Справа № 307/3074/13-ц
Провадження № 2/307/501/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2015 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого

судді Гримут В.І.

при секретарі Тиводар В.І.

з участю: позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання зобовязання за кредитним договором припиненим, вилучення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису про накладення обтяжень про заборону відчуження рухомого майна, скасування запису про звернення стягнення на рухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася в суд з позовною заявою до ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання зобовязання за кредитним договором припиненим, вилучення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису про накладення обтяжень про заборону відчуження рухомого майна, скасування запису про звернення стягнення на рухоме майно. 20.05.2015 р. позивачка надала суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила стягнути з відповідача 50000 грв. моральної шкоди. Посилається на те, що 07.08.2006 р. між нею та ПАТ КБ "Приватбанк" в особі Тячівського відділення № 05 було укладено кредитний договір для придбання легкового автомобіля на суму 34085 грв. строком до 07.08.2013 р., а також на оплату страхових платежів з страхуванням даного кредиту у випадку його непогашення в розмірі 15629 грв. З метою забезпечення зобовязання за кредитним договором сторони уклали договір застави купленого за кредитні кошти автомобіля марки "ВАЗ 21043", реєстраційний номер НОМЕР_1, з накладенням на нього обтяження у виді заборони на відчуження. Вона своєчасно виконувала зобовязання за кредитним договором, сплачуючи до листопада 2009 року по 730 грв., а з листопада 2009 року на усну пропозицію відповідача - по 1000-1300 грв. В подальшому здійснюючи власні розрахунки вона встановила, що до 30.08.2011 р. переплатила банку 10000 грв. та достроково сплатила 52000 грв., хоча насправді отримала 34085 грв. Однак представники банку, в телефонному режимі, почали систематично вимагати від неї сплатити страховий платіж у сумі 15269 грв., хоча відповідно до п. 2.2.7. кредитного договору вона була зобовязана відшкодувати банку цю суму лише у тому випадку, якби відповідач сплатив страховій компанії вищевказані платежі із-за відсутності її оплати. В березні 2013 року їй стало відомо, що банк зареєстрував в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна звернення про стягнення на вказаний автомобіль. В порушення п.п. 1.1. та 2.3.1. кредитного договору їй було нараховано комісію по кредиту та збільшено відсоткову ставку з 15 % на 26.4 % в односторонньому порядку, не повідомивши її про це за 7 днів. Одночасно відповідач порушив ст. 1056-1 ЦК України, згідно якої заборонено збільшувати відсотки в односторонньому порядку, а частиною третьою цієї ж статті передбачено, що умова договору, яка передбачає таке право банком є нікчемною. На підставі ч. 2 ст. 55 та ст. 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст.ст. 5, 14 ч. 1 Закону України "Про інформацію" та п. 2.2.11. кредитного договору вона, 04.11.2011 р., звернулася до відповідача з проханням направити їй детальні розрахунки всіх коштів операції по кредитному договору. Однак всупереч вищенаведених нормативних актів банк не тільки відмовився видати їй роздруківки руху коштів по всім рахункам, але й не виконав рішення Тячівського районного суду від 05.07.2012 р. та ухвалу суду від 29.04.2013 р. по цивільній справі за позовом відповідача до неї про звернення стягнення на предмет застави за невиконання зобовязання за кредитним договором, якими його було зобовязано надати роздруківку руху коштів. В дійсності нею повністю виконано умови укладених нею з банком договорів про надання кредиту та заставу автомобіля, що у відповідності із ст. 599 ЦК України привело до припинення зобовязань, які витікали з цих договорів в звязку з їх реальним виконанням і до відпадання підстав для збереження заборони на відчуження та на звернення стягнення на автомобіль. Такі заходи у відповідності зі ст. 20 Закону України "Про заставу" та п. п. 15.7.1., 15.7.3., 15.89., 27 укладеного договору повинні застосовуватися в період дії кредитного договору кінцевому рахунку приданих обставинах лише у випадку не виконання нею графіку погашення кредиту. Кредитним договором, договором застави, витягами із Державного реєстру обтяжень рухомого майна про накладення заборони на відчуження та звернення стягнення, розрахунком відповідача заборгованості за кредитним договором, який був доданий банком до своєї позовної заяви від 01.02.2013 р. і реєстром банківських квитанцій про внесення нею платежів на погашення кредиту, вбачається що вона своєчасно вносила платежі. Наведені обставини також підтверджуються ухвалою Тячівського районного суду від 27.06.2013 р. про залишення позовної заяви без розгляду із-за повторної неявки представника ПАТ КБ "Приватбанк" у судове засідання після зобовязання його надати суду роздруківки руху коштів по укладеному ними кредитному договору, рішенням Тячівського районного суду і ухвалою апеляційного суду про зобовязання відповідача надати роздруківки руху коштів та постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження на виконання даного рішення, а також самим фактом не виконання відповідачем вимог суду про надання конкретних вичерпних даних про отримані від неї платежі та їх рух. Представники банку систематично телефонують їй в нічний час, вимагають сплатити заборгованість за кредитним договором, погрожують відібранням автомобіля або будинку, приїжджають до неї додому з подібними погрозами, чим завдають їй душевних страждань, а збереження обтяження та звернення стягнення на автомобіль порушує її права законного власника користуватися і розпоряджатися автомобілем.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що відповідно до кредитного договору № MKTWAU01050096 від 07.08.2006 р. ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 49714 грв., з яких 34085 грв. на придбання автомобіля та 15629 грв. на оплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом в розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим поверненням 06.08.2013 р. 15629 грв. включені банком до загального розміру ліміту кредитування ОСОБА_1 і визначені як оплата страхових платежів, що сплачується у випадках та в порядку, передбаченим у п.п. 2.1.3., 2.2.7. кредитного договору, а саме, за дорученням ОСОБА_1, у разі не надання нею документів на підтвердження оплати чергової частини страхових платежів, банк перераховує в межах 15629 грв. необхідну суму коштів на оплату страхових платежів згідно договорів страхування. Відповідно до п. 2.3.1. кредитного договору відповідач має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні, тобто при зміні курсу валюти США до гривні більше ніж на 10 %, встановленого НБУ на момент укладення даного договору, зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищезазначеному порядку можливо в межах кількості пунктів, на яке збільшилася процентна ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США. Згідно ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 632 ЦК України договір містить умови, відповідно яких банк має право в односторонньому порядку підвищувати розмір процентної ставки. Таким чином, зміни відсоткових ставок за кредитом відбулися не внаслідок волевиявлення однієї із сторін, а через збільшення облікової ставки НБУ, зміни курсу долара США до гривні та зміну середньозваженої ставки по кредитах банків у відповідній валюті. Протягом дії договору відбулася зміна конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні, і тому настали події, які мали безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку підвищення процентних ставок за діючим кредитними договорами, а саме: розмір середньозважених ставок по кредитам банків України у відповідній валюті збільшився; згідно листа НБУ від 17.05.2007 р. № 14-011/1150-5118 та постанови НБУ від 21.04.2008 р. № 107 облікова ставка НБУ підвищилася з 8 % до 12%, тобто на чотири пункти; значне подорожчання грошових ресурсів на світовому та українському фінансових ринках. В звязку з чим, 25.12.2008 р. банком було прийнято рішення № Э.40.0.0.0/-20 "Про зміну процентної ставки по діючим кредитам бізнесів "Іпотечне кредитування" і "Авто в кредит" та 25.12.2008 р. направлено ОСОБА_1 лист про підвищення процентних ставок за кредитним договором. Із узагальненої судової практики Верховного Суду України з розгляду цивільних справ, що виникають із кредитних правовідносин (2009-2010 рр.) від 07.10.2010 р. вбачається, що "Необхідно також враховувати поведінку сторін після прийняття рішення банком про зміну процентної ставки в контексті положень цивільного законодавства про ускладнення та зміну договору, а саме: а) якщо боржник сплачує відсотки за новою ставкою, то пропозицію слід вважати прийнятою і оборудку завершеною, враховуючи п.п. 2, 3 ст. 205, ч. 2 ст. 642 ЦК України (навіть за відсутності доказів належного повідомлення боржника), так як фактичні дії вказують на прийняття пропозиції ...". Таким чином, сплачуючи 27.11.2009 р. 1000 грв., 25.12.2009 р. 1000 грв., 28.01.2010 р. 1000 грв., 26.02.2010 р. 1000 грв., 30.03.2010 р. 1000 грв. і т.д., ОСОБА_1 фактично погодилася з таким підвищенням, шляхом своєчасної оплати тіла кредиту та відсотків за новою відсотковою ставкою. Просить суд відмовити в позові в повному обсязі, оскільки зобовязання по кредитному договору № MKTWAU01050096 від 07.08.2006 р. не припинені, а позивачка ОСОБА_1 не в повному обсязі погасила заборгованість.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити виходячи з наступного. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно вимог ст. ст. 525 - 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно ч. 1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі: припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; реалізації предмета застави; набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За правилами ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 28 Закону України "Про заставу" застава припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов'язань, установлених законом.

У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтею 11 цього ж кодексу передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У статті 27 ЦПК, поряд з іншими правами та обов'язками осіб, які беруть участь у справі вказано і право брати участь у судових засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів. Згідно ст.ст. 57-59 цього ж Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.ст. 60, 61 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В судовому засіданні встановлено, що 11.04.2008 р. між Тячівським відділенням № 05 філії "Закарпатське РУ" ЗАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № MKTWAU01050096, відповідно до умов якого позивачка отримала кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 49714 грв., з яких 34085 грв. на купівлю автомобіля, а 15629 грв. на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом 1.25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кретином. В цей же день, у забезпечення виконання зобов'язань вказаного правочину, між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 було укладено договір застави рухомого майна, предметом якого був транспортний засіб марки "ВАЗ 21043", н/з НОМЕР_1. Заборона відчуження предмету застави була зареєстрована в реєстрі за № 9154831 від 18.09.2006 р.

Як убачається із кредитного договору, п. 2.3.1., банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні, тобто при зміні курсу валюти США до гривні більше ніж на 10 %, встановленого НБУ на момент укладення даного договору, зміні облікової ставки НБУ. Факт зміни курсу валют у 2008 році є загальновідомим і тому, у відповідності до ч. 2 ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягає. Своїм правом збільшувати процентну ставку банк скористався 25.12.2008 р. видавши розпорядження про зміну відсоткової ставки по діючим кредитам виданих у гривнях (а.с. 150-152 т. 2), про що відразу повідомив позивачку (а.с. 153 т. 2). Із наданого відповідачем розрахунку заборгованості убачається, що процентна ставка збільшена у лютому 2009 р. із 15.00 % до 26.4 %. У листопаді та грудні 2009 р., а також у січні-березні 2010 р. позивачка почала сплачувати кредит за новими відсотками, тобто по 900 грв. у місяць, що є доказом того, що вона знала про підвищення банком процентної ставки. Пояснення позивачки та її представника про те, що вона почала сплачувати по 900 грв. у звязку з умовляннями працівників банку, а не у звязку з тим, що їй було відомо про підвищення процентної ставки суд не приймає як доказ обставин на які вона посилається, так як працівники банку могли переконувати її сплачувати гроші за новими правилами.

Не заслуговує на увагу і твердження позивачки про те, що банк не визнав кредит погашеним через те, що до суми виданого кредиту, 34084 грв., додав суму 15629 грв. призначену для сплати страхових платежів, яку вона не отримувала, так як страхові платежі сплачувала сама, за свої кошти. Однак суд встановив, що згідно кредитного договору, п. 2.2.7., позивачка повинна була щорічно страхувати, як транспортний засіб, так і своє життя (а.с. 27. т. 1). За страхування транспортного засобу позивачка сплачувала у 2006-2009 р.р., а договір особистого страхування оплатила тільки у 2006 р. Випискою з руху коштів по рахунку № 8246 стверджується, що банк сплачував за ОСОБА_1 по договору особистого страхування у 2007-2012 р.р. по 340.85 грв. щорічно, а по договору страхування транспортного засобу у 2011 та 2012 р.р. по 1398.4 грв. (а.с. 174-184 т. 2)

Також базпідставними суд вважає і посилання позивачки на норми ст. 1056-1 ЦК України, яка встановлює заборону банку змінювати розмір процентів за користування кредитом в односторонньому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набранняним чинності, і не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують цивільну відповідальність особи.

ЦК України дійсно доповнено ст. 1056-1, яка встановлює заборону банку змінювати розмір процентів за користування кредитом в односторонньому порядку, яка набрала чинності 10 січня 2009 року. Цей закон не скасовує і не помякшує цивільної відповідальності особи, відтак не має зворотної дії в часі.

Судом установлено, що кредитний договір передбачав можливість зміни по ініціативі банку розміру процентів за користування кредитом та встановлював порядок такоїзміни (п. 2.3.1 кредитного договору). Рішення про збільшення процентної ставки банк прийняв 25.12.2008 р.

За змістом ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Отже, якщо сторонами кредитного договору досягнуто домовленості з усіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитним договором з дотриманням певної процедури, то такі умови повинні виконуватись сторонами з моменту досягнення домовленості, тобто з моменту підписання договору.

Виходячи з аналізу ст. ст. 5, 15, 16, 202, 509, 525-526, 546, 626, 627, 629, 653 ЦК України суд приходить до висновку про те, що якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов із додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним, так як таке рішення було прийнято до набрання чинності статтею 1056-1 ЦК України.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що позивачем жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх позовних вимог, а саме - порушення його прав з боку відповідача у розумінні положень ст.ст. 57-59 ЦПК України не подано, у зв'язку з чим обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому не підлягають задоволенню.

Тому, керуючись ст.ст. 10, 11, 27, 57-61, 209, 213, 215 ЦПК України, ст. 58 Конституції України, ст.ст. 5, 15, 16, 202, 391, 509, 525-526, 546, 593, 598, 599, 626, 627, 629, 653, 1049, 1054, 1056-1 ЦК України, ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особою, яка брала участь у справі, але не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: Гримут В.І.