АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2663/15 Головуючий 1 інст. Діденко С.А.
Справа №640/2030/15-ц Доповідач - Пономаренко Ю.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії - ОСОБА_1, ОСОБА_2

за участю секретаря - Каплоух Н.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2015 року за поданням старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_4 про обмеження права виїзду за межі України по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення суми позики, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року старший державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним поданням, в якому просив тимчасово обмежити права для виїзду за межі України боржника ОСОБА_3 до виконання ним рішення Київського районного суду м. Харкова про стягнення з нього на користь ОСОБА_5 суми боргу у розмірі 972000 грн.

В обґрунтування свого подання посилався на те, що боржником ОСОБА_3 на даний час рішення суду не виконано, а боржник ОСОБА_3 ухиляється від виконання рішення суду.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2015 року було задоволено поданняподанням старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_4 Тимчасово обмежено право виїзду за межі України боржника ОСОБА_3 до повного виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 12.06.2013 року.

Не погодившись з ухвалоюКиївського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2015 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій вказав, що не погоджується з вказаною ухвалою та вважає її постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить в своїй апеляційній скарзі скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні поданнястаршого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_4 про обмеження права виїзду за межі України.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи подання ВДВС суд першої інстанції виходив з того, що боржник ОСОБА_3 ухиляється від добровільного виконання судового рішення Київського районного суду м. Харкова від 12.03.2013року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Право кожного вільно залишати територію України може бути обмежено лише законом (ст.33 Конституції України). Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон передбачені Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» (надалі Закон).

Статтею 6 цього Закону передбачено, що при наявності зазначених у цій нормі підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, громадянину може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта чи вилучено або затримано паспорт.

Згідно ст.377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першої цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Отже, вирішувати питання про тимчасове обмеження особи у виїзді за межі України можливе судом лише у випадку наявності рішення суду, а саме на стадії його примусового виконання, стосовно боржника і за поданням державного виконавця.

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням суду (п.18 ч.3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІV, з подальшими змінами та доповненнями).

Розділом XI «Обмеження у праві виїзду за межі України та заборона вїзду в Україну» Інструкції з організації примусового виконання рішень, що набрала чинності з 17 квітня 2012 року та затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, передбачено зміст подання державного виконавця при зверненні до суду. Подання обовязково повинно містити підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобовязань.

Ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) вжите у п.5 ч.1 ст.6 Закону №3857- XII та у п.18 ч.3ст.11 Закону №606-XIV, позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків.

Отже, особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне. Відповідно до положення ч.2 ст.10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

Поняття «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Зазначена позиція викладена Верховним судом України у листі від 01.02.2013р. «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України».

Таким чином, обовязковою передумовою для встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України є ухилення його від виконання зобовязань за рішенням суду.

Судовим розглядом встановлено, що згідно рішення Київського районного суду м. Харкова від 12.06.2013року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 стягнуто 972 000,00грн.

На підставі вищевказаного рішення ОСОБА_5 видавався виконавчий лист №2/640/2058/13/03,

07 серпня 2013 року ВДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а у подальшому проведено ряд виконавчих дій, в тому числі накладено арешт на кошти, майно та заборону відчуження, зроблені запити на надання інформації щодо майнового стану боржника та його керівника, для надання письмових пояснень за фактом тривалого невиконання рішення суду, надання документів (балансів, тощо), зроблено виїзд державного виконавця до зареєстрованого місцезнаходження боржника для опису та арешту наявного майна.

Як вбачається із змісту подання ВДВС та підтверджується наявним в матеріалах справи доказами, згідно отриманих відомостей за боржником не зареєстровано жодного нерухомого майна, на відкритих рахунках відсутні кошти, за виїздом державного виконавця на зареєстроване місцезнаходження боржника встановлено, що останній там не знаходиться, на направлені виклики боржнику до державного виконавця на прийом останній не зявляється та не надає будь-яких пояснень за фактом тривалого невиконання судового рішення та ухилення від його виконання (а.с.31,32, 44-56, 70-84, 104-116).

Крім того, матеріали справи містять дані про те, що ОСОБА_3 з 22.10.2014року зареєстрований та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.130), але про зміну свого місця реєстрації державного виконавця повідомив лише у лютому 2015року, після розгляду вказаного подання судом першої інстанції по суті, про що в судовому засіданні апеляційної інстанції пояснив представник ОСОБА_3 Тому правильними є доводи державного виконавця про ухилення боржника від виконання судового рішення.

Враховуючи вище викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення подання державного виконавця.

Оскільки доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і висновків суду не спростовують, тому колегія суддів не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваної ухвали, яку постановлено з дотриманням норм ЦПК України.

Відповідно до вимог п.1) ч.1 ст.312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу суду без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

З огляду на викладене та керуючись ст.ст.307ч.2п.1), 312ч.1п.1), 313, 314ч.1п.4), 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає, як така, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий

Судді