АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

29 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Махлай Л.Д.,

при секретарі: Калініній Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Апекс Банк»

на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду з позовом, уточненому в подальшому, в якому, посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_2 умов договору позики, просив стягнути з останнього борг у розмірі 2 051 400,00 грн.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 2 051 400,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство «Апекс Банк» (далі - ПАТ «Апекс Банк», Банк), посилаючись на те, що оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про його права та обов'язки, звернулося до суду з апеляційною скаргою мотивуючи її тим, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи.

Банк вказував, що суд першої інстанції ухвалив рішення про стягнення боргу не встановивши факт смерті боржника, у якого на час смерті існували перед банком боргові зобов'язання за кредитним договором.

ПАТ «Апекс Банк», посилаючись на грубе порушення судом процесуального права та порушення норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просив рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Представник ПАТ «Апекс Банк» - Диюк Л.В. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити з підстав наведених в ній.

ОСОБА_1, відповідно до ч. 6 ст. 74 ЦПК України, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ПАТ «Апекс Банк» - Диюк Л.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 23 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір безпроцентної позики грошових коштів, що підтверджується розпискою від 23.09.2011 відповідно до якої позивач передав, а відповідач прийняв 130 000,00 доларів США та зобов'язувався повернути таку ж саму суму через один календарний рік до 23 вересня 2012 року.

У зазначений в розписці строк ОСОБА_4 свої зобов'язання не виконав.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною другою ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що обставини справи підтверджені належними засобами доказування у зв'язку з чим вважав позовні вимоги доведеними.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся в вересні 2014 року зазначивши в позовній заяві адресу, що відноситься до території Дніпровського району м. Києва.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо грубого порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що суд не виконав вимог, передбачених ч. 3 ст. 122 ЦПК України, не звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача.

Таке порушення норм процесуального права, свідчить про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, яке призвело до ухвалення незаконного рішення про стягнення боргу з померлої особи.

Як вбачається з матеріалів справи, на час укладення договору позики відповідач був зареєстрований за іншою адресою, з реєстрації за якою його знято у зв'язку зі смертю.

Так, відповідно до свідоцтва НОМЕР_1 від 01 листопада 2011 року ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, тобто через місяць після укладення договору позики.

Статтею 37 ЦПК України передбачено, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1219 ЦК України до складу спадщини не входять права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті, немайнові права, право на участь у товариствах та право членства в об'єднаннях громадян, якщо інше на встановлено законом або їх установчими документами, право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, право на аліменти, пенсію, допомогу або іншу виплату, встановлену законом, права та обов'язки як кредитора або боржника, передбачені ст. 608 цього Кодексу.

За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме на суд як на державний орган покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку з чим суд має право й зобов'язаний визначити характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Однак на порушення вимог ч. 4 ст. 10, ст. 57, 59 ЦПК України суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

В межах повноважень, передбачених ч. 2 ст. 303 ЦПК України, колегією суддів досліджено рішення Обухівського районного суду Київської області від 18.12.2013 року, яким встановлено, що спадкоємцем після померлого ОСОБА_2 є ОСОБА_5, яка подала до нотаріальної контори заяву в якій зазначила, що не має та не матиме наміру реалізовувати своє право на спадкування за законом, тобто висувати претензії на усе спадкове майно померлого ОСОБА_2, в тому числі і на майно яке є предметом іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Враховуючи, що правовідносини, що виникли між сторонами допускають правонаступництво, однак ОСОБА_5 відмовилася від одержання майна у спадщину, відсутні правові підстави для залучення ОСОБА_5 до розгляду у справі у якості правонаступника.

Вирішуючи питання, чи порушено оскаржуваним рішенням права та обов'язки Банку, який звернувся з апеляційною скаргою, колегією суддів встановлено, що до укладення між позивачем та ОСОБА_2 договору позики, 17 вересня 2010 року між ПАТ «Апекс-Банк» та ОСОБА_2, було укладено Кредитний договір №ФКЛ/17092010/1, із змінами та доповненнями, на умовах якого ПАТ «Апекс-Банк» надав позичальнику кредит у сумі 1 500 000,00 гривень, зі сплатою 22% річних та строком повернення до 16 вересня 2013 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між ПАТ «Апекс-Банк» та ОСОБА_2, було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 296,4 кв.м., земельну ділянку площею 0, 0840 га, яка розташована у селі Трипілля Обухівського району Київської області з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_2 та на земельну ділянку площею 0,1683 га, яка розташована у селі Трипілля, Обухівського району Київської області з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_3.

Зазначеним рішенням звернуто стягнення на вказане майно шляхом визнання за ПАТ «Апекс-Банк» права власності на вище зазначене майно.

Проте, враховуючи ту обставину, що постановою головного державного виконавця Шеремет Ю.М. від 15.05.2015 про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, постановленої на підставі виконавчого листа № 755/25587/14-ц, який виданий на виконання оскаржуваного рішення, накладено арешт на все майно ОСОБА_2, ПАТ «Апекс Банк» не може реалізувати свої права.

За наведених обставин колегією суддів встановлено, що заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року стосується прав ПАТ «Апекс Банк», ухвалено з порушенням норм процесуального, та призвело до порушення прав апелянта.

Отже, враховуючи те, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права, рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, і апеляційний суд позбавлений повноважень змінити склад осіб, які беруть участь у справі та залучити до розгляду справи ПАТ «Апекс Банк», в силу ст. 309 ЦПК України є підстави для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Апекс Банк» - задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/25587/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12628/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Антипова Л.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.