Провадження № 2/752/898/15
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

16 квітня 2015 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Новак А.В., при секретарі Закаблуківській О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним,-

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Мотивує свої позовні вимоги тим, що вона 01 лютого 2013 року уклала шлюб з ОСОБА_2.

Позивач вказує, що після укладення шлюбу вона зрозуміла, що відповідач не мав наміру створювати з нею сім'ю. Разом вони не проживали, спільного господарства не вели.

Також позивач зазначила, що відповідач уклав з нею шлюб з метою отамання посвідки на право перебування в Україні.

Позивач з посиланням на ч. 2 ст. 40 Сімейного кодексу України просить суд визнати шлюб недійсним.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги заяви та просив її задовольнити повністю. Зокрема зазначила, що її довіритель зареєструвала шлюб з відповідачем у місті Полтва, а в подальшому на прохання останнього зареєструвала своє місце проживання у місті Києві, однак разом сторони не проживали і спільного господарства не вели.

Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин. Про час та місце слухання справи судом повідомлявся за місцем його останнього відомого місця проживання.

Заслухавши представника позивача, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків.

01 лютого 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтаського міського управління юстиції Полтавської області 01 числа лютого місяця 2013 року складено відповідний актовий запис № 55.

Суд вважає, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання шлюбу недійсним.

Твердження позивача про відсутність сторін створювати сім'ю, не ґрунтується на матеріалах справи.

Твердження представника позивача про те, що її довіритель та відповідач не вели спільного господарства та не проживали разом, ніякими доказами окрім її тверджень не доводяться.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що сторони спору зареєстрували шлюб 01 лютого 2013 року.

З матеріалів відмітки про наявність зареєстрованого місця проживання у паспорті громадянина України виданого на ім'я ОСОБА_1, вбачається що остання починаючи з 19 березня 2013 року по 19 вересня 2013 року була зареєстрована за адресою місця проживання чоловіка, про що також було зазначено представником позивача.

Позовна заява ОСОБА_1 було подано до суду 24 жовтня 2014 року, однак остання в тексті позовної заяви та через свого уповноваженого представника стверджувала, що вона одразу після реєстрації шлюбу зрозуміла про те, що відповідач не мав наміру проживати з нею однією сім'єю і незважаючи на таке твердження, остання погоджується на переїзд у місто Київ та зміну місця свого проживання, про що здійснила відповідну реєстрацію місця свого проживання за адресою місця мешкання чоловіка ОСОБА_2.

Суд не бере до уваги посилання позивача на ту обставину, що шлюб було укладено без наміру створити сім'ю і останні є фіктивним, оскільки позивачем на обґрунтування таких тверджень доказів не надано.

Посилання представника позивача на те, що достатнім доказом такого є пояснення позивача викладені у тексті позову, судом до уваги також не береться, оскільки такі виражені у формі припущення.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного процесуального кодексу України.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову повністю.

Розподіл судових витрат між сторонами вирішити за правилами ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 212-215, 223, 294-296 ЦПК України,суд,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення, а рішення яке було ухвалено без участі особи, яка її оскаржує протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва.

Суддя А.Новак