження.

Посилаючись на вищевикладені обставини, стягувач просила визнати дії державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження неправомірними, скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 27 серпня 2014 року, зобов'язати відділ ДВС визначити розмір заборгованості по аліментам.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2015 року скаргу задоволено. Визнано неправомірними дії державного виконавця відділу ДВС щодо визнання постанови про закінчення виконавчого провадження від 27 серпня 2014 року за виконавчим листом, виданим 29 грудня 2009 року Заводським районним судом м. Миколаєва, скасовано постанову державного виконавця відділу ДВС від 27 серпня 2014 року та зобов'язано Заводський відділ ДВС визначити дійсний розрахунок заборгованості по аліментам.

В апеляційній скарзі відділ ДВС вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною та необґрунтованою, просить її скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відділу ДВС, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи із наступного.

Постановою державного виконавця відділу ДВС від 20 січня 2010 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-10013, виданого 29 грудня 2009 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі ? частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 16 листопада 2009 року та до його повноліття ( а.с.100).

За приписами Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, зокрема п. 7.13 державний виконавець у разі надходження виконавчого документа про стягнення аліментів у день відкриття виконавчого провадження повинен підраховувати розмір заборгованості зі сплати аліментів та разом з постановою про відкриття виконавчого провадження повідомити про нього стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості повинен бути помісячним і містити суму заробітної плати та інших доходів боржника, що залишилися після утримання податків, відсотків або частку заробітку( доходу), визначений виконавчим документом, загальну суму заборгованості.

Якщо боржник не працює або відсутня інформація про отримання боржником доходів, державний виконавець розраховує заборгованість, виходячи із середньомісячної заробітної плати для відповідної місцевості. Після отримання достовірної інформації про джерело доходів боржника та їх розмір державний виконавець здійснює перерахування заборгованості та повідомляє про це боржника і стягувача ( п.7.13.1 Інструкції).

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_4 на час відкриття виконавчого провадження не працював. Аліменти боржником сплачувалися регулярно, але не в повному обсязі, внаслідок чого і після досягнення дитиною повноліття, 02 квітня 2013 року, залишалась заборгованість, перерахунок якої здійснювався державним виконавцем неодноразово, виходячи із середньомісячної заробітної плати для відповідної місцевості( а.с.7,8, 39 ).

Відповідно до ч.2 ст.195 СК України, якщо платник аліментів не працює на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку( доходу), який він одержує.

З 1 березня 2013 року ОСОБА_4 працевлаштувався на ТОВ «Суднобудівна судоремонтна компанія «Миколаївська верф» та отримує заробітну плату у розмірі 1025 грн.88 коп., про що повідомив державного виконавця та надав довідку з місця роботи ( а.с.49).

За такого, державним виконавцем було проведено перерахунок заборгованості за період з 16 листопада 2009 року по 02 квітня 2013 року ( день досягнення дитиною повноліття), де було враховано аліменти сплачені ним за період з 16 листопада 2009 року по 01 грудня 2012 року у сумі 9900 грн.( із розрахунку 300 грн. щомісяця), отримання яких підтверджено особистими заявами стягувача від 27 листопада та 12 грудня 2012 року, 02 жовтня 2013 року, наявними в матеріалах виконавчого провадження ( а.с.41-43). Оскільки за вищевказаний період ( з врахуванням розміру заробітної плати) боржник повинен був сплатити на користь стягувача аліменти на загальну суму 12638 грн.26 коп., а сплачено лише 9900 грн., заборгованість по аліментам станом на 02 квітня 2013 року становить - 2638 грн.26 коп.( а.с.6)

Квитанцією від 18 лютого 2014 року ОСОБА_4 на розрахунковий рахунок відділу ДВС було перераховано 2638 грн.26 коп., а 25 лютого 2014 року він звернувся до державного виконавця з заявою про закінчення виконавчого провадження по даному виконавчому документу.

Виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, про що виноситься відповідна постанова (п.8 ч.1, ч.3 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження»).

27 серпня 2014 року державним виконавцем Заводського відділу ДВС було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, в зв'язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом ( а.с.5).

Суд першої інстанції, задовольняючи скаргу ОСОБА_3 та дійшовши вірного висновку про наявність заборгованості по аліментам на час досягнення дитиною повноліття, відповідності положенням ст.195 СК України проведеного державним виконавцем розрахунку заборгованості згідно довідки від 14 лютого 2013 року, проте безпідставно вважав, що державним виконавцем без належної перевірки доказів про повну сплату боржником аліментів у розмірі 9900 грн. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення по справі.

Обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню( ч.1 ст.61 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи, стягувач ОСОБА_3 неодноразово у своїх заявах з якими вона зверталася до відділу ДВС, зазначала про те, що за період з 16 листопада 2009 року по 01 грудня 2012 року вона в рахунок аліментів отримувала від боржника щомісячно по 300 грн., що в сукупності становить 9900 грн.

Саме з врахуванням цих заяв проводився неодноразовий розрахунок заборгованості. Надані боржником за оскаржуваний період квитанції ( ксерокопії яких долучено заявником до скарги (а.с.9-21) до уваги державним виконавцем взято не було.

В той же час, при зверненні ОСОБА_3 до суду з різними позовами стосовно заборгованості по аліментам, остання жодного разу не оспорювала зарахування державним виконавцем отриманих нею коштів у розмірі 9900 грн.

Більш того, з врахуванням сплачених боржником аліментів у розмірі 9900 грн. за період з 16 листопада 2009 року по 01 грудня 2012 року з нього на користь стягувача було стягнуто неустойку у розмірі 3350 грн. 05 коп.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що державний виконавець без належної перевірки доказів про повну сплату боржником аліментів у розмірі 9900 грн. виніс постанову про закінчення виконавчого провадження - є помилковим.

Враховуючи вищевикладене, постанова державного виконавця відділу ДВС від 27 серпня 2014 року про закінчення виконавчого провадження є обґрунтованою. Дії державного виконавця Заводського відділу ДВС при винесені цієї постанови відповідають вимогам ст.ст.6,11 Закону України «Про виконавче провадження».

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість вимог заявника, так як дії державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження є правомірними та не порушують права та інтереси заявника, постанова від 27 серпня 2014 року про закінчення виконавчого провадження винесена відповідно до вимог чинного законодавства та скасуванню не підлягає.

З огляду на викладене, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, ухвала суду на підставі п.2 ч.1 ст.312 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нової про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_3

Посилання стягувача у скарзі на визнання боржником боргу у розмірі 11448 грн.96 коп. не заслуговують на увагу, оскільки заборгованість за оспорюваний період була нарахована державним виконавцем при наявності довідки про місце роботи, виходячи із середньомісячної заробітної плати для відповідної місцевості, тобто в порушення вимог ст.195 СК України.

Керуючись ст.ст. 303, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2015 року скасувати та постановити нову.

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на дії державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції, скасування постанови про закінчення виконавчого провадження - відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді: