АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5370/15 Справа № 2-152/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Каратаєва Л.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3

за участю секретаря - Левцунова І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційні скарги Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, ОСОБА_4, Реєстраційної служби Дніпропетровського управління юстиції на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, треті особи: Дніпропетровська міська рада, Бабушкінська районна у м. Дніпропетровську рада, Дніпропетровське міське управління земельних ресурсів про визнання протиправними та скасування свідоцтв про право власності та право на спадщину, зобовязання виконати певні дії, визнання протиправним, протизаконним та скасування рішення та свідоцтва, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, стягнення матеріальної та моральної шкоди та за позовом Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_4 про зобовязання звільнити та повернути земельну ділянку,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволені частково, позовні вимоги Дніпропетровської міської ради задоволені.

Рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради № 403 від 20.06.2003 року «Про затвердження акта приймання жилого будинку та господарської будівлі у домоволодінні по вул. Миколаївській № 17 гр. ОСОБА_6П.» визнано незаконним в частині зазначення розміру земельної ділянки, а саме площею 457,0 кв.м., замість належних 400 кв.м. та скасовано його в цій частині.

Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.01.1998 року, видане ОСОБА_6 Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, визнано недійсним в частині отримання у спадщину серед іншого нерухомого майна в домоволодінні по вул. Миколаївська, 17 - гаража літ. В.

Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 06.11.2003 року на імя ОСОБА_6 визнано недійсним в частині спадкування серед іншого нерухомого майна по вул. Миколаївській,17 в м. Дніпропетровську гаражу літ. В.

Свідоцтво про право на спадщину від 07.12.2013 року, видане на імя ОСОБА_4, визнано недійсним в частині отримання у спадщину серед іншого нерухомого майна в домоволодінні по вул. Миколаївська, 17 в м. Дніпропетровську гаража літ. В і зазначення того, що домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 457 кв.м. замість належних 400 кв.м..

Усунуто ОСОБА_5 перешкоди у користуванні земельною ділянкою загального користування - тупиковим проїздом, необхідним для користування, експлуатації та обслуговування домоволодіння №13а по вул. Миколаївська в м. Дніпропетровську.

Зобовязано ОСОБА_4Па. звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки загального користування - тупиковий проїзд в районі буд. №17 по вул. Миколаївській в м. Дніпропетровську шляхом знесення гаражу літ. В, розміром 5,88м. х 3,74м., що розташований на території проїзду загального користування в районі будинку №17 по вул. Миколаївській в м. Дніпропетровську та шляхом переносу за рахунок ОСОБА_4 належного йому паркана (огорожі) в межі успадкованої 20.01.1998 року ОСОБА_6 земельної ділянки, площею 400 кв.м., в бік будинку №17 по вул. Миколаївській в м. Дніпропетровську, по довжині 25м. від розворотної площадки тупикового проїзду (від домоволодіння №15 по вул. Миколаївській), по ширині 16м. від межі (паркану) №19 по вул. Миколаївській у відповідності до Плану відводу землі до рішення №717 від 08.05.1956 року (16мх25м).

Зобовязано ОСОБА_4 повернути самовільно зайняту частину земельної ділянки загального користування - тупикового проїзду в районі буд. №17 по вул. Миколаївській в м. Дніпропетровську, площею 57 кв.м., державі в особі Дніпропетровської міської ради, шляхом приведення у придатний для використання стан.

Скасовано свідоцтво про право власності, видане Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції, індексний номер 24698581 від 25.07.2014 року, про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Миколаївська, 17, кадастровий номер :02:276:0028.

Зобовязано Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 6447931 від 10.07.2014 року про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Миколаївська, 17, кадастровий номер :02:276:0028.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заподіяну моральну шкоду у розмірі 70 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 понесені матеріальні збитки у розмірі 1816,7 грн. та витрати по справі в сумі 1413,28 грн., а всього 3229 грн. 98 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Відповідно до ст.217 ЦПК України, для забезпечення виконання рішення суду, ухваленого у даній цивільній справі, встановлено строк виконання ОСОБА_4 рішення - два місяці з дня набрання рішенням у даній справі законної сили.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Реєстраційної служби Дніпропетровського управління юстиції та ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, в якій ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні позовних вимог, Реєстраційна служби Дніпропетровського міського управління юстиції просить скасувати рішення в частині зобовязання реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції вчинити певні дії та ухвалите нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в цій частині.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, спір, що виник між сторонами, стосується порядку користування земельною ділянкою та регулюється земельним та цивільним законодавством. Зокрема, відповідно до ч.1 ст.83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Згідно до ч.2 цієї статті ЦК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані обєкти комунальної власності.

У відповідності до п.а ч.3 ст.83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів, тощо).

Відповідно до ч.1 ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Згідно до ч.1 ст.92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до ч.2 ст.95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно до п. «г» ч.1 ст.96 ЗК України землекористувачі зобовязані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно до ч.1 ст.103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення, тощо). Відповідно до ч.2 цієї статті власники та землекористувачі земельних ділянок зобовязані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключною компетенцією міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування

Відповідно до ч.1 ст.122 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі, зокрема, надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості).

Відповідно до ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 125 ЗК України в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до положень цієї статті, які діють на час розгляду даної справи, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст.212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Згідно із ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельних ділянок це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж в натурі (на місцевості) та одержання документа, що посвідчує право на неї і його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При здійснені своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватись моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1, 2 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до ч.3 цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно до ч.4. даної статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно до ч.3, 4, 5, 6 цієї ж статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Згідно до ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом, в обгрунтування якого посилається на те, що вона - ОСОБА_5 є власником домоволодіння №13-а по вул. Миколаївській в м. Дніпропетровську на підставі договору купівлі-продажу від 23.01.1996 року, розташованого на земельній ділянці, площею 300 кв.м..

Власником домоволодіння №17 по вул. Миколаївській в м. Дніпропетровську була ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.11.2003 року, яка успадкувала його після смерті ОСОБА_7 На підставі свідоцтва про право на спадщину від 07.12.2013 року власником вказаного домоволодіння №17 є ОСОБА_4, який успадкував його після смерті своєї дружини ОСОБА_6, померлої 08.06.2013 року, в звязку з чим він залучений у участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_6

На теперішній час власниками домоволодіння по вул. Миколаївській, 15 в м. Дніпропетровську, розташованого на земельній ділянці, площею 381 кв.м., є ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, якім воно належить по 1/3 частині кожній та яке вони успадкували після смерті ОСОБА_11

Власником домоволодіння №9 по вул. Миколаївській в м. Дніпропетровську, розташованого на земельній ділянці, площею 400,00 кв.м., є ОСОБА_12, яка отримала його у спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_13

Домоволодіння №13а межує з домоволодінням №15 і у їх спільному користуванні є земельна ділянка, яка є тупиковим проїздом з майданчиком для розвороту, який розташований в його кінці, та належить міській громаді, цей проїзд одночасно слугує єдиним проїздом (проходом) до домоволодіння №13а з вул. Миколаївської. Згідно проекту відведення земельних ділянок від 1956 року вказаний проїзд передбачений для обслуговування трьох домоволодінь №11, 13а та 15, який є необхідним для забезпечення дотримання необхідних протипожежних, санітарно-гігієничних та містобудівних вимог. Вздовж даного проїзду, по ходу руху по проїзду до домоволодіння №13а, праворуч, розташоване домоволодіння № 17 по вул. Миколаївська в м. Дніпропетровську, яке межує з домоволодінням №15, та яке розташоване по червоній лінії вул. Миколаївській, на яку має вихід.

З Протоколу виїзного розгляду питання про законність користування земельними ділянками власниками домоволодінь №№9, 11, 13а, 15, 17 по вул. Миколаївській, затвердженим заступником міського голови 01.06.2000 року, вбачається, що забудова по вул. Миколаївській в м. Дніпропетровську була розпочата у 1956 році. Рішенням виконкому Жовтневої райради були виділені земельні ділянки забудовникам пятьох домоволодінь - №№ 9, 11, 13, 15, 17.

З 1961 року власник домоволодіння № 9 ОСОБА_14 самовільно зайняв територію проїзду, площею 27 кв.м., власник домоволодіння №17 ОСОБА_15 59 кв.м.; з 1977 року власник домоволодіння №15 ОСОБА_16 самовільно зайняв територію проїзду, площею 56 кв.м. З 1992 року домоволодіння №13 було розділено на два окремих 13 та 13а, після розділу домоволодіння №13 має окремий вхід і не прилягає до проїзду.

З 1996 року власником домоволодіння №13а є ОСОБА_5, з цього часу решта незайнятої території проїзду знаходиться у користуванні ОСОБА_5

Між власниками домоволодінь № 13а та № 17 тривалий час існує спір щодо користуванням проїздом загального користування.

Відповідно до листа Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 22.01.2008 року № Е-001, згідно проекту відведення земельних ділянок від 1956 року земельна ділянка у вигляді тупикового проїзду передбачена для обслуговування трьох домоволодінь №11, 13, 15 по вул. Миколаївській в м. Дніпропетровську, яка є необхідною для забезпечення і дотримання необхідних протипожежних, санітарно-гігієнічних та містобудівних вимог.

Відповідно до листа КП «ДМБТІ» від 07.05.2002 року № 2618, оскільки домоволодіння №11, №13а, №15 по вул. Миколаївській, які в минулому були №13а, №11, №13б, віддалені від червоної лінії вулиці, для цих домоволодінь передбачені проїзд загального користування для експлуатації та їх обслуговування, що показано первинними планами про відведення земельних ділянок. Домоволодіння № 9, № 17 по вул. Миколаївській, які в минулому були під № 7 та №15, розташовані по червоній лінії вулиці, для яких умови по експлуатації і обслуговуванню визначені їх розташуванням.

Як зазначено в листі КП «ДМБТІ» від 18.06.2001 року, в інвентаризаційних справах домоволодінь №11, №13, №15 по вул. Миколаївській, в минулому №13а, №11, №13б, знаходяться плани відведення земельних ділянок, в яких зазначений проїзд на вул. Миколаївську. В планах відведення земельних ділянок №9 та №17, в минулому №7 та №15, які розташовані безпосередньо по вул. Миколаївській (по червоній лінії), вказані тільки суміжними.

Відповідно до листа КП «ДМБТІ» від 10.12.2008 року № 16138, згідно інвентаризаційних справ на домоволодіння по вул. Миколаївській, 11, 13а, 15 (колишні адреси №№11, 13а, 13б), у планах відведення земельних ділянок та у довідках про землекористування в 1956 році був зазначений проїзд загального користування для експлуатації та обслуговування цих домоволодінь, які віддалені від червоної лінії вул. Миколаївській. В планах відведення земельних ділянок домоволодінь по вул. Миколаївській, 9 та 17 (колишні адреси №№7 та 15) за 1956 рік, які мають спільні межі з проїздом загального користування до домоволодінь №11, №13а, №15, даний проїзд не був зазначений. Домоволодіння №11 та №15 мають самостійні виїзди до пр.Гагаріна та додаткові виходи на вул. Миколаївську, а домоволодіння №13а лише вихід та виїзд по зазначеному проїзду. Земельні ділянки домоволодінь №9 та №17 розташовані по червоній лінії вулиці Миколаївській, для яких умови експлуатації і обслуговування визначені їх місцезнаходженням. Таким чином, домоволодіння №13а по вул. Миколаївській в м.Дніпропетровську розташоване в середині тісно прилеглих до нього вказаних домоволодінь, зазначений проїзд є входом (проїздом) до цього домоволодіння з виходом на вул. Миколаївську.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами наявними в справі, що володільцем домоволодіння №17 по вул. Миколаївська була самовільно зайнята частина вказаного тупикового проїзду шляхом самовільного перенесення на територію вказаного проїзду паркану на 2,75 м. та побудовою, ще за життя власника ОСОБА_7, на самовільно зайнятому проїзді до домоволодіння №13а гаражу (літ. В за технічним паспортом), тобто поза межами домоволодіння № 17 по вул. Миколаївській в м. Дніпропетровська, що не відповідає рішенню Бабушкінського виконкому №693 від 03.06.1983 року. Зазначене підтверджується листом 19-ї Самостійної державної пожежної частини Бабушкінського району м. Дніпропетровська від 06.04.2009 року №Е-1 та листами Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 30.11.2009 року № Е-007/04, № Е-008 від 13.09.2010 року.

Незаконним розміщенням вказаних гаражу та паркану було створено перешкоди ОСОБА_5 у користуванні належним їй домоволодінням №13а по вул. Миколаївській в м. Дніпропетровську, його експлуатації та обслуговуванні, оскільки доступ у нього став суттєво обмеженим. Вказане підтверджується листом прокурора Бабушкінського району м.Дніпропетровська від 20.11.1998 року № 349-ш-98, Протоколом засідання погоджувальної комісії по земельних спорах виконавчого комітету Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська від 22.04.1998 року, яким запропоновано ОСОБА_6 звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки на проїзді, перенести паркан на 2,9 м. по довжині 25,0 м. в границі домоволодіння №17 по вул. Миколаївській, які виділялися рішенням Жовтневої районної ради №717 від 08.05.1956 року; листом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю виконкому Дніпропетровської міської ради від 21.09.1999 року № 640/8, листом Відділу комунального господарства Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 21.01.2008 року № 07, листами Бабушкінської районної у м.Дніпропетровську ради № Е-001 від 22.01.2008 року, № Е-007 від 23.03.2009 року, листом Держаної екологічної інспекції в Дніпропетровській області від 11.11.2010 року № 4-6839-15-3, листом Земельного управління Дніпропетровської міської ради від 12.11.2010 року № Е-4, Є-4.

Також, зазначене підтверджується технічним паспортом на домоволодіння №17 по вул. Миколаївській, виготовленим КП «ДМБТІ» станом на 28.12.1997 року, відповідно до якого розмір земельної ділянки за вказаною адресою вказаний як 18,90х24,50м, площею 457 кв.м., тобто розміри земельної ділянки змінилися за рахунок проїзду на 2,9 м. (по ширині) та 25 м. по довжині, та підтверджено в судовому засіданні відповідачем ОСОБА_4

Рішенням виконкому Дніпропетровської Жовтневої районної ради депутатів трудящих від 08.05.1956 року № 717 ОСОБА_7 була виділена земельна ділянка по вул. Миколаївській №15 (№17) в сел. «Перше Травня», площею 400 кв.м., з наданням права індивідуального будівництва. Відведення ОСОБА_7 земельної ділянки саме у розмірі 400,00 кв.м. підтверджується також планом відводу земельної ділянки по вул. Миколаївська, 17, довідкою про землекористування, планом земельної ділянки за вказаною адресою, договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з числом кімнат від однієї до пяти включно від 06.06.1956 року, укладеного між ОСОБА_7 та Жовтневим райкомунхозом м. Дніпропетровська; свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 20.01.1998 року, виданим Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за яким ОСОБА_6 успадкувала після смерті ОСОБА_7, померлої 28.06.1997 року, житловий будинок №17 з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці розміром 400 кв.м. в м. Дніпропетровську по вул. Миколаївській, буд. №17.

Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів від 03.06.1983 року № 693 було дозволено ОСОБА_7 будівництво гаража в домоволодінні по вул. Миколаївській, 17, згідно викопіровки головного архітектурно-планувального управління міста. Разом з цим, встановлено, що гараж під літ.В був побудований за межами домоволодіння №17, а саме на території проїзду загального користування, який є власністю держави в особі Дніпропетровської міської ради, яка дозволу на таке будівництво не давала. Крім того, розміщення гаражу саме на території домоволодіння №17 по вул. Миколаївській, а не на проїзді, підтверджується Схемою розміщення гаражу, що знаходиться в Заявці ОСОБА_7 на будівництво гаражу від 18.02.1983 року, та її заявою від 01.03.1983 року.

Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної ради № 259 від 28.04.1998 року, за заявою ОСОБА_6, було вирішено приєднати земельну ділянку, площею 59 кв.м., до домоволодіння №17 по вул. Миколаївській та вважати земельну ділянку цього домоволодіння загальною площею 459 кв.м.

Таким чином, даним рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної ради №259 від 28.04.1998 року ОСОБА_6 було виділено земельну ділянку, що прилягає до домоволодіння №17, за рахунок загального проїзду, що створило перешкоди ОСОБА_5 у користуванні належним їй домоволодінням, оскільки доступ у нього став суттєво обмеженим. Побудований на проїзді гараж утруднює дії пожежних служб в екстремальних ситуаціях, що підтверджується листами Дніпропетровського міського управління земельних ресурсів від 20.04.1999 року № 722-6, від 02.06.1999 року № 998-6, №2445-6 від 22.09.1999 року, від 11.05.2000 року № 1309-9, листом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 15.03.1999 року № 219/8, листом заступника міського голови від 20.04.1999 року № 722-6. Крім того, вказане рішення №259 було прийнято пізніше, ніж побудовано гараж та після смерті ОСОБА_7

28.05.1998 року державним інспектором по використанню і охороні земель міста Управління земельних ресурсів м. Дніпропетровська була надана вказівка про звільнення ОСОБА_6, спадкоємиці ОСОБА_7, в тижневий термін самовільно зайнятої земельної ділянки згідно рішення узгоджувальної комісії. Як зазначено у вказівці, при перевірці додержання земельного законодавства ОСОБА_6 було встановлено самовільне заняття земельної ділянки за адресою вул. Миколаївська, буд.17 проїзду до домоволодіння №13а.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2000 року, ухваленим у цивільній справі за заявою прокурора Дніпропетровської області про визнання незаконним рішення, визнано незаконним та скасоване вищевказане рішення виконкому Бабушкінської районної ради № 259 від 28.04.1998 року.

Вказаним рішенням суду, зокрема, встановлено, що власником будинку № 17 по вул. Миколаївській в м. Дніпропетровську самовільно зайняті земельні ділянки, дане рішення вступило в законну силу і відповідно до ст.61 ЦПК України встановлені цим рішенням обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи.

Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної ради № 276 від 20.04.2001 року «Про внесення доповнення у рішення райвиконкому №693 від 03.06.83 «Про дозвіл будівництва гаража по вул. Миколаївській, 17 ОСОБА_15О.» був доповнений пункт І рішення райвиконкому №693 від 03.06.1983 року та він викладений у такій редакції: «Дозволити ОСОБА_7 будівництво гаража в домоволодінні по вул. Миколаївській, 17, земельну ділянку якого вважати площею 459 кв.м. та розмірами 24,5м. х 18,75м. згідно викопіровки головного архітектурно-планувального управління міста». Вказане рішення було винесено після смерті власника домоволодіння №17 по вул. Миколаївській ОСОБА_7, померлої 28.06.1997 року, за заявою її спадкоємиці ОСОБА_6

Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної ради № 105 від 20.02.2004 року за протестом прокурора Бабушкінського району від 31.01.2004 року №18 вик-04 вищевказане рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради від 20.04.2001 року № 276 «Про внесення доповнення у рішення райвиконкому №693 від 03.06.83 «Про дозвіл будівництва гаража по вул. Миколаївській, 17 гр. ОСОБА_15А.» було скасоване.

Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної ради № 403 від 20.06.2003 року «Про затвердження акта приймання жилого будинку та господарської будівлі у домоволодінні по вул. Миколаївській №17 гр. ОСОБА_6П.» затверджено за ОСОБА_6 акт приймання жилого будинку літ. «А-2» на господарської будівлі (гаража-сараю) літ. «Д» розміром 2,92х5,16м. у домоволодінні по вул.. Миколаївсбкій, №17 на земельній ділянці, площею 457,0 кв.м.; вирішено вказаний жилий будинок вважати чотирикімнатним, житловою площею 68,8 кв.м., загальною площею 135,8 кв.м.

Як вбачається з листа КП «ДМБТІ» від 23.11.2012 року № 15904, на теперішній час фактична площа земельної ділянки, яку зайнято під домоволодіння №17 по вул. Миколаївській в м.Дніпропетровську, становить 457 кв.м. і будь-які рішення Дніпропетровською міською радою про збільшення площі земельної ділянки за вказаною адресою не приймалися.

При розгляді справи судом першої інстанції встанволено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.01.1998 року, виданого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_6 успадкувала після ОСОБА_7, померлої 28.06.1997 року, на підставі заповіту, житловий будинок №17 з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці розміром 400 кв.м. в м. Дніпропетровську, вул. Миколаївська, 17. Відповідно до цього свідоцтва, на вказаній земельній ділянці розташовані: житловий будинок, сарай Б, гараж В, вбиральня Г, огорожа 1-7, водоколонка №8, мостіння І,П.

Як зазначено в свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 06.11.2003 року, виданому виконавчим комітетом Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська, за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на домоволодіння в м. Дніпропетровську по вул. Миколаївській, буд.17 на підставі рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради від 20.06.2003 року № 403, опис обєкту зазначений: домоволодіння складається з одного житлового будинку та господарчих будівель і споруд (свідоцтво про право власності видане замість свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.01.1998 року).

Встановлено, що ОСОБА_6 померла 08.06.2013 року, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 508681, виданим 10.06.2013 року відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, а/з № 4062.

Відповідно до спадкової справи №765/2013, заведеної Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, спадкоємцем померлої ОСОБА_6 є ОСОБА_4

07.12.2013 року Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого він після смерті дружини ОСОБА_6 успадкував домоволодіння №17 з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що розташоване на земельній ділянці із зазначенням її площі 457 кв.м., в м. Дніпропетровську, вул.Миколаївська, яке належало померлій. Відповідно до свідоцтва, на земельній ділянці розташовані: житловий будинок літ. А-2, житловою площею 68,8 кв.м., загальною площею 135,8 кв.м.; гараж літ. В, сарай літ.Д, огорожі, споруди - №1-9, мостіння №І-ІУ. На підставі вказаного свідоцтва за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на вказане домоволодіння.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно до ч.4 ст. 267 цього Кодексу сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В ст.. 268 ЦК України наведено перелік підстав, коли позовна вимога не поширюється. Частиною 2 цієї статті передбачено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для звернення позивача до Дніпропетровської міської ради з даними позовними вимогами стали акт обстеження території домоволодінь відповідачів ОСОБА_17 екологічною інспекцією в Дніпропетровській області від 11.11.2010 року; проведення перевірки Головним Управлінням Держкомзему в Дніпропетровській області перевірки дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельних ділянок по вул. Миколаївській в м. Дніпропетровську відповідно до листа №Л-445/15 від 28.10.2011 року; встановлення Держаною пожежною частиною 06.04.2009 року самовільного зайняття земельних ділянок власниками домоволодінь № 17, 9, 15; листи Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 13.09.2010 року вих.Е-008 та 16.11.2010 року вих..№18/29-606. Міська рада звернулася до суду із вказаним позовом 21.09.2011 року у відповідності до ст.ст.112, 116, 124, 124 ЗК України, який вступив в силу в 2001 році.

Також з матеріалів справи вбачається, що на час звернення позивачів ОСОБА_5 та Дніпропетровської міської ради до суду із вказаними позовами земельні ділянки за адресами вул. Миколаївська, №№9, 15, 17 в м. Дніпропетровську не були приватизованими і в ході розгляду даної цивільної справи ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.10.1999 року за заявою ОСОБА_5 її позов був забезпечений шляхом заборони здійснювати приватизацію земельних ділянок в домоволодіннях №№ 9, 15, 17 по вул. Миколаївській в м. Дніпропетровську, дана заборона накладена судом до вирішення по суті спору та зняття його за ухвалою суду. Вказана ухвала була доведена до відома Дніпропетровської міської ради 26.06.2011р. та 10.01.2013 року, що підтверджено матеріалами справи.

Разом з цим, судом встановлено, що не зважаючи на чинність даної ухвали, про наявність якої було достеменно відомо як Дніпропетровській міській раді так і ОСОБА_6, а також ОСОБА_4, та яка відповідно до чинного законодавства є обовязковою для виконання, без врахування того, що дана с права не розглянута по суті, що було відомо Дніпропетровській міській раді як позивачу у справі, Рішенням сесії Дніпропетровської міської ради УІ скликання «Про передачу земельної ділянки по вул. Миколаївській, 17 (Бабушкінський район) у власність гр. ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, по фактичному розміщенню індивідуального жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» від 18.06.2014 року № 156/53 за заявою ОСОБА_4 була затверджена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виготовлена ТОВ «Градзем» і передано безоплатно у власність ОСОБА_4 земельна ділянка, площею 0,0449 га (кадастровий номер :02:276:0028) по фактичному розміщенню індивідуального жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по вул. Миколаївській, 17, код цільового призначення земель (КВЦПЗ) 02.01 (для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд).

На підставі даного рішення Дніпропетровської міської ради державним реєстратором Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області було прийнято рішення №14679278 від 25.07.2014 року про проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку, що розташована у м. Дніпропетровську, вул. Миколаївська, 17, за ОСОБА_4 та видано Свідоцтво про право власності на земельну ділянку від 25.07.2014 року, індексний номер: 24698581.

Разом з цим, рішенням сесії Дніпропетровської міської ради УІ скликання від 26.11.2014 року № 296/58 було визнано таким, що втратило чинність вищевказане рішення Дніпропетровської міської ради УІ скликання від 18.06.2014 року № 156/53, а право власності гр. ОСОБА_4 на земельну ділянку таким, що припинилось; ОСОБА_4 зобовязаний звернутись до органу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щодо скасування реєстрації свого права власності на земельну ділянку по вул. Миколаївській, 17 (кадастровий номер :02:276:0028).

Підставою для винесення цього рішення стала чинність вказаної ухвали суду від 15.10.1999 року про заборону здійснювати приватизацію земельної ділянки за вказаною адресою до розгляду справи по суті.

В звязку з зазначеним ОСОБА_5 01.10.2014 року звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Дніпропетровської міської ради, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, третя особа ОСОБА_4, про визнання протиправним та скасування рішення Дніпропетровської міської ради №156/53 від 18.06.2014 року та зобовязання вчинити певні дії. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.12.2014 року ОСОБА_5 було відмовлено у задоволенні вказаного позову з підстав, зокрема, що оскаржуване нею рішення Дніпропетровської міської ради на час розгляду адміністративним судом справи вже визнано таким, що втратило чинність на підставі рішення сесії Дніпропетровської міської ради УІ скликання від 26.11.2014 року № 296/58.

Разом з цим, встановлено, що ОСОБА_4 до органу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно для скасування реєстрації свого права власності на земельну ділянку по вул. Миколаївській, 17 (кадастровий номер :02:276:0028) не звернувся, право власності на вказану земельну ділянку на даний час залишається зареєстрованим за ним на підставі вищезазначеного рішення та відповідно до свідоцтва про право власності.

Зважаючи на те, що рішення Дніпропетровської міської ради від 18.06.2014 року №156/53, на підставі якого ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку, визнано таким, що втратило чинність, з урахуванням того, що земельна ділянка, яка є проїздом загального користування та на якій розташований гараж та огорожа відповідача ОСОБА_4, у відповідності до п.а ч.3 ст.83 ЗК України не може передаватись у приватну власність, суд першої інстанції задовольнити позовні вимоги ОСОБА_5 та скасував свідоцтво про право власності, видане Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції, індексний номер 24698581 від 25.07.2014 року, про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Миколаївська, 17, кадастровий номер :02:276:0028, як видане незаконно.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до п.1 ч.2 цієї статті збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок самовільного зайняття відповідачем частини загального проїзду, цей проїзд значно звузився, що перешкоджає позивачці користуватися ним за цільовим призначенням для забезпечення належного їй домоволодіння №13а по вул. Миколаївській будівельними, санітарно-гігієнічними, протипожежними нормами, перешкоджає проведенню всіх необхідних комунікацій до будинку, що ставить під загрозу забезпечення норм безпеки життя, здоровя її та її сімї. В звязку з небажанням ОСОБА_6 та її правонаступника ОСОБА_4 добровільно усунути перешкоди в користуванні позивачкою проїздом, вона постійно, багато років, перебуває у нервовій напрузі, відчуває розпач та душевні страждання, що негативно впливає на її стан здоровя. Внаслідок зазначених дій відповідача, позивача змушена звертатися з численними заявами до різних установ для захисту своїх прав, в звязку з чим вона втратила душевний спокій та вимушена нести матеріальні збитки для відновлення своїх прав, докладаючи при цьому додаткові зусилля для організації свого життя. Незаконними діями ОСОБА_4 щодо отримання у власність земельної ділянки під час розгляду даної справи за наявності чинної заборони суду на здійснення її приватизації позивачці завдана моральна шкода, яка виражається у перенесених нею стражданнях та переживаннях за долю свого позову та поновлення своїх прав.

Будь-яких належних та допустимих доказів в спростування даних вимог позивача відповідачем ОСОБА_4 суду не надано.

Враховуючи характеру та обсягу душевних страждань, яких позивачка зазнала та розумне відшкодування (компенсацію) моральної шкоди, якої б вистачило для морального задоволення позивача з боку відповідача, а не про покарання останнього за його неправомірні дії, що не відповідало б принципам цивільного законодавства, визначеним ст. 3 ЦК України, суд першої інстанції визначив доведеною заподіяну моральну шкоду у розмірі 70 000,00 грн.

В апеляційній скарзі апелянт, в якості доводів незаконності рішення суду першої інстанції наводить перелік документів, які, на його думку, свідчать про порушення з боку позивачки порядку користування спірною земельною ділянкою та яким суд першої інстанції не надав належної оцінки та не прийняв до уваги.

Проте, ці доводи не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, оскільки матеріали справи містять належні, достовірні та допустимі, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК, докази, які свідчать про порушення прав позивачки та були досліджені судом першої інстанції в судовому засіданні з наданням належної правової оцінки і це не спростовано апелянтом. Крім того, апелянтом не заявлялось зустрічних позовних вимог щодо усунення будь-яких порушень з боку позивачки, тому вони не можуть бути предметом розгляду в межах цієї позовної заяви.

Що стосується наявності моральної шкоди та її розміру, з чим також не погоджується апелянт, то його доводи в цій частині нічим не підтверджені, а посилання на те, що позивачка не зазнала жодних страждань та не підтвердила їх наявність суперечать ст.. 276 ЦК, яка передбачає відшкодування моральної шкоди у разі порушення особистого немайнового права фізичної особи у разі відмови порушника у добровільному поновленні цих прав. Крім того, суд першої інстанції ретельно обґрунтував як наявність шкоди, так і її розмір, виходячи з тривалості конфлікту (справа розглядається судом з 2002 р.), численних порушень, а також принципу співмірності та справедливості. Вказані обгрунтування не спростовано.

Виходячи із зазначеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст.ст. 213, 214 ЦПК та підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: