Справа № 466/2468/15 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/6416/15 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Бойко С.М.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

позивача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 13 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра», про визнання кредитного договору та додаткової угоди №1 такими, що укладені із порушенням Закону України «Про захист прав споживачів»,-

в с т а н о в и л а:

В березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом про визнання кредитного договору №38/177/08-Ф від 25 квітня 2008 р. укладеного між ОСОБА_2 та ВАТ КБ "Надра" та додаткову угоду №1 до договору "Житлові рішення" №38/177/08-Ф від 25 квітня 2008 року такими, що укладені із порушенням Закону України "Про захист прав споживачів".

В обґрунтування позову покликається на те, що 25 квітня 2008 року між ним та ВАТ КБ "Надра" було укладено кредитний договір №38/177/08-Ф на суму кредиту в розмірі 72720 доларів США на строк до 23.04.2038 р. зі сплатою відсоткової ставки 12,3 відсотків річних з внесенням щомісячно мінімальних необхідних платежів в розмірі 771,34 доларів США до 10 числа поточного місяця на рахунок банку "Надра".

Крім того, між цими ж сторонами 11.11. 2010 р. було укладено додаткову угоду №1 до договору "Житлові рішення"" №38/177/08-Ф від 25 квітня 2008 року відповідно до умов якого вносяться зміни, а саме: в п.1.3.1. відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки в розмірі 15,99 відсотків на рік та в п.3.3.1 повернення суми кредиту здійснюється рівними платежами щомісячно у сумі 986,27 доларів США, починаючи з грудня місяця 2010 року.

Позивач вважає, що при укладені вказаних договорів відповідачем були порушені його законні права, як споживача фінансових послуг. За ствердженням позивача, кредитний договір за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, інтересам та волі позичальника та по суті є несправедливим.

Стверджує, що Банк, надаючи кредит у валюті, в супереч положенням ст.4, 6, 11 Закону України «Про захист прав споживачів»не повідомив йому можливі ризики, пов'язані із ростом курсу валюти. Як би йому була надана належна інформація про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, він би не укладав даного Договору.

Вважає також, що даний договір укладено із застосуванням нечесної підприємницької діяльності, вводячи його, як споживача, в оману, не надаючи чіткої, зрозумілої та однозначної інформації щодо можливості зростання кредитної продукції внаслідок зростання курсу долара США, що, виходячи з положень ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить про порушення відповідачем його прав споживача.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 13 липня 2015 року у задоволені цього позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2. В апеляційній скарзі посилається на незаконність і необґрунтованість рішення суду, ухвалення такого з порушенням норм матеріального і процесуального права, вказує на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Апелянт зазначає, що між сторонами було укладено кредитний договір, який був наданий для споживчих цілей, без використання у підприємницькій діяльності, тобто кредит є споживчим. Стверджує, що при підписанні даного договору, відповідачем було порушено законні права апелянта, як споживача фінансових послуг, кредитний договір за своїм змістом та текстом не відповідає законодавству України, інтересам та волі апелянта, порушує його права та законні інтереси. Крім того зазначає, що відповідач не надав апелянту жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що судо не взято до уваги. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати кредитний договір №38/177/08-Ф від 25.04.2008 року укладений між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» та додаткову угоду №1 до договору «Житлові рішення» №38/177/08-Ф від 25.04.2008 року такими, що укладені із порушенням Закону України «Про захист прав споживача» (а.с. 35-40).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2,перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить достатніх підстав для задоволення цієї скарги.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції, в супереч доводам апелянта, з достатньою повнотою та всебічністю дослідив надані сторонами докази, вірно встановив фактичні обставини справи, спірні правовідносини та правильно застосував матеріальне і процесуальне право при вирішенні даного позову.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб. Поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи та безспірно встановлено судом першої інстанції, 25.04.2008 року між ВАТ КБ "Надра" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №38/177/08-Ф, згідно умов якого позивач отримав кредит у сумі 72 720 доларів США зі сплатою 12,3% річних строком до 23.04.2038р. Відповідно до умов договору, погашення заборгованості за кредитом, відсотками та комісією за даним договором повинні здійснюватись щомісячно рівними частинами у розмірі 771,34 дол. США. На час укладення такого договору позивач працював у ВАТ КБ «Надра» на посаді начальника відділення.

Крім того 11.11.2010р. сторони підписали додаткову угоду №1 до зазначеного кредитного договору "Житлові рішення" №38/177/08-Ф від 25 квітня 2008 р. За умовами цієї додаткової угоди у зв'язку зі звільненням позивача з роботи в ПАТ КБ "Надра" з 01.12.2010 р. збільшено відсоткову ставку до 15, 99%.

Звернувшись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_2 вказує на те, що зазначені договори є несправедливими, були укладені з ним без дотримання положень ст.ст. 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-XII)з порушенням права споживача на отримання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації щодо можливості подорожчання кредиту внаслідок істотної зміни курсу долара США, що позбавило його можливості зробити свідомий вибір на отримання кредитних послуг, а кредитор таким чином навмисно ввів його в оману, що відповідно до ст.19 Закону № 1023-XII, на думку позивача, свідчить про ведення відповідачем нечесної підприємницької практики.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність заявленого позову, з огляду на наступне.

У відповідності до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, що включає добровільне волевиявлення сторони при укладенні договору.

Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону № 1023-XII договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

За умовами ч.2 ст.11 цього ж Закону перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Як вбачається зі змісту кредитного договору №38/177/08-Ф від 25.04.2008 року, при його укладенні Банк повідомив позичальнику ОСОБА_2 суму та умови надання кредиту, його цільове призначення, порядок оплати за користування кредитом, строк надання кредиту та форми його забезпечення, сукупну вартість щомісячних платежів, яка становить 771,34 доларів США, порядок та умови погашення кредиту, зазначених в п.п.1.1. - 3.5. цього Договору, що відповідає вимогам ст.11 Закону № 1023-XII.

З договору вбачається, що сторони, підписавши його, досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів, в тому числі щодо валюти кредитування, валюти повернення кредитних коштів та відсотків за його користування, якими згідно договору є долар США.

Судом безспірно встановлено і це не заперечується позивачем, що на момент укладення кредитного договору №38/177/08-Ф від 25.04.2008 року ОСОБА_2 працював начальником одного з відділень ВАТ КБ "Надра" Львівського регіонального управління та є фахівцем в галузі банківської справи і йому було відомі умови та правила кредитування цим банком, в тому числі надання валютних кредитів, а тому позичальник усвідомлював як те, що кредитні кошти він отримує у валюті - доларах США, так і можливі ризики, пов'язані з таким кредитуванням, з огляду на можливість коливання курсу долара по відношенню до гривні.

Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Однак, позивач не навів жодних переконливих доказів на підтвердження того, що при укладенні як кредитного договору №38/177/08-Ф від 25.04.2008 року, так і додаткової угоди №111.11.2010р. Банк ввів позичальника ОСОБА_2 в оману щодо валюти кредитування чи умов виконання кредитних зобов'язань.

За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону № 1023-XIIдо договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

За змістом ст.19 Закону № 1023-XIIнечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

В ході розгляду справи судом не встановлено обставин, які б свідчили про несправедливість умов як кредитного договору №38/177/08-Ф від 25.04.2008 року так і додаткової угоди до зазначеного кредитного договору від 11.11.2010 р., як і про застосування ВАТ КБ "Надра" нечесної підприємницької практики при укладенні вказаних договорів з позивачем.

Окрім зазначеного, колегія суддів бере до уваги, що позивач раніше звертався до суду з позовними вимогами про визнання як кредитного договору №38/177/08-Ф від 25.04.2008 року так і додаткової угоди №1 до зазначеного кредитного договору від 11.11.2010 р. недійсними, в тому числі з підстав порушення принципу справедливості внаслідок укладення кредитного договору у валюті з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів».

Однак, у задоволенні цих позовних вимог судом було відмовлено за їх безпідставністю, про що свідчать рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26.06.2012 р. та від 02.06.2014 р. і ці судові рішення, після апеляційного перегляду, набрали законної сили, а, отже, у відповідності до ст.61 ЦПК України, обставини, що були встановлені цими судовими рішеннями, втому числі, щодо відсутності ознак несправедливості вказаних договорів та порушення принципу добросовісності з боку ВАТ КБ "Надра" у зв'язку з укладенням кредитного договору в іноземній валюті, не потребують доказування.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду і не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Береза В.І.

Бойко С.М.