Справа №580/2402/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Бакланов Р. В.
Номер провадження 22-ц/788/734/15 Суддя-доповідач - Собина О. І.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

07 квітня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Левченко Т. А. , Хвостика С. Г. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 02 березня 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3

про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и л а:

26 грудня 2014 року позивач звернувся до місцевого суду з позовом і свої вимоги мотивував тим, що 07 лютого 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики відповідно до якого останній взяв у нього в борг кошти сумі 315000 грн. 00 коп., які зобов'язувався повернути в строк до 01 липня 2014 року, що підтверджується особистою розпискою відповідача. Відповідач умов договору не виконав, борг не повернув, а тому він просив постановити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 365330 грн.96 коп., з яких: 315000 грн. 00 коп. - основна заборгованість, 19288 грн. 36 коп. - пеня, 26460 грн. 00 коп. - інфляційні витрати, 4582 грн. 60 коп. - 3% річних.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 02 березня 2015 року позовні вимоги задоволені в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача 315000 грн. заборгованості за договором позики, 19288 грн. 36 коп. процентів від суми позики, 26460 грн. інфляційних витрат, 4582 грн. 60 коп. три відсотки річних та судові витрати у справі.

На зазначене рішення ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповноту з'ясованих обставин справи, на невідповідність висновки суду обставинам справи, на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що місцевим судом не надано належної оцінки поясненням свідків, які підтвердили факт передачі ним коштів позивачеві в рахунок погашення боргу. Також доводить, що при укладанні договору позики та складанні розписки сторонами було визначено його безоплатність. Відповідач зазначив про обов'язок повернення саме тієї суми, яку ним було одержано в якості позики. Також в апеляційній скарзі наполягає на тому, що про безоплатність позики підтвердив і сам позивач в судовому засіданні, зазначивши, що кошти ним були надані в якості безвідсоткової позики.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апелянта та його представника, заперечення представника позивача, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав:

Відповідно до ч. 1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається що 07 лютого 2014 року ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 315000 грн. та зобов'язався їх повернути до 01 липня 2014 року, що підтверджується розпискою (а.с.8). Відповідач грошові кошти отримані ним за договором позики позивачеві не повернув, у зв'язку з чим останній звернувся за захистом свого порушеного права до суду.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконує взятих на себе зобов'язань за договором позики, в наслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача з урахуванням встановленого індексу інфляції, відсотків за користування позикою, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Оскільки місцевим судом встановлено, що між сторонами було укладено договір позики за яким позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 315000 грн. 00 коп., а відповідач умов укладеного договору не виконав і в строк визначений умовами договору борг не повернув, тому судом обґрунтовано було стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 315000 грн. 00 коп.

Також колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо безпідставного не врахуванням місцевим судом показів свідків щодо повернення ним суми боргу, оскільки допитані в судовому засіданні свідки дійсно підтвердили факт передачі грошових коштів від відповідача позивачу у справі, але переконливих доказів на підтвердження того, що зазначені кошти передавались саме в рахунок погашення заборгованості за даним договором позики суду надано не було.

В порушення вимог передбачених ст.ст. 10, 60 ЦПК України будь-яких інших доказів на підтвердження того, що відповідачем виконані умови укладеного договору позики і повернуті позикодавцю грошові кошти в сумі 315000 грн. 00 коп. останнім суду надано не було.

Крім того, колегія суддів погоджується і з висновками місцевого суду щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача і процентів за користування позикою, оскільки частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Оскільки у договорі позики від 07 лютого 2014 року сторони не зазначили розмір і порядок одержання процентів, тому, виходячи з вимог передбачених ч.1 ст.1048 ЦК України їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України і вони повинні виплачуватися щомісяця до дня повернення позики.

Також колегія суддів вважає обґрунтованим рішенням місцевого суду і в частині стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, оскільки такий висновок суду узгоджується з вимогами ч.2 ст.625 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 02 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -