Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Подрєзова Г. О. ,

при секретарі Александрова А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Біла Церква

позовну заяву ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет імені ОСОБА_2», 3-я особа Ректор Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет імені ОСОБА_2» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на посаді доцента кафедри політичної економії факультетів управління і управління персоналом та маркетингу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що з 1 жовтня 2014 року була прийнята по переводу з Державного вищого навчального закладу «Київський університет управління та підприємництва» на посаду доцента кафедри політичної економії факультетів управління і управління персоналом та маркетингу Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет імені ОСОБА_2» за контрактом. Влітку 2015року дізналася, що її мають звільнити, а тому звернулася до відділу кадрів і дізналася, що в наказі про прийняття її на роботу від 30.09.2014року № 632-к вона прийнята на посаду доцента з 01.10.2014року до проведення конкурсного заміщення цієї посади у поточному навчальному році, не пізніше 31.08.2015р. Про звільнення з посади доцента її було повідомлено 01.09.2015року, 07.09.2015року їй було видано трудову книжку та розрахунок при звільненні виплачено у жовтні 2015р. Не погоджуючись з наказом про звільнення від 01.09.2015року № 597-к та вважаючи його незаконним, посилаючись на ті обставини, що фактично була прийнята на роботу за контрактом, а конкурс на заміщення посади проведений з грубими порушеннями чинного законодавства, запис про прийняття її на роботу в трудовій книжці виконаний з допискою « до 31.08.2015р.», тобто без погодження строку дії строкового трудового договору та не ознайомлення її з наказом про прийняття на роботу, просила суд скасувати наказ ректора Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет імені ОСОБА_2», поновити її на посаді доцента кафедри політичної економії факультетів управління і управління персоналом та маркетингу за умовами контракту, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2015року по день постановлення рішення суду.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов підтримала в повному обсязі.

Представники відповідача та 3-ї особи за довіреностями в судовому засіданні позов не визнали в повному обсязі, надали письмові заперечення проти позову, згідно з якими при прийнятті позивачки на роботу сторони дійшли згоди укласти строковий трудовий договір до проведення конкурсного заміщення посади доцента, тобто до 31.08.2015року. На засіданні кафедри політичної економії факультетів управління і управління персоналом та маркетингу від 10.06.2015року при обговоренні відкритих лекцій викладачів, доцент ОСОБА_1 отримала зауваження щодо організаційного та методичного проведення лекції з відміткою - незадовільно. Наказом ректора №448 від 01.07.2015р. «Про оголошення конкурсу» було оголошено конкурс на заміщення вакантних посад науково педагогічних працівників університету, в тому числі на 3 одиниці доцента кафедри політичної економії факультетів управління і управління персоналом та маркетингу, про що оголошено в газеті «Голос України» №117(6121). З заявою про участь в конкурсі позивачка звернулася до ректора університету 10.07.2015р. На засіданні кафедри політичної економії факультетів управління і управління персоналом та маркетингу за результатами відкритого голосування кафедра не рекомендувала вченій раді факультету обрати на посаду доцента ОСОБА_1 На засіданні вченої ради факультету економіки та управління університету було прийняте рішення, згідно з яким ОСОБА_1 не рекомендували вченій раді для обрання на посаду доцента кафедри політичної економії факультетів управління і управління персоналом та маркетингу, а тому 31.08.2015року на засіданні вченої ради університету за результатами таємного голосування було ухвалено « вважати кандидата економічних наук, доцента ОСОБА_1 такою, що не обрана таємним голосуванням за конкурсом на посаду доцента факультетів управління і управління персоналом та маркетингу університету на умовах контракту. Звільнення ОСОБА_1 відбулося згідно з наказом від 31.08.2015р. № 597-к у зв»язку з закінченням строку дії трудового договору за п.2 ст. 36 КЗпП України по закінченню дії строкового трудового договору. А тому відсутні підстави для поновлення позивачки на роботі, а також для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні. Станом на 01.09.2015року з позивачкою був проведений повний розрахунок, шляхом виплати «авансованої відпустки», але після звільнення був наданий лікарняний лист за липень про хворобу під час відпустки 12 днів, тому після звільнення було проведено перерахунок компенсації за невикористану відпустку, яку позивачка отримала 11.09.2015р.

Представник 3-ї особи за довіреністю в задоволенні позовних вимог також заперечував.

Заслухавши пояснення позивачки, представників відповідача та 3-ї особи, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін та таким, що укладається на час виконання певної роботи. Згідно з ч.2 ст. 23 цього Кодексу строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до ч.3 ст.21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов»язки і відповідальність сторін (в тому числі і матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Суду були надані докази правомірності укладення з позивачкою ОСОБА_1 строкового трудового договору №632-к від 30.09.2013р. між Державним вищим навчальним закладом «Київський національний економічний університет імені ОСОБА_2» та ОСОБА_1, згідно з яким позивачку було прийнято за переведенням з Державного вищого навчального закладу «Київський університет управління та підприємництва» на посаду доцента кафедри політичної економії факультетів управління і управління персоналом та маркетингу з 01.10.2014року до проведення конкурсного заміщення цієї посади у поточному навчальному році, не пізніше 31.08.2015року з посадовим окладом 2914грн. на місяць, згідно заяви ОСОБА_1

Відповідно до п. 1.8 Статуту Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет імені ОСОБА_2» - університет здійснює свою діяльність відповідно до Конституції України, законів України «Про освіту», «Про вищу освіту», «Про наукову і науково технічну діяльність», інших законів та власного статуту .

Відповідно до п.7 ст.27 Закону України «Про вищу освіту» - вищий навчальний заклад діє на підставі власного статуту.

Відповідно до п.п. 8 п. 7.5.1. Статуту Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет імені ОСОБА_2» посада «доцент» віднесена до основних посад науково - педагогічних працівників університету.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що система забезпечення якості вищої освіти в Україні складається із: п).3 - щорічне оцінювання здобувачів вищої освіти, науково-педагогічних і педагогічних працівників вищого навчального закладу та регулярне оприлюднення результатів таких оцінювань на офіційному веб-сайті вищого навчального закладу, на інформаційних стендах та в будь-який інший спосіб.

А згідно з ч.1 ст. 52 цього Закону - учасниками освітнього процесу у вищих навчальних закладах є: 1) наукові, науково-педагогічні та педагогічні працівники. Згідно ч.1 ст. 55 - основними посадами науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів є: п.п. 8 доцент.

Відповідно до ч.3 ст.54 Закону України «Про освіту» 3 - педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Згідно заяви ОСОБА_1 ( а.с. 45) позивачка просила прийняти її на посаду доцента кафедри політичної економії факультетів управління і управління персоналом та маркетингу на умовах контракту по переведенню з ДВНЗ «КУУП» до проходження за конкурсом з 1.10.2014р.

В судовому засіданні позивачка пояснила, що на прохання відділу кадрів заяву про прийняття на роботу писала кілька разів, але вважала, що прийнята саме за контрактом, хоч підписаного керівником установи примірнику контракту їй не повертали.

Але, з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що так як посада доцента віднесена до науково педагогічних працівників вищого навчального закладу, доказів укладення строкового трудового договору контракту суду не було надано, а відповідно до п.1.9 статуту при прийнятті на роботу після успішного проходження конкурсу укладають строковий трудовий договір (контракт) терміном на 5 років, а тому обставини, на які посилається позивачка в обґрунтування своїх позовних вимог , суд вважає не доведеними належними доказами.

Крім цього, суду були надані належні і достовірні докази щодо порядку прийняття на посаду доцента осіб, які обрані шляхом проведення конкурсу на заміщення вакантних посад, що підтверджено копією заяви позивачки про прийняття на роботу без дати, про допуск до участі в конкурсі від 10.07.2015р., копією наказу від 30.09.2014р. № 632-к про прийняття на роботу, згідно з якими позивачка була обізнана щодо прийняття на посаду доцента осіб, які відповідають кваліфікаційним вимогам, обрані за конкурсом, порядок якого затверджений вченою радою університету.

Згідно з наказом від 01.07.2015р. №448 «Про оголошення конкурсу» визначені вакантні посади, які підлягають заміщенню за конкурсом, в тому числі і посада доцента кафедри політичної економії факультетів управління і управління персоналом та маркетингу, згідно з витягом з протоколу №1 засідання вченої ради факультету від 28.08.2015року за результатами відкритого голосування проти доцента ОСОБА_1 проголосували 77,78% присутніх, а згідно з витягом з протоколу №1 засідання вченої ради від 31.08.2015р. вирішено : ОСОБА_1 вважати такою, яку не було обрано таємним голосуванням за конкурсом на посаду доцента кафедри політичної економії факультетів управління і управління персоналом та маркетингу на умовах контракту.

Суд критично оцінює твердження позивачки про її необізнаність щодо умов укладеного з відповідачем трудового договору, оскільки вони спростовуються як письмовими доказами, так і особистими поясненнями позивачки. А факт укладення контракту між позивачкою та ДВНЗ «КУУП» до уваги суд не приймає, оскільки строк дії цього контракту був передбачений 31.08.2013р., його дія була продовжена до 30.06.2014року, тобто на час виникнення правовідносин щодо працевлаштування позивачки в ДВНЗ « КНЕУ» умови цього контракту не діяли.

Трудовий договір з позивачкою дійсно був укладений з визначеним строком до 31.08.2015року до проведення конкурсного заміщення цієї посади, За вищенаведених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання незаконним наказу про звільнення позивачки з посади у зв»язку з закінченням строку трудового договору п.2 ст. 36 КЗпП України від 01.09.2015року № 597-к, поновлення на роботі та стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу є необґрунтованими і до задоволення не підлягають.

Також, в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2015року по день фактичного розрахунку, суд враховує довідку надану відповідачем від 29.10.2015року № 01/13-1575, згідно з якою ОСОБА_1 перебувала у відпустці у липні-серпні 2015р., в кількості 56 календарних днів, за період її роботи з 01.10.2014року по 30.06.2015 рік заробіток позивачки складав 43923,14грн. за 264 календарних дня.

Середній заробіток для розрахунку 166,375грн. за один день.

За липень 2015р. за 31 календарних днів нараховано 166,375 х 31 = 5157,64грн.

За серпень 2015р. за 25 календарних днів нараховано 166,375 х 25 = 4159,39грн.

Зазначені кошти були виплачені позивачці перед відпусткою, що позивачка не заперечувала у судовому засіданні. А тому будь-яка заборгованість на час звільнення позивачки з роботи була відсутня.

Судом встановлено, що при зверненні позивачки до бухгалтерії установи, а саме в кінці серпня 2015року, у вересні 2015року позивачці здійснений перерахунок, було донараховано 1512,28грн. компенсації за невикористану відпустку, 883,24грн. оплати лікарняного листка, 16,42 грн. перерахованого податку та за мінусом 2329,26грн. відпускних за перебування на лікарняному, сума до сплати становить 82,68грн., яка була виплачена 11.09.2015року, що підтверджується випискою по картковому рахунку позивачки.

Тобто, та обставини, що при звільненні з позивачкою не було проведено повного розрахунку, не підтверджуються належними доказами, а зарахування на картковий рахунок позивачки 633,03грн. та 811,95грн. не спростовують вищенаведених розрахунків, наданих представником відповідача до суду.

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законних підстав або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Також суд враховує і роз"яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" п.18 - при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до задоволення не підлягають у цілому.

Керуючись ст.ст. 15,60,212-215,218,223 ЦПК України, ст.ст. 23, 235 КЗпП України, Законами України «Про освіту», «Про вищу освіту», суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет імені ОСОБА_2», 3-я особа Ректор Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет імені ОСОБА_2» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на посаді доцента кафедри політичної економії факультетів управління і управління персоналом та маркетингу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_3