Провадження № 2/161/3423/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

21 жовтня 2015 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Гринь О.М.

при секретарі Пилипюк Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення невиплаченої під час звільнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення невиплаченої під час звільнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги.

Свій позов мотивує тим, що з 20.03.2007 року згідно наказу № 22-К вона була прийнята на роботу на посаду провідного спеціаліста виробничого відділу Волинського обласного управління «Волиньекокомресурси».

03.04.2007 року відповідно до наказу № 38-К від 02.04.2007 року була призначена виконуючим обовязки начальника управління.

16.01.2008 року ОСОБА_1 переведено на посаду начальника Волинського обласного управління з утилізації і відходів як вторинної сировини «Волиньекокомресурси».

Зазначає, що наказом № 194/1-К від 08.06.2015 року була звільнена із займаної посади у звязку зі змінами в організації виробництва і праці, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вказує, що після звільнення відповідач не провів з нею остаточного розрахунку. Трудову книжку вона отримала лише 26.06.2015 року, підтвердженням чого є інформація з укрдержреєстру поштових відправлень. Крім того, станом на 17.07.2015 року ні заробітну плату, ні вихідну допомогу, ні компенсацію за невикористану відпустку останній не перераховано.

Зазначає, що у звязку з невиплатою державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною належної їй суми при звільненні, відповідач зобовязаний відшкодувати середній його заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, вказує, що неправомірними діями відповідача, що виразилось у невиплаті їй зарплати при звільненні, їй заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює в сумі 20 000 гривень.

Враховуючи наведене, просить стягнути з відповідача в її користь невиплачену заробітну плату за період з 01 квітня по 08 червня 2015 року у розмірі 31 271 грн. 38 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5 285 грн. 83 коп., моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. 00 коп., витрати на відрядження 3 820 грн. 93 коп., за паливно-мастильні матеріали 8 218 грн. 80 коп., 177 грн. 60 коп. за юридичні послуги, 8 200 грн. 00 коп. разової матеріальної допомоги.

Позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов просила задовольнити, щодо постановлення заочного рішення не заперечувала.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, з невідомих суду причин, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

За погодженням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, 20.03.2007 року згідно наказу № 22-К ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду провідного спеціаліста виробничого відділу Волинського обласного управління «Волиньекокомресурси».

03.04.2007 року відповідно до наказу № 38-К від 02.04.2007 року була призначена виконуючим обовязки начальника управління.

16.01.2008 року ОСОБА_1 переведено на посаду начальника Волинського обласного управління з утилізації і відходів як вторинної сировини «Волиньекокомресурси».

Постановою КМУ № 1074 від 22.11.2010 року Державна компанія з утилізації відходів як вторинної сировини «Укрекокомресурси» КМУ перейменована на Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною.

Відповідно до наказу № 194/1-К від 08.06.2015 року ОСОБА_1 звільнена із займаної посади у звязку зі змінами в організації виробництва і праці, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач в обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідач при звільненні не виплатив ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі станом на 08.06.2015 року в сумі 31 271 грн. 38 коп., витрати на відрядження в сумі 3 820 грн. 93 коп., витрати на паливно-мастильні матеріали в сумі 8 218 грн. 80 коп., витрати на юридичні послуги 177 грн. 60 коп., даний факт підтверджується дослідженою в судовому засіданні довідкою № 512 від 08.06.2015 року виданої Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною.

Крім того, згідно із п. 7.4 Колективного договору адміністрація надає разову матеріальну допомогу для оздоровлення у розмірі двох посадових окладів при наданні працівникам підприємства частини щорічної основної відпустки, тривалістю не менше 14 календарних днів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала 15 днів у відпустці в грудні 2014 року, підтвердженням даного факту є досліджені в судовому засіданні заяви від 20.11.2014 року та наказ № 212-В від 27.11.2014 року. Однак вказану допомогу відповідач не виплатив.

Відповідно до положень статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Зі змісту вищеназваної норми випливає, що матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, у випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У відповідності до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок виплати заробітної плати і проведення повного розрахунку зі звільненим працівником - виплати всіх сум, що належать йому, а у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Оскільки обов'язок своєчасної виплати заробітної плати і проведення повного розрахунку покладається саме на власника підприємства або уповноваженого ним органу, тому суд вважає, що саме роботодавець повинен доводити ту обставину, що заборгованість по заробітній платі у нього перед працівником відсутня.

Відповідач подав до суду письмові заперечення проти позову проте не надав жодних належних та допустимих доказів їх обґрунтування. З ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 липня 2015 року про відкриття провадження в адміністративній справі за позовом Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною до Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі міста Києва про визнання протиправною бездіяльності, зобовязання вчинити певні дії неможливо встановити суть позову та його безпосереднє відношення до даної конкретної справи.

Крім того, посилання відповідача на постанову КМУ від 01 березня 2014 року № 65 «Про економію державних коштів та недопущення витрат бюджету» та розпорядження № 49 від 11 червня 2014 року «Про економію та недопущення витрат коштів», згідно з яким від начальників та головних бухгалтерів територіальних структурних підрозділів та виробничих комплексів підприємства, центрального апарату підприємства вимагали забезпечити недопущення подання Адміністрації підприємства пропозицій та прийняття власних рішень щодо нарахування та виплати додаткової заробітної плати працівникам (надбавок, доплат, премій), інших заохочувальних та компенсаційних витрат (матеріальних допомог) спростовуються дослідженою в судовому засіданні копією наказу про надання відпустки ОСОБА_2 та виплату останньому матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі двох посадових окладів.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною в користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі станом на 08.06.2015 року в сумі 31 271 грн. 38 коп., витрат на відрядження в сумі 3 820 грн. 93 коп., витрат на паливно-мастильні матеріали в сумі 8 218 грн. 80 коп., витрат на юридичні послуги 177 грн. 60 коп. та 8 200 грн. 00 коп. разової матеріальної допомоги підлягає до задоволення.

Оскільки судом встановлено невиконання відповідачем, передбаченого статтею 116 КЗпП України обов'язку по виплаті працівнику всіх сум, що належать йому від підприємства в день звільнення, то для відповідача наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, - виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як встановлено судом, 08.06.2015 року ОСОБА_1 було звільнено з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною у звязку зі змінами в організації виробництва і праці.

Відповідно до довідки про заборгованість по заробітній платі станом на 08.06.2015 року № 514 виданої Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, середня заробітна плата ОСОБА_1 складає 182 грн. 27 коп.

Зазначене відповідає пункту Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», яким визначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Зважаючи на вищевикладене, середній заробіток за весь час затримки виплати позивачу заробітної плати у відповідності до вищенаведеного та з врахуванням заявлених позивачем позовних вимог буде становити 5 285 грн. 83 коп. (період затримки виплати - 29 днів * розмір середнього заробітку в день 182 грн. 27 коп.), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд виходив з таких міркувань, що через невиконання відповідачем, передбаченого статтею 116 КЗпП України обов'язку по виплаті працівнику всіх сум, що належать йому від підприємства в день звільнення позивач отримала психологічний стрес, похитнувся її психологічний та фізичний стан, та відбулися вимушені зміни в життєвих та виробничих стосунках.

Згідно з абз. 2 п. 5 Постанови Верховного Суду України N 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому доказуванню позивачем підлягають такі обставини: наявність моральної шкоди, протиправність діяння того хто спричинив цю шкоду, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, необхідно з'ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 9 цієї постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Позивач, як на підставу спричинення моральної шкоди посилається на обставини, що незаконні дії відповідача призвели до її моральних переживань, зазначає, що втратила душевний спокій, постійно перебуває в роздратованому стані. Крім того, викликає хвилювання і той факт, що вона має інвалідність і не може на рівних конкурувати на ринку праці.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною моральної шкоди підлягає до часткового задоволення, оскільки позивачем доведено факт заподіяння моральних та фізичних страждань спричинених відповідачем, наявность причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та наслідками, зазначеними ОСОБА_1

Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на користь позивача слід стягнути невиплачену заробітну плату за період з 01 квітня по 08 червня 2015 року у розмірі 31 271 грн. 38 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5 285 грн. 83 коп., моральну шкоду у розмірі 2 000 грн. 00 коп., витрати на відрядження 3 820 грн. 93 коп., за паливно-мастильні матеріали 8 218 грн. 80 коп., 177 грн. 60 коп. за юридичні послуги, та 8 200 грн. 00 коп. разової матеріальної допомоги.

Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 367 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць слід допустити до обовязкового негайного виконання.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 58, 59, 60, 88, 213, 214, 215, 218, 226, п.2 ч.1 ст. 367 ЦПК України, на підставі ст.ст. 47, 116, 117 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною в користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з 01 квітня по 08 червня 2015 року у розмірі 31 271 (тридцять одну тисячу двісті сімдесят одну) грн. 38 коп., витрати на відрядження в сумі 3 820 (три тисячі вісімсот двадцять) грн. 93 коп., витрати на паливно-мастильні матеріали в сумі 8 218 (вісім тисяч двісті вісімнадцять) грн. 80 коп., 177 (сто сімдесят сім) грн. 60 коп. витрат на юридичні послуги, 8 200 (вісім тисяч двісті) грн. 00 коп. разової матеріальної допомоги, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5 285 (пять тисяч двісті вісімдесят пять) грн. 83 коп., та моральну шкоду у розмірі 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп.

Стягнути з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною в дохід держави судовий збір в сумі 589 (пятсот вісімдесят девять) гривень 74 копійок.

Рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом Волинської області за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк, протягом якого розглядалася заява не включається до строку на апеляційне оскарження рішення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду Гринь О.М.