Ухвала

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки, розподіл майна, визнання недійсною нотаріальної заяви про згоду на відчуження квартири, відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 09 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2004 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому з урахуванням уточнень позовних вимог просила:

- визнати факт проживання однією сім'єю з відповідачем як подружжя з 16 листопада 1997 року по 12 січня 2001 року та з 11 червня 2003 року по червень 2004 року;

- визнати спільною сумісною власністю автомобіль «Daewoo Lanos», державний номерний знак НОМЕР_1;

- стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 1/2 частини вартості наступних об'єктів: трикімнатної квартири АДРЕСА_1; гаража АДРЕСА_6 у м. Одесі; автомобіля «Daewoo Lanos», державний номерний знак НОМЕР_1 та 1/2 частини інвестиційного внеску за договором від 28 травня 2002 року № 4 про співпрацю з інвестування житлового будинку АДРЕСА_7 у м. Одесі у розмірі 57 816 грн 50 коп.

Також позивачка просила залишити за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2, яка складається з однієї жилої кімнати жилою площею 13,0 кв. м, загальною площею 44, 4 кв. м.

Крім того, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 100 тис. грн, визнати недійсною заяву про згоду на відчуження ОСОБА_4 трикімнатної квартири АДРЕСА_8 м. Одесі, посвідчену 18 червня 2004 року приватним нотаріусом Гашовою В.В.

ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому з урахуванням уточнень позовних вимог просив визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_3.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_4 у частині визнання права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини вищевказаної квартири, яка складається з однієї жилої кімнати жилою площею 13,0 кв. м, загальною площею 44,4 кв. м.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 09 червня 2015 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, яка складається з однієї жилої кімнати жилою площею 13,0 кв. м, загальною площею 44,4 кв. м, відмовлено.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 19 листопада 1993 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб.

16 лютого 1997 року шлюб між сторонами було розірвано.

Згідно з довідкою Управління ДАІ РУВ-1 при УДАІ ГУ МВС України в Одеській області від 24 березня 2008 року 27 листопада 1999 року за ОСОБА_4 був зареєстрований автомобіль «Daewoo Lanos», державний номерний знак НОМЕР_2, який знятий з обліку 13 серпня 2004 року.

12 січня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб.

21 червня 2001 року між ОСОБА_4 та будівельною компанією ЗАТ СБіКЦ «Одісей» був укладений договір про співробітництво з інвестування будівництва жилого будинку по вул. Михайлівська площа у м. Одесі. 16 квітня 2002 року управлінням з питань розподілу та реалізації житла виконавчого комітету міської ради було видано ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 у м. Одесі.

21 травня 2002 року між ТОВ «Галево» та ОСОБА_4 був укладений договір на виконання робіт з будівництва гаража в межах житлового будинку по АДРЕСА_1 у м. Одесі. Згідно з актом приймання-передачі від 10 грудня 2002 року ОСОБА_4 було прийнято гараж № 5 в межах житлового будинку на АДРЕСА_1 у м. Одесі.

28 травня 2002 року між ОСОБА_6 та ЗАТ СБіКЦ «Одісей» було укладено договір про співпрацю з інвестування житлового будинку АДРЕСА_5 який надалі був переоформлений на ОСОБА_7 (доньку відповідача ОСОБА_4.). На підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Одеської міської ради від 12 січня 2005 року, за ОСОБА_7 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_4, яка була нею відчужена 24 травня 2006 року.

25 березня 2003 року позивачка ОСОБА_3 уклала з ДП «Стройтехснаб» договір дольової участі в будівництві житла на будівництво квартири АДРЕСА_2. 31 жовтня 2003 року за актом прийому-передачі квартири за договором дольової участі в будівництві житла ОСОБА_3 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_2. 17 червня 2004 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2.

11 червня 2003 року шлюб між сторонами було розірвано.

18 червня 2004 року позивачка надала письмову згоду на відчуження квартири АДРЕСА_6 м. Одесі, її колишнім чоловіком ОСОБА_6, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В.

23 вересня 2004 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_8 та ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1 у м. Одесі.

Вирішуючи спір в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без укладення шлюбу з 16 листопада 1997 року по 12 січня 2001 року та з 11 червня 2003 року по червень 2004 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що Кодексом про шлюб та сім'ю України не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу у зазначений вище період. Відмовляючи у задоволенні вказаних позовних вимог за період з 01 січня 2004 року по червень 2004 року, суд виходив з недоведеності факту проживання однією сім'єю без укладення шлюбу у зазначений період.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю автомобіля «Daewoo Lanos», державний номерний знак НОМЕР_2, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що вказаний автомобіль був придбаний ОСОБА_4 у 1999 році за його особисті кошти, в період, коли він не перебував у шлюбі з ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 у м. Одесі, та стягнення з відповідача на її користь Ѕ частини вартості вказаної квартири і гаража, який розташований біля неї, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що зазначену квартиру відповідач ОСОБА_4 продав за посвідченим нотаріально договором купівлі-продажу від 23 вересня 2004 року. Позивачка ОСОБА_3 надала письмову посвідчену нотаріально згоду на продаж вказаної квартири, оскільки вона була придбана під час шлюбу. Позивачка не надала правовстановлюючих документів на гараж, які б свідчили про виникнення у подружжя права спільної сумісної власності на цей гараж, а також не надала доказів того, що відповідач продав цей гараж.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсною заяви про згоду на відчуження ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_9 у м. Одесі, посвідчену 18 червня 2004 року приватним нотаріусом Гашовою В.В., суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачка не надала належних доказів того, що вказана згода була надана нею під впливом обману, помилки або насильства з боку сторін у договорі. Крім того, позивачка ОСОБА_3 не порушувала питання про визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу або окремої його частини, не залучала до участі у справі покупців квартири - ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів у розмірі 1/2 частини інвестиційного внеску за договором від 28 травня 2002 року № 4 про співпрацю з інвестуванню житлового будинку АДРЕСА_7 у м. Одесі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що грошові кошти, які були внесені в якості інвестиційних, були отримані відповідачем ОСОБА_7 в борг, а надалі, після розірвання інвестиційного договору, були повернуті ОСОБА_7, який повернув ці кошти особам, які надали йому їх у борг.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачка не довела, що відповідачем було завдано їй моральну шкоду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, суд апеляційної інстанції виходив з того, що свідоцтво про право власності на вказану квартиру ОСОБА_3 отримала 17 червня 2004 року, тобто через рік після розірвання шлюбу з ОСОБА_4, а тому ОСОБА_4 не набув права власності на Ѕ частини вказаної квартири та має право лише на отримання від позивачки ОСОБА_3 половини коштів, які були сплачені в якості інвестиційних коштів в період шлюбу, однак таких позовних вимог ОСОБА_4 не було заявлено.

Такий висновок ґрунтується на фактичних обставинах, встановлених судом, і відповідає вимогам закону.

Кодексом про шлюб та сім'ю Української РСР, який був чинним до 01 січня 2004 року, не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу.

01 січня 2004 року набрав чинності Сімейний кодекс України, стаття 74 якого регулює майнові правовідносини між чоловіком і жінкою у фактичному шлюбі.

Оскільки Сімейний кодекс України зворотної сили не має, він поширюється на правовідносини, які виникли після набрання ним чинності.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 листопада 1993 року по 16 лютого 1997 року, а також з 12 січня 2001 року по 11 червня 2003 року. Позивачка просила встановити факт проживання однією сім'єю без укладення шлюбу з 16 листопада 1997 року по 12 січня 2001 року та з 11 червня 2003 року по червень 2004 року.

Суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що Кодексом про шлюб та сім'ю України не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу у зазначений вище період. Також суд правильно виходив з того, що позивачка не довела факту проживання однією сім'єю без укладення шлюбу з 01 січня по червень 2004 року.

Згідно зі ст. 13 КпШС України права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Суд апеляційної інстанції правильно виходив з відсутності підстав для визнання спільною сумісною власністю автомобіля «Daewoo Lanos», оскільки вказаний автомобіль був придбаний ОСОБА_4 у 1999 році за його особисті кошти, в період, коли він не перебував у шлюбі з ОСОБА_3

Як вбачається з матеріалів справи, 21 червня 2001 року між ОСОБА_4 та будівельною компанією ЗАТ СБіКЦ «Одісей» був укладений договір про співробітництво з інвестування будівництва жилого будинку по вул. Михайлівська площа у м. Одесі. 16 квітня 2002 року управлінням з питань розподілу та реалізації житла виконавчого комітету міської ради було видано ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 у м. Одесі.

18 червня 2004 року позивачка надала письмову згоду на відчуження квартири АДРЕСА_6 м. Одесі, її колишнім чоловіком ОСОБА_4, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В.

23 вересня 2004 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_8 та ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1 у м. Одесі.

Суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що зазначену квартиру відповідач ОСОБА_4 продав за посвідченим нотаріально договором купівлі-продажу від 23 вересня 2004 року. Позивачка ОСОБА_3 надала письмову посвідчену нотаріально згоду на продаж вказаної квартири, оскільки вона була придбана під час шлюбу. Крім того, не порушувала питання про визнання договору купівлі-продажу недійсним, а також не надала доказів того, що згода на продаж квартири була надана нею під впливом обману, помилки або насильства з боку сторін у договорі.

Згідно з договором на виконання робіт з будівництва гаража в межах житлового будинку по АДРЕСА_1 у м. Одесі, укладеного 21 травня 2002 року між ТОВ «Галево» та ОСОБА_4, згідно з умовами якого ТОВ «Галево» зобов'язалось виконати роботи з будівництва гаража в межах житлового будинку по АДРЕСА_1 у м. Одесі

Згідно з актом приймання-передачі від 10 грудня 2002 року ОСОБА_4 було прийнято гараж № 5 в межах житлового будинку на АДРЕСА_1 у м. Одесі.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції правильно зазначено, що позивачка не надала правовстановлюючих документів на гараж, які б свідчили про виникнення у подружжя права спільної сумісної власності на цей гараж, а також не надала доказів того, що відповідач продав цей гараж.

Із матеріалів справи вбачається, що 28 травня 2002 року між ОСОБА_4 та ЗАТ СБіКЦ «Одісей» було укладено договір про співпрацю з інвестування житлового будинку АДРЕСА_5 м. Одесі, який надалі був переоформлений на ОСОБА_7 (доньку відповідача ОСОБА_4.). На підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Одеської міської ради від 12 січня 2005 року, за ОСОБА_7 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_5, яка була нею відчужена 24 травня 2006 року.

За вказаним договором відповідач інвестував в придбання квартири кошти у розмірі 115 143 грн.

09 серпня 2004 року після розірвання зазначеного договору інвестовані гроші у розмірі 115 143 грн були повернуті відповідачу.

Згідно з розпискою від 01 березня 2002 року ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_7 кошти у розмірі 12 тис. дол. США, що становило 64 600 грн, та зобов'язався повернути борг протягом 6 років. Також відповідач ОСОБА_4 взяв у борг 60 тис. грн, що підтверджується розписками від 15 березня, 17 березня, 20 березня 2003 року. Після розірвання договору про співпрацю з інвестування житлового будинку відповідач повернув борг, що підтверджується відмітками на розписках.

За таких обставин, суд правильно виходив з того, що грошові кошти, які були внесені в якості інвестиційних, були отримані відповідачем ОСОБА_7 у борг, а надалі, після розірвання інвестиційного договору, були повернуті ОСОБА_7, який повернув ці кошти особам, які надали йому їх у борг, а тому дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів у розмірі 1/2 частини інвестиційного внеску за договором від 28 травня 2002 року № 4 про співпрацю з інвестуванню житлового будинку АДРЕСА_7 у м. Одесі.

Також судом апеляційної інстанції правильно враховано розписку, написану ОСОБА_3 06 вересня 2004 року, з якої вбачається, що після розірвання шлюбу (11 червня 2003 року) між сторонами розділено все спільно нажите майно, а також зазначено, що ОСОБА_3 від ОСОБА_4 отримала 2 000 дол. США, що на той час еквівалентно 10 600 грн, та претензій відносно розподілу майна мати не буде.

Суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачка не довела, що відповідачем було завдано їй моральну шкоду.

З урахуванням вказаних норм колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 09 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана