АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22ц/790/4946/15 Головуючий І-ої інстанції - Вельможна І.В.
Справа № 621/1380/14 Доповідач - Пономаренко Ю.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : Черкасова В.В., Івах А.П.

за участю секретаря : Каплоух Н.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 27 травня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3, від якого мають двох повнолітніх дітей. Сумісне життя в них не склалося через те, що відповідач зловживав алкогольними напоями, вчиняв сварки та бійки. Позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів, однак вказані звернення не принесли позитивного результату, у зв'язку з чим ОСОБА_4 була вимушена залишити квартиру, де вона мешкала разом з відповідачем, залишивши все нажите спільне майно. Спочатку ОСОБА_4 мешкала у знайомих, а потім наймала кімнату у гуртожитку, де й проживає і на даний час. Діти створили власні сім'ї та виїхали за межі Харківської області. 15 лютого 2005 року шлюб між сторонами було розірвано.

Квартиру АДРЕСА_1, де мешкали сторони 16 грудня 2003 року було приватизовано ними та їх донькою ОСОБА_5. 14 березня 2014 року ОСОБА_4 викупила у своєї дочки - ОСОБА_5 належну їй 1/3 частину вказаної квартири, ставши таким чином власником 2/3 частини цієї квартири. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 більше 10 років мешкають окремо, позивач є практично безпритульною особою, оскільки іншого житла, окрім цієї квартири вона не має, позивач неодноразово пропонувала відповідачу відшкодувати їй вартість належної частини квартири для придбання власного житла, однак ОСОБА_3 ігнорував вимоги колишньої дружини. Спірна квартира є однокімнатною, житлова площа складає 14 кв. м, тому не може бути поділена в натурі, частка відповідача в ній є незначною - 4,6 кв. м і також не може бути виділена в натурі, спільне проживання сторін неможливе. ОСОБА_6 вважає, що є підстави для припинення права ОСОБА_3 на частку у спірній квартирі,а тому просила припинити право власності відповідача на 1/3 частину вказаної квартири, визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину квартири, виплатити ОСОБА_3 внесену позивачем на депозитний рахунок суду компенсацію за 1/3 частинку квартири та з урахуванням доповнених позовних вимог ОСОБА_4 просила стягнути з ОСОБА_3 понесені нею судові витрати.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 27 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Припинено право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частку спірної квартири. Зобов'язано виплатити ОСОБА_3 внесену позивачем на депозитний рахунок суду компенсацію за 1/3 частинку квартири в розмірі 61273 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції ОСОБА_3, звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду у відповідності до ст.303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Що стосується існуючої в співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені в ст.ст. 364, 365, 367 ЦК України як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена ч.4 ст.358 ЦК України умова не є обов'язковою.

Матеріали справи містять дані про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. 15.02.2005 року було розірвано. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 16.12.2003 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5. були власниками житлової квартири АДРЕСА_1, по 1/3 частині кожний. Однак, на підставі договору купівлі-продажу від 14.03.2014року ОСОБА_5 продала свою 1/3 частину вказаної квартири своїй матері - ОСОБА_4, і таким чином, остання стала власником 2/3 частин спірної квартири. ОСОБА_4 зареєстрована за вказаною адресою /а.с. 6, 7, 11, 12, 39/.

Квартира АДРЕСА_1 є однокімнатною з житловою площею 14 кв.м.

Таким чином, судовим розглядом встановлено, та сторонами у справі не оспорюється, що ОСОБА_4 належить 2/3 частини спірної квартири, а ОСОБА_3 - 1/3 частина. Згідно наданої технічної документації на квартиру, на 1/3 частини спірної квартири відповідача припадає приміщень площею 9,6 кв.м., в тому числі по житловій площі 4,67 кв.м.

Частиною 1 статті 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право ості може бути припинено. Виходячи зі змісту частини 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом.

Один з таких випадків наведено в ст.365 ЦК України, яка регулює підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі: 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 від 15.05.05.2013 року висловив правову позицію, згідно з якою прийшов до висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Також, і під час розгляду іншої справи № 6-68цс14, Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз'яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

З постанови Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п.1-3 ч. 1 ст.365 ЦК України, яка обов'язково повинна бути в сукупності з обставиною. Передбаченою п.4 ч.1 цієї статті.

Колегія суддів, оцінюючи подані сторонами докази та встановлені судом обставини, погоджується з висновком суду 1 інстанції, що є всі підстави нажати, що в даних правовідносинах встановленими і доведеними є всі умови, передбачені ч.1 ст.365 ЦК України.

Неможливість спільного володіння та користування майном знайшли своє повне підтвердження під час судового розгляду. Так, напруженість у відносинах підтверджується тим фактом, що шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 розірвано, сторони протягом тривалого часу проживають окремо, не ведуть спільною господарства та не підтримують подружніх стосунків, зокрема, підставою для розірвання шлюбу і була аморальна поведінка відповідача. ОСОБА_3 часто виганяв позивача з квартири, чим змушував її шукати притулок на ніч, що в кінцевому результаті призвело до того, що позивач пішла з квартири, спочатку проживала у матері, а потім, і до теперішнього часу винаймає кімнату у гуртожитку.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду 1 інстанції, що спільне користування майном між сторонами є неможливим, і наявні умови, передбачені п.3 ч.1 ст. 365 ЦК України, які дають право суду ухвалити рішення про припинення права на частку в спільному майні.

Крім того, суду не представлено доказів того, що частка відповідача може бути виділена в натурі і спірну квартиру можна поділити за положення п. п.1, 2 ч.1 ст.365 ЦК України.

Навпаки, відповідно до висновків судової будівельно-технічної експертизи від 18.02.2015 року № 13936/1373, з технічної точки зору, враховуючи об'ємно-планувальне рішення квартири, її розмір, ідеальні частки співвласників, поділити квартиру АДРЕСА_1 або виділити 1,3 частину неможливо, оскільки кожному з співвласників необхідно влаштувати окремі виходи з приміщення квартири, житлові кімнати не менше, ніж 15 кв.м, приміщення кухні не менше, ніж 7 кв. м. санвузли, виділювані частки повинні відповідати вимогам ДБН В.2.2-15-2005, що технічно є неможливим.

Крім того, вказаним висновком встановлено, що ринкова вартість 1/3 частини спірної квартири складає 61273грн., які були внесені ОСОБА_4 на депозитний рахунок суду /а.с.78-88,140/.

Суд 1 інстанції правильно зазначив в рішенні, що ОСОБА_3 відповідно до листа Скрипаївської сільської ради Зміївського району Харківської області від 26.05.2005 року вих. № 02-19/265, у с.Скрипаї знаходиться житловий будинок, який належить померлій матері відповідача. У вказаному будинку зареєстрований син сторін по справі - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Той факт, що відповідач не оформив свого права на спадщину не свідчать про відсутність у нього іншого житла, оскільки, ОСОБА_3 не був позбавлений можливості звернутися до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини, або має право звернутися до суду із позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду 1 інстанції, що доводи ОСОБА_3 про недостатню кількість грошей для придбання іншою житла спростовую копіями роздруківок з інтернет-сайту оголошень про продаж нерухомою майна(а.с.141і-144).

Посилання ОСОБА_3 на те, що у разі задоволення позову він буде змушений змінити звичний для нього образ життя, взагалі є некоректними, оскільки поняття «істотна шкода» не погоджується з поняттям «незадовільний стан житла», або віддаленість його від місця роботи, житловий будинок у селі або кімната у гуртожитку є придатними приміщеннями для проживання, і тому неможна вважати це істотним порушенням прав ОСОБА_3

Ринкова вартість 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 визначена висновком судової експертизи та складає 61273 грн. Кошти були внесені ОСОБА_4 на депозитний рахунок суду.

Все вище наведене свідчить, що обов'язкові умови для припинення права на частку, які повинні бути в сукупності та передбачені ч.1ст. 365 ЦК України мають місце в даних правовідносинах, і тому, враховуючи наведені вище висновки Верховного Суду України, колегія суддів погоджується з висновком суду 1 інстанції що є всі підстави ухвалення рішення про припинення права відповідача ОСОБА_3 на частку в спільному майні, а тому є всі підстави вважати позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтованими та задовольнити їх.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права

При такому положенні судова колегія вважає, що суд повно та всебічно дослідив усі обставини по справі, дав їм належну оцінку і постановив законне та обґрунтоване рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального закону.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1ст. 307, 308, п.1 ч.1 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 27 травня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -