Справа № 308/6302/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Дергачової Н.В., при секретарі судового засідання Остич Л.В., у присутності представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді позовну заяву ОСОБА_1 до першого відповідача ОСОБА_3 та другого відповідача ОСОБА_4 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до першого відповідача ОСОБА_3 та другого відповідача ОСОБА_4 про відшкодування солідарно з останніх моральної в сумі 5 000,00 грн. та матеріальної в сумі 120 000,00 грн. шкоди.

В обґрунтування позову позивач зазначив наступне.

08 листопада 2014 року позивач - ОСОБА_1 уклав попередній договір з реєстровим № 1213, з відповідачкою № 1 ОСОБА_3. Даний договір посвідчила приватний нотаріус ОСОБА_4 - відповідач за позовом № 2.

Предметом договору слугувало нерухоме майно , а саме обєкт незавершеного будівництва, що розташований по вул. Сосновій, 8 в м. Ужгороді. Під час підписання угоди у приватного нотаріуса ОСОБА_4, був присутній син відповідачки № 1- ОСОБА_5, з яким власне і відбувалися всі переговори, хоча там були присутні його і мати і батько. Позивач мав намір придбати вказаний будинок, але в присутності нотаріуса ОСОБА_4 яку визначив ОСОБА_5 йому було заявлено ОСОБА_5, що сума забезпечувального платежу має складати 5000 доларів США. Оскільки позивач з ОСОБА_5 домовилися, що до кінця січня 2015 року, він має передати йому всю суму, а сааме 45000 доларів США, після чого вони укладуть договір купівлі - продажу. Враховуючи соціально-політичну ситуацію в державі, наявність війни на Донбасі, позивач не зміг продати належну мені квартиру,по не залежним від мене обставинам.

22 квітня 2015 року зранку зателефонував ОСОБА_5 і спитав, чи знайшов я суму необхідну до сплати, позивач сказав, що в другій половині дня він привезе 45000 доларів, проте будинок вже продав.

Позивач став детально вивчати текст попереднього договору від 08.11.2014 року, і зрозумів для себе, що приватний нотаріус ОСОБА_4 склала угоду таким чином, що її виконати не можливо, а саме в п.п. 3, 4 вона визначила, що сплачені ним гроші ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не є неустойкою, порукою, чи гарантією, тобто ОСОБА_3 при продажі свого будинку повинна позивачеві повернути забезпечувальний платіж, а саме 5000 доларів США, однак вона категорично відмовляється повернути йому суму забезпечувального платежу.

Що й зумовило звернення до суду з відповідним позовом.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити у повному обсязі.

Повноважний та компетентний представник першого відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

Другий відповідач у судове засідання не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи був судом належним чином повідомлений. Причини неприбуття суду не повідомив.

Заслухавши сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений попередній договір за умовами п. 1 якого сторони домовилися до 15 січня 2015 року первісно, до 28 січня 2015 року у подальшому, укласти договір купівлі продажу на умовах, встановлених цим попереднім договором.

Предметом основного договору згідно цього договору мало стати нерухоме майно, а саме обєкт незавершеного будівництва та земельна ділянка, що розташовані за адресою: м. Ужгород, вул. Соснова, 8, Закарпатської області, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності (п. 2.1).

Сторони домовилися, що ціна вказаного нерухомого майна в основному договорі складатиме 50 000 доларів США з оплатою цієї суми у гривнях за середнім курсом комерційних банків України на день укладення договору купівлі продажу. (п. 2.3).

За умовами п. 3 цього договору, в забезпечення виконання своїх обовязків, ОСОБА_1 передав, сплатив ОСОБА_3 забезпечувальний платіж в розмірі 5 000,00 доларів США, що на момент підписання цього договору складає еквівалент 72 500,00 грн., який підлягає поверненню сумі не нижчій, ніж зазначена в день підписання основного договору.

Підписанням даного договору ОСОБА_3 підтвердила факт отримання цього забезпечувального платежу. Сторони встановили, що передбачений в цьому пункті забезпечувальний платіж не є одним з видів забезпечення виконання зобовязання, які передбачено ст. 546 ЦК України, тобто не є неустойкою, порукою, гарантією, заставою, завдатком, притриманням (п. 3).

Статтею 3 ЦК України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Як зазначено у ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку.

Оскільки договір купівлі-продажу будинку між сторонами у справі укладений не був, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана позивачем першому відповідачу грошова сума в розмірі 5 000,00 доларів США, що на момент підписання цього договору складала в еквіваленті 72 500,00 грн., є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Аналогічного висновку дійшла судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 13.02.2013 року у справі № 6-176цс-12.

За змістом ст. ст. 629, 635 ЦК України при вирішенні спору про повернення авансу та відшкодування збитків, завданих одній із сторін попереднього договору, суду необхідно встановити причину не укладення основного договору, чи мало місце необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення договору, а також з'ясувати умови відповідальності, встановлені попереднім договором (постанова Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 р. у справі N 6-119цс12).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-226цс14 (постанова від 2 вересня 2015 року) положення частини другої статті 635 ЦК України містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору.

Цією нормою встановлено обов'язок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Припинення зобов'язання з попереднього договору внаслідок неукладення основного договору протягом встановленого попереднім договором строку унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов'язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов'язання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно.

Положеннями ЦК України й інших актів цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як відшкодування збитків у спосіб визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу.

В ході розгляду справи судом було допитано у якості свідка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, та є рідним сином першого відповідача, який пояснив суду, що позивач з травня червня 2014 року до листопада 2014 року приходив дивитися будинок, доки не збив ціну на нього, з 60 000,00 до 50 000,00 умовних одиниць. Потім вони пішли до нотаріуса, де склали договір, що вони все оформлюють до грудня 2014 року, однак позивач вмовляв його що не встигне до грудня 2014 року, тому остаточно вони записали до січня 2015 року, 12 числа включно. Проте до цієї дати позивач не прийшов з грошима, просив продовжити договір до 28 січня 2015 року. Будинок вони продали у квітні 2015 року (у 20 числах). Договір позивач підписував добровільно, зауважень не було.

Як вбачається із позовної заяви позивач також зазначає, що 22 квітня 2015 року зранку йому зателефонував ОСОБА_5 і спитав, чи знайшов він суму необхідну до сплати, він сказав, що в другій половині дня він привезе 45000 доларів. Його друзі позичили необхідну суму і я приблизно о 14.00 год 22.04.2015 року позивач зателефонував ОСОБА_5 і сказав, що він готовий передати йому 45000 доларів США, однак він йому сказав, що він будинок продав. В цей же день близько 15.00 год. він під'їхав з сином і жінкою до будинку і ОСОБА_5 йому сказав, що будинок він продав, показав на якогось чоловіка і сказав, що цей чоловік купив будинок. ОСОБА_5 запропонував забрати з будинку свої речі і меблі, що він і зробив.

Зазначені твердження повністю співпадають із показами свідка.

З урахуванням викладеного судом встановлено, що між сторонами у справі не був укладений у визначений строк основний договір саме з вини позивача, який виявив бажання укласти основний договір лише у квітні 2015 року.

Відповідно до пункту 7 попереднього договору сторони визнали, що у випадку, якщо невиконання умов цього договору станеться з вини ОСОБА_1, то переданий ним ОСОБА_3 за цим договором забезпечувальний платіж залишається у останньої і не підлягає поверненню.

Проте, у даному випадку, зазначений платіж за своєю правовою природою не є забезпечувальним, що також сторони прямо передбачили у п. 3 попереднього договору, а саме: «Сторони встановили, що передбачений в цьому пункті забезпечувальний платіж не є одним з видів забезпечення виконання зобовязання, які передбачено ст. 546 ЦК України, тобто не є неустойкою, порукою, гарантією, заставою, завдатком, притриманням». Відтак до нього не можуть бути застосовані зазначені положення договору, які зазвичай застосовуються до завдатку, тобто забезпечувального платежу.

Крім того, позивачем заявлені позовні вимоги щодо стягнення з відповідача матеріальної шкоди, яка у даному випадку відсутня, оскільки шкода зазвичай є недоговірною, на підстави договору виникають лише збитки; позивачем також належними та допустимими доказами не доведено наявність шкоди, фактично має місце спір про повернення авансу переданого за попереднім договором, тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Що ж стосується стягнення моральної шкоди, то позивачем у позові зазначено, що він військовий офіцер, який пройшов афганську війну і така поведінка відповідачів, його обурює, принижує його честь і гідність перед товаришами ветеранами, перед дітьми, які теж проходять службу в лавах збройних сил України, а тому у відповідності до ст. 23 ЦК України, просить суд стягнути з відповідачів 5 000 тисяч гривень моральної шкоди.

Як зазначено у ст. 23 особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд зазначає, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами факт заподіяння йому моральної шкоди відповідачами, тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Питання щодо розподілу судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України судом не вирішується, скільки у задоволенні позову слід відмовити повністю, а позивач звільнений від його сплати у встановленому законом порядку.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212-215, 218, 294 ЦПК України та ст.3, 23, 570, 627, 635 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до першого відповідача ОСОБА_3 та другого відповідача ОСОБА_4 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_6