Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.10.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого-судді -Бенца К.К.,

при секретарі Турецька Я.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 поданого в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Ужгородського міського відділу Державної міграційної служби України в Закарпатській області про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття із реєстрації місця проживання,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 в особі уповноваженого представника ОСОБА_2 звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_3, Ужгородського міського відділу Державної міграційної служби України в Закарпатській області про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 та зняття із реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 22.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4 зареєстрованого в реєстрі за №2271 їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. Окрім неї за даною адресою зареєстрований її син ОСОБА_3, який за твердженням позивача вже понад два роки за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживає, а відтак його реєстрація носить формальний характер. З посиланням на викладене, а також на те, відповідач ОСОБА_3 в даній квартирі не проживає понад два роки , але залишається зареєстрованим за вказаною адресою, що змушує її нести додаткові витрати по оплаті житлово комунальних послуг, перешкоджає їй в реалізації прав як власника користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а також з посиланням на норми ст.ст.317,319,405 ЦК України, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні квартирою №5 в будинку №14 по вул. М.Вовчка в м. Ужгороді, шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 та зобовязати Ужгородський міський відділ Державної міграційної служби України в Закарпатській області зняти його з реєстрації у вказаній квартирі.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. На адресу суду від представника позивача надійшла заява у якій вона підтримує позовні вимоги та просить їх задоволити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, надіслав на адресу суду заяву датовану 15.10.2015 року у якій зазначає, що з грудня 2012 року із позивачем у квартирі АДРЕСА_1 не проживає, оплату за комунальні послуги не здійснює, не заперечує проти задоволення позовних вимог, а також просить розглянути справу у його відсутності.

Представник відповідача Ужгородського МВ ГУ ДМС України в Закарпатській області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв.

Розгляд справи проведено за відсутності сторін , які не з'явились в судове засідання і у відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного.

Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 22.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4 зареєстрованого в реєстрі за №2271./а.с.6/.

Згідно з даними витягу Державного реєстру правочинів від 22.11.2004 року за №351365, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності./а.с.7/

Згідно з даними витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого КП «Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації» від 22.12.2004 року за №5967552, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності./а.с.8/

Згідно даних довідки КП «Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації» від 24.02.2006 року за №2208 квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 в цілому./а.с.9/

Позивач ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач ОСОБА_3 за зареєстрованим місцем проживання не проживає, але залишається зареєстрованим за вказаною адресою, що змушує її нести додаткові витрати по оплаті житлово комунальних послуг, дана обставина перешкоджає їй в реалізації прав як власника користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі .

Згідно вимог ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. При цьому, ст. 382 ЦК України визначає житло об'єктом права власності.

Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право члена сімї власника жилого будинку, який не є співвласником на користування цим будинком відповідно до ст. 156 ЖК України обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст. 156, ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім"ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім"ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідач поселився на спірну житлову площу як член сім`ї позивачки, але понад два роки не проживає в даній квартирі , а мешкає за іншою адресою.

Відповідно до норм ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_3 у заяві адресованій на адресу суду від 15.10.2015 року визнав факт не проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1 із грудня 2012 року.

Як встановлено судом, відповідач не проживає у спірній квартирі понад один рік , а отже на підставі ч.2 ст. 405 ЦК України втратив право на користування цим житлом.

Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Що стосується позовної вимоги про зняття з реєстрації місця проживання відповідача, суд вважає що така не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можна лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у звязку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).

Таким чином, рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові, зокрема, для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Орган реєстрації, керуючись ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням, зобовязаний зняти відповідача з реєстрації, а тому виходячи з правового аналізу норм закону, суд вважає , що дана позовна вимога заявлена передчасно.

З урахуванням всіх обставин справи, зважаючи на те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, враховуючи те що позивач є власником квартири АДРЕСА_1, реєстрація відповідача ОСОБА_3 порушує права позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю та беручи до уваги факт тривалого не проживання відповідача у вказаній квартирі ( понад один рік), а також те, що відповідач ОСОБА_3 визнав позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позовна вимога про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 є обґрунтованою і підлягає до задоволення, оскільки позивач належними і допустимими доказами довела ті обставини на які посилалася, як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.41 Конституції України, та ст.ст. 317, 319 , 321, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 9, 150, 156, ч.2 ст. 405 ЖК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України , суд,-

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 подану в особі представника позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та Ужгородського міського відділу Державної міграційної служби України в Закарпатській області про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття із реєстрації місця проживання задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою : АДРЕСА_2

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплаченого нею суми судового збору в розмірі 487,20 грн.(чотириста вісімдесят сім гривень двадцять копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_5