АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1349/К/15 суддя Багрова А.Г.
Категорія 47 ( І ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Зубакової В.П.

суддів: Бондар Я.М., Соколан Н.О.

при секретарі: Булах К.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, стягнення витрат та моральної шкоди, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самовільної забудови сараю (курнику), встановлення меж земельної ділянки.

Особи які беруть участь у розгляді справи:

позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4,

відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він є власником земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння №8 по вулиці Нахімова у м.Нікополь Дніпропетровської області, та межі якої було погоджено із сусідами Актом встановлення меж земельної ділянки в натурі від 15 жовтня 2008 року.

Суміжна земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння №42 по вулиці Севастопольській у м.Нікополь Дніпропетровської області, належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3

У звязку з тим, що паркан між їхніми домоволодіннями неналежної якості, позивач звернувся до ОСОБА_3 з пропозицією щодо встановлення нового паркану, однак той заборонив його встановлення, наголошуючи на необхідності встановлення нового паркану не на місці існуючого, а з відступленням від межі на 10 см.

30 січня 2013 року на засіданні комісії з вирішення земельних питань було встановлено, що розміри меж їх земельних ділянок не співпадають з розмірами, вказаними у Державних актах та рекомендовано звернутися до субєктів господарювання, які отримали сертифікати на землевпорядні роботи для встановлення меж земельних ділянок на місцевості та закріплення їх межовими знаками.

Посилаючись на те, що сторони не дійшли згоди щодо встановлення межі у досудовому порядку, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд: встановити межі земельної ділянки, розташованої у м.Нікополі по вул.Нахімова,8; зобовязати ОСОБА_3 не чинити перепони під час встановлення паркану між земельними ділянками та виплатити витрати, повязані з геодезичними висновками у розмірі 916,22 грн. та із затратами на судового експерта у розмірі 1 750 грн.; зобовязати ОСОБА_3 виплатити йому моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн. та витрати за довіреність у розмірі 300,00 грн.

У листопада 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самовільної забудови сараю (курнику), встановлення меж земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог послався на те, що вони з ОСОБА_2 є власниками суміжних земельних ділянок, паркан між якими був відсутній.

Оскільки між ним виник спір щодо розміщення паркану, ОСОБА_2 звернувся до Земельної комісії виконкому Нікопольської міськради, а згодом і до суду із відповідним позовом. Під час ознайомлення із матеріалами справи, ОСОБА_6 було встановлено, що межа його ділянки перенесена на 0,54 см. та біля неї на відстані меншій ніж встановлено діючим законодавством зводиться сарай, однак ОСОБА_2 заперечує факт порушення його земельних прав.

Просив суд: усунути перешкоди у користуванні належною йому на праві приватної власності земельною ділянкою, кадастровий номер -03-038-0011, розташованою за адресою: м.Нікополь, вул.Севастопольська, 42, шляхом знесення самовільної забудови сараю (курнику); встановити межі належної йому на праві приватної власності земельної ділянки, згідно державного акуту від 25.08.2006 року Серії ЯГ №580773; зобовязати ОСОБА_2 сприяти йому у встановленні твердих меж до цієї земельної ділянки.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи та неврахування того, що комісією із земельних питань було встановлено невідповідність розмірів земельних ділянок, розмірам зазначених в актах на право власності та рекомендовано звернутися до субєктів господарювання, які отримали сертифікати на землевпорядні роботи для встановлення меж земельних ділянок на місцевості та закріплення межових знаків, однак ОСОБА_3 відмовився допустити працівників підприємства до своєї ділянки та бути присутнім під час обстеження, а тому межі земельної ділянки не були встановлені.

Крім того, висновок суду щодо недоведеності позовних вимог є необґрунтованим, адже сам факт звернення ОСОБА_3 до суду із зустрічним позовом свідчить про наявність між ними спору щодо межі та встановлення на ній розмежувального загородження у вигляді паркану.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самовільної забудови сараю (курнику), встановлення меж земельної ділянки не оскаржується, а тому колегією суддів не перевіряється його законність та обгрунтвоаність в цій частині, адже, згідно з вимогами частини 1 статті 303 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_5, які, кожен окремо заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 на підставі Державного акту Серії НИ №008948, виданого відділом Держкомзему у місті Нікополі Дніпропетровської області 04 листопада 2009 року, на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0603 га, розташована за адресою: Дніпропетровська область, м.Нікополь, вулиця Нахімова, 8 з присвоєнням кадастрового номеру 121160000:03:038:0057 ( а.с.75)

ОСОБА_3 на підставі Державного акту Серії ЯГ №580773, виданого Нікопольським міським відділом земельних ресурсів 23 серпня 2006 року, на праві власності належить сусідня земельна ділянка площею 0,0883 га, розташована за адресою: Дніпропетровська область, м.Нікополь, вулиця Севастопольська, 42 з присвоєнням кадастрового номеру 121160000:03:038:0011 ( а.с.68)

Державними актами на право власності на земельні ділянки визначено місце їх розташування, розмір та межі ( а.с.68,75)

Межі зазначених земельних ділянок межовими знаками на місцевості не закріплювались.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що чинним законодавством не передбачено встановлення меж земельних ділянок судом, та, через відсутність межових знаків між земельними ділянками, позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою є безпідставними.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 4 ст. 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Відповідно до ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Пунктом 1.13 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 04 травня 1999 року № 43, складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам у постійне користування або при переоформленні правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою в установленому порядку відповідною технічною документацією.

Відповідно до п. 2.3 цієї Інструкції межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами.

Згідно з п. 2.4 цієї Інструкції перенесення в натуру (на місцевість) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив'язкою не менше двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним вирахуванням координат поворотних точок меж (у державній або умовній системі координат) і площі земельної ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки.

Отже існує законодавчо визначений порядок встановлення меж земельних ділянок.

Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка площею 0,0603 га, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, м.Нікополь, вулиця Нахімова, 8., належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі Державного акту Серії НИ №008948, виданого відділом Держкомзему у місті Нікополі Дніпропетровської області 04 листопада 2009 року.

Зазначеній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 121160000:03:038:0057 з визначенням меж земельної ділянки.

Державний акт Серії НИ №008948, виданий відділом Держкомзему у місті Нікополі Дніпропетровської області 04 листопада 2009 року, є чинним та його правомірність сторонами не оскаржується.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК України).

Згідно зі ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Отже, суд не наділений повноваженнями на розгляд позовних вимог ОСОБА_2 щодо встановлення меж земельної ділянки, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, м.Нікополь, вулиця Нахімова, 8.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

Відповідно п.п. 1.2, 2.1, 2.2 Інструкції встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки передбачає визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

При цьому, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Таким чином, встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_2 не відноситься до повноважень суду, а позовних вимог щодо зобовязання власника сусідньої земельної ділянки (ОСОБА_3А.) сприяти встановленню твердих меж або ж відновленню межових знаків останнім не заявлялося, а тому колегія суддів вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту.

У звязку з викладеним колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що тверді межові знаки не було встановлено з вини відповідача ОСОБА_3, адже суд розглядає справи лише у межах заявлених позовних вимог ( ч. 1 ст. 11 ЦПК України).

Оскільки, земельні ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на теперішній час не закріплені межовими знаками на місцевості, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо безпідставності позовних вимог про зобовязання ОСОБА_3 не чинити перешкод у встановленні паркану, адже ці вимоги не можуть бути вирішені до вирішення питання про встановлення на спірній ділянці межових знаків, тобто є передчасними.

За таких обставин судова колегія вважає, що позивач в порушення вимог діючого законодавства звернувся до суду для вирішення даного спору, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що підстав, передбачених законом, для скасування рішення суду немає, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання

нею законної сили.

Головуючий:

Судді: