АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 609/813/13-ц Головуючий у 1-й інстанції Томчук С.В.
Провадження № 22-ц/789/702/15 Доповідач - Дикун С.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Ходоровський М. В.,

при секретарі - Коваль О.І.

з участю сторін - представника апелянта ОСОБА_1- ОСОБА_2, відповідачки-позивачки ОСОБА_3, позивачки-відповідачки ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5; сільського голови с.Бриків Щура М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шумського районного суду від 25 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні майном, а саме, земельною присадибною ділянкою, що знаходиться в АДРЕСА_1 та стягнення моральної та матеріальної шкоди, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, Бриківської сільської ради, третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог Відділ Держземагенства в Шумському районі про визнання недійсним рішення сесії Бриківської сільської ради №89 від 22 грудня 2011 року в частині передачі безоплатно у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,0586 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована в АДРЕСА_1, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, що виданий 27 липня 2012 року на підставі рішення сесії Бриківської сільської ради №90 від 22 грудня 2011 року, та скасування його державної реєстрації, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні земельною присадибною ділянкою, стягнення моральної та матеріальної шкоди.

Уточнивши та збільшивши позовні вимоги під час розгляду справи також просила стягнути із ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_7 майнову шкоду в розмірі 8497.50 грн. В обгрунтування вимог посилалась на те, що їй на праві власності належить житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що в АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0586 га., яка передана їй Бриківською сільською радою безкоштовно у приватну власність. Відповідачі встановили на її стороні дерев'яну огорожу, яка створює перешкоди у використанні належної їй земельної ділянки. Крім того, просить стягнути моральну шкоду в розмірі 25 000 грн., спричинену відповідачами .

ОСОБА_1, звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_4, Бриківської сільської ради, третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог - відділу Держземагенства в Шумському районі про визнання недійсним рішення сесії Бриківської сільської ради №89 від 22 грудня 2011 року в частині передачі безоплатно у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,0586 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації, посилаючись на те, що цими рішенням та актом порушуються її права у сфері земельних правовідносин.

Рішенням Шумського районного суду від 25 березня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_7 не чинити перешкоди ОСОБА_4 у встановленні огорожі на належній їй присадибній ділянці, що знаходиться в АДРЕСА_1 шляхом демонтажу дерев'яної огорожі. В решті позовних вимог відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, Бриківської сільської ради, третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог Відділу Держземагенства в Шумському районі про визнання недійсним рішення сесії Бриківської сільської ради № 89 від 22 грудня 2011 року в частині передачі безоплатно у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0.0586 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована в АДРЕСА_1, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, що виданий 27 липня 2012 року на підставі рішення сесії Бриківської сільської ради № 90 від 22 грудня 2011 року, та скасування його державної реєстрації відмовлено.

ОСОБА_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні представник апелянта, відповідачка-позивачка ОСОБА_3 підтримали вимоги апеляційної скарги, посилаючись на доводи, викладені у ній.

Позивачка-відповідачка ОСОБА_4 та її представник, сільський голова с.Бриків заперечили щодо задоволення апеляційної скарги, рішення суду вважають законним та обгрунтованим.

Заслухавши сторони, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин:

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин:

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

1)
чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

2) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає не в повній мірі.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_4, щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, суд виходив з того, що позивачці чиняться перешкоди відповідачами у користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою, внаслідок чого вона позбавлена можливості користуватися нею.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та безпідставності.

Однак, з такими висновками суду колегія суддів погодитись не може, оскільки вони зроблені судом без дотримання вимог вищенаведених норм права.

Рішенням Шумського районного суду від 23 липня 2013 року за ОСОБА_1 визнано право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що розташований по АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішенням сесії Бриківської сільської ради від 25 червня 1993 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» ОСОБА_8 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,12 га для обслуговування житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що розташований по АДРЕСА_2.

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України (у редакції 1990 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України (у редакції 1990 року). Проте дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року № 15-92 (далі Декрет). Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Отже, п. З Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України (в редакції 2001 року) громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Ця правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 травня 2012 року у справі № 6-31цс12.

Тобто, як вбачається із обставин справи, ОСОБА_8 набув у встановленому порядку право власності на земельну ділянку площею 0,12 га для обслуговування житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що розташований по АДРЕСА_2, а відповідачка-позивачка ОСОБА_1, як спадкоємець за заповітом з часу смерті спадкодавця набула речових прав на цю ділянку в тих же межах, площі та конфігурації, що були у власності ОСОБА_8 і відповідно має право на захист цих прав.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у справі № 6-164цс12 від 23 січня 2013 року, де зазначено, що в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець вправі захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу України (у редакції 1990 року), що був чинним на час прийняття спадщини ОСОБА_1, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Таким чином, судом установлено, що з жовтня 1994 року ОСОБА_1 на законних підставах володіє та користується земельною ділянкою площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована АДРЕСА_2.

ОСОБА_4 є власником житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в АДРЕСА_1, що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 24 листопада 2011 р. КП «Шумське БТІ» на підставі рішення виконавчого комітету Бриківської сільської Ради № 51 від 20.05.2011 року.

Оспорюваним рішенням сесії Бриківської сільської ради № 89 від 22 грудня 2011 року ОСОБА_4 було передано у власність земельну ділянку площею 0.0586 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована у АДРЕСА_1

Відповідно до спірного державного Акта на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_1, виданого 27 липня 2012 року Бриківською сільською радою, ОСОБА_4 на праві приватної власності належить земельна ділянка розміром 0.0586 га., яка виділена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована в АДРЕСА_1

Частина земельної ділянки ОСОБА_1 була протиправно включена до земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_4

Відповідно до ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Згідно із ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки.

Відповідно до ст. 108 ЗК України у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів. Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.

За вимогами п. 3.8 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, що затверджена Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року N 376, межові знаки не встановлюються на бажання власника (користувача) - у разі якщо межі земельних ділянок в натурі ("на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, пояснень сільського голови с.Бриків дані земельно-кадастрової документації щодо межі між земельними ділянками відсутні.

Показами свідка ОСОБА_9 - директора ПП «Зеніт», яким розроблялася технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_1 в натурі (на місцевості), межі земельної ділянки обгороджені дерев'яною огорожею, яка відповідно до вищезазначеної Інструкції є довгостроковим межовим знаком.

Допитані по справі свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 пояснили, що дерев'яна огорожа була встановлена попереднім власником земельної ділянки ОСОБА_8, з того часу не переставлялася, не зміщувалася впродовж 20 років.

З висновку судової земельно-технічної експертизи № 742/14-22 від 05 січня 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 користується земельною ділянкою площею 0,004 га, яка згідно з державним актом серії НОМЕР_2 належить ОСОБА_4 Обміри проводились із врахуванням твердих межових знаків - існуючої огорожі, а також стіни господарської будівлі, котра існувала з кінця 1980-х років, тобто за життя колишнього власника земельної ділянки.

Суд не зауважив на зазначений висновок експертизи та доводи про те, що фактичні межі, площа та конфігурація земельної ділянки ОСОБА_4 не відповідають межам, площі та конфігурації ділянки, що зображені в державному акті НОМЕР_1, а приватизація її земельної ділянки була проведена, всупереч ст. 107 ЗК України, не за фактичними межами, які існують та існували в натурі (на місцевості), з порушенням прав суміжого землекористувача.

Відповідно до пункту 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельні: ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, що затверджена Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року N 376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості ) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п'ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур'єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Всупереч зазначених вимог, ОСОБА_1, як суміжний землекористувач, не була повідомлена про закріплення меж земельної ділянки ОСОБА_4

За таких обставин, оспорюване рішення ради про передачу земельної ділянки ОСОБА_4 порушує права на земельну ділянку ОСОБА_1, а також, під час виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання оспорюваного державного акта на право власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_4 належним чином не було проведено відновлення меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою в установленому порядку відповідною технічною документацією і, як наслідок, оспорюваний державний акт було видано з порушенням встановленого порядку виготовлення та видачі.

Згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За таких обставин рішення суду в оскаржуваній частині підлягає до скасування із ухваленням нового рішення.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити із визнанням недійсними та скасуванням оспорюваних рішення ради та державного акта, а також скасувати державну реєстрацію останнього.

Зважаючи на наведене, не підлягають до задоволення позовні вимоги ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою, у задоволенні яких слід відмовити.

Що ж стосується вирішення судом позову ОСОБА_4 в частині її вимог про стягнення моральної та матеріальної шкоди, то рішення суду в цій частині не оскаржується в апеляційному порядку, а тому, з огляду на вимоги ст. 303 ЦПК України, не може бути предметом перегляду суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів приходить до переконання, що, з урахуванням вимог ч.ч.1,5 ст.88 ЦПК України, слід стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені по справі у вигляді судового збору 114,70 грн та витрат, пов'язаних з проведенням судової експертизи - 2643,84 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 319, 324; 325 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шумського районного суду від 25 березня 2015 року скасувати:

· у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про зобов'язання ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_7 не чинити перешкод ОСОБА_4 у встановленні огорожі на належній їй присадибній ділянці, що знаходиться в АДРЕСА_1 шляхом демонтажу дерев'яної огорожі;

· у частині відмови у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4, Бриківської сільської ради, третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог Відділу Держземагенства в Шумському районі про визнання недійсним рішення сесії Бриківської сільської ради № 89 від 22 грудня 2011 року в частині передачі безоплатно у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0.0586 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована в АДРЕСА_1, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, що виданий 27 липня 2012 року на підставі рішення сесії Бриківської сільської ради № 90 від 22 грудня 2011 року, та скасування його державної реєстрації.

У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним рішення сесії Бриківської сільської ради № 89 від 22 грудня 2011 року в частині передачі безоплатно у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0.0586 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована в АДРЕСА_1.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий 27 липня 2012 року на підставі рішення сесії Бриківської сільської ради № 90 від 22 грудня 2011 року та скасувати його державну реєстрацію.

У решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 2758,54 грн понесених судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області С.І. Дикун