Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 328/151/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Петренко Л.В.
Провадження № 22-ц/778/4601/15 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Дзярука М.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 09 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Токмацька державна нотаріальна контора, про визнання правочину - договору дарування удаваним та переведення прав та обов'язків покупця, визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що на підставі рішення Токмацького міського народного суду Запорізької області від 13.07.1984 року вона є власником 1/2 частини будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 був власником іншої 1/2 частини будинку на підставі договору дарування від 22.08.2003 року, згідно якого дарувальником був її колишній чоловік - ОСОБА_6. В подальшому стався перехід права власності до іншої особи, а саме, ОСОБА_4 подарував 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5 (договір дарування від 06.10.2003 року, посвідчений державним нотаріусом Токмацької державної нотаріальної контори Зиріною Є.O.). Про те, що ОСОБА_4 подарував 1/2 частину вказаного будинку ОСОБА_5 позивач довідалася лише в листопаді 2014 року коли звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визначення порядку користування земельною ділянкою.

ОСОБА_3 вважає, що договір дарування, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, був удаваним, фактично договір дарування укладався з метою приховати договір купівлі-продажу для обходу переважного права учасників спільної часткової власності на купівлю частки, що продається.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з моменту укладення договору дарування жодного разу не проживали та не користувались 1/2 часткою будинку АДРЕСА_1, на цей час в належній ОСОБА_5 частині будинку відключено електропостачання, водопостачання. ОСОБА_5 не сплачував земельний податок за використання земельної ділянки, на якій розташовано будинок. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на двір, в якому розташований будинок, не заходили.

Посилаючись на зазначені обставини, на підставі ст.ст. 235, 362, 363 ЦК України, позивач просила суд: визнати договір дарування 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 від 06.10.2003 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Токмацької державної нотаріальної контори Запорізької області, удаваним, укладеним для приховування договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку АДРЕСА_1, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, з моменту його укладення; перевести на ОСОБА_3 права та обов'язки покупця 1/2 частини будинку АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 09 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач є власником 1/2 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією рішення Токмацького міського народного суду Запорізької області від 13.07.1984 року в справі № 2-423/1984, з реєстраційним написом на документі на право особистої власності, листом КП «Абрис» Токмацької міської ради № 363 від 10.11.2014р. (а.с. 6, 7).

Згідно вказаного рішення суду від 13.07.1984 року за позивачем визнано право власності на 1/2 частину жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1, виділено їй кімнати 16,73 кв.м. та 11,23 кв.м. Покладено на позивача обов'язки по влаштуванню окремого виходу з кімнати 11,23 кв.м. Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину цього ж будинку, виділено йому кімнату 8,9 кв.м., кухню 6,5 кв.м., сені 7,36 кв.м., ванну кімнату 4,4 кв.м. Двір, колодязь, паркан залишено у спільному користуванні. Виділено позивачу земельну ділянку за колодязем площею 187,5 кв.м.

22.08.2003р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Токмацької державної нотаріальної контори Зиріною Є.O., за умовами якого даритель подарував, а обдарований прийняв у дар належну дарителю на праві приватної власності 1/2 частину жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 122).

06.10.2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Токмацької державної нотаріальної контори Зиріною Є.O., зареєстровано в реєстрі за № 3410, за умовами якого даритель подарував, а обдарований прийняв у дар належну дарителю на праві приватної власності 1/2 частину жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1, з відповідною часткою господарчих та побутових будівель і споруд (а.с. 5, 119).

Із матеріалів справи встановлено, що позивач, обґрунтовуючи підстави позову, посилалася на приписи ст.ст. 235, 362, 363 ЦК України та вважала, що договір дарування від 06.10.2003 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оформлено з метою приховати договір купівлі-продажу.

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набуття ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності, тобто відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень - з 1 січня 2004 року.

Таким чином, для вирішення спору слід застосовувати норми ЦК Української РСР 1963 року, які діяли на час вчинення правочину.

Згідно з положеннями ст. 4 Закону України "Про власність" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном.

Відповідно до ст. 58 ЦК Української РСР 1963 року недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Удавана угода своєю формою прикриває реальну угоду, яку мали на меті укласти сторони. Отже, укладаючи удавану угоду, обидві сторони діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду.

За статтею 224 ЦК УРСР 1963 року, чинною на час укладання спірного правочину, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Як роз'яснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", із змінами, яка діяла на час укладання спірного договору, встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

До того ж, для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив, що позивачем не доведено заявлені позовні вимоги, відсутні докази, які б свідчили про те, що, укладаючи договір дарування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мали на меті приховати договір купівлі-продажу, а тому дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з моменту укладення договору дарування не проживали та не користувались 1/2 часткою будинку АДРЕСА_1, в цій частині будинку на цей час відключено електропостачання, водопостачання, відсутнє опалення, будинок взагалі не придатний для проживання не спростовують правильність висновків суду, оскільки не підтверджують удаваність правочину.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний договір дарування є удаваним і приховує договір купівлі-продажу, оскільки його було укладено з метою впливу на позивача по земельному спору та позбавлення позивача права на переважну купівлю частки у спільній частковій власності, ґрунтуються на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим. Позивач не надала жодного беззаперечного та достовірного доказу на підтвердження укладення відповідачами удаваного правочину та їх обопільного умислу на ці дії.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Решта доказів та обставин, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 09 червня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: