АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/3979/15-ц 22-ц/774/2158/К/15
Справа № 214/3979/15-ц Головуючий у 1-й інстанції
№ провадження 22ц/774/2158/К/15 Попов В.В.
Категорія - 48 (IV) Доповідач Митрофанова Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області

в складі : головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Савіної Г.О., Чорнобука В.І.

при секретарі: Голуб О.О.

за участі: відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3;

позивача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 02 вересня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради м. Кривого Рогу, про надання дозволу на виготовлення проїздних документів для виїзду за кордон та виїзд за кордон дитини без згоди батька,-

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2015 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради м. Кривого Рогу, про надання дозволу на виготовлення проїздних документів для виїзду за кордон та виїзд за кордон дитини без згоди батька обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з 09 лютого 2008 року по 23 листопада 2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого є одна неповнолітня дитина - син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу та по цей час дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач є рідним батьком дитини. 11 жовтня 2013 року вона уклала новий шлюб з громадянином ОСОБА_7 ОСОБА_8, який постійно проживає в Німеччині, там же й навчається, має належний матеріальний достаток та власне житло. Вона бажає проживати разом з ним, та на цьому також наполягає і її новий чоловік. Однак відповідач не надає їй дозволу для вивезення дитини за кордон для постійного місця проживання, тому вона просить суд визнати безпідставною відмову відповідача в цьому.

Крім того просила надати їй дозвіл на виготовлення та оформлення проїзних документів для виїзду сина до Німеччини та дозвіл на його постійне там проживання без згоди та супроводу відповідача, а також допустити негайне виконання рішення суду в частині оформлення документів на виїзд дитини до постійного місця проживання до Німеччини.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 02 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені частково, надано ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, дозвіл на виготовлення дитячого проїзного документу для виїзду за кордон сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Надано дозвіл матері ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, на виїзд за межі території України на постійне місце проживання до Німеччини неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача та відшкодування понесених ним судових витрат з тих підстав, що судом при ухваленні рішення допущено неповне з'ясування обставин справи, зокрема не враховано, вимоги ст. 141,153, 157,161 Сімейного Кодексу України та ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства».

Крім того, посилаючись в рішенні суду на норми матеріального права, суд не звернув уваги, що вказані норми права регулюють виїзд дитини за кордон, а не визначення постійного місця проживання. У разі посилання на вказані норми матеріального права слід надавати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий) з визначенням його початку й закінчення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

При вирішенні спору, судом першої інстанції встановлено, що з 09 лютого 2008 року по 23 листопада 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі від якого є одна неповнолітня дитина - син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу та по цей час дитина проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні.

Відповідач є рідним батьком дитини.

11 жовтня 2013 року ОСОБА_4 уклала новий шлюб з громадянином ОСОБА_7 ОСОБА_8, який постійно проживає в Німеччині, там же й навчається, має належний матеріальний достаток та власне житло.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що вимоги про надання позивачу дозволу на виготовлення дитячого проїзного документу для виїзду за кордон сина та надання їй дозволу на його виїзд на постійне місце проживання до Німеччини є обґрунтованими, а відтак такими, що підлягають задоволенню.

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами) (далі Правила), виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Відповідно до пп. 1 п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Посилаючись на вказані норму Закону, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вони регулюють виїзд дитини за кордон, а не визначення постійного місця проживання. У разі посилання на ці Закони слід указувати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий) з визначенням його початку й закінчення.

Надання за рішенням суду дозволу на виїзд з України ОСОБА_6 разом з його матір'ю ОСОБА_9 на постійне місце проживання до Германії без згоди та супроводу батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст. ст. 141,157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Таким чином, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. ст. 141, 153, 157 СК України, фактично позбавив батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції на вище вказані норми матеріального права уваги не звернув, чим допустив неправильне застосування норм матеріального права, оскільки при допустив неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, на підставі п.1 ч.1 ст. 309 ЦПК України із ухваленням нового рішення по відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 02 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради м. Кривого Рогу, про надання дозволу на виготовлення проїздних документів для виїзду за кордон та виїзд за кордон дитини без згоди батька.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: