Ухвала

іменем україни

11 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич Оксана Михайлівна, Заводський відділ державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за касаційною скаргою ОСОБА_6, поданою в інтересах ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила поновити строк звернення до суду та визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О.М., про звернення стягнення на предмет іпотеки - комплекс торгових павільйонів, загальною площею 240,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що нотаріус вчинив виконавчий напис за відсутності документів, які б підтверджували безспірність заборгованості та прострочення виконання зобов'язання.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 березня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 196, вчинений 10 лютого 2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О.М., за яким нотаріусом звернуто стягнення на належний ОСОБА_3 комплекс торгових павільйонів, розташований за адресою: Дніпропетровська область, АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 липня 2014 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_3, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом рішення суду апеляційної інстанції повинно відповідати вимогам ст. 316 ЦПК України.

Зокрема, у ньому повинні бути зазначені мотиви зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлені судом першої інстанції та не оспорені обставини, а також обставини, встановлені апеляційним судом, і визначені відповідно до них правовідносини; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що виконавчий напис вчинено нотаріусом необґрунтовано, оскільки позивача не було повідомлено про усунення порушень та виконання зобов'язань, сума заборгованості у виконавчому написі відрізняється від суми заборгованості, зазначеної у повідомленні, що свідчить про відсутність доказів її безспірності, а тому є підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що виконавчий напис нотаріуса за формою і змістом відповідає чинному законодавству, при його вчиненні нотаріусом був дотриманий встановлений законом порядок.

Проте, з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 Закону України "Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

У разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору вчинення виконавчого напису здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень.

Відповідно до ст. 35 Закону України "Про іпотеку" письмова вимога про усунення порушень - це документ, в якому зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання за не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ст. 33 Закону України "Про іпотеку").

Відповідно до ст. 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 № 1172 "Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" (далі - Постанова КМУ). Вказаний Перелік документів містить вичерпні підстави для вчинення виконавчого напису і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Згідно з пунктом 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 3 березня 2004 року (чинної на час вчинення виконавчого напису), нотаріус вчиняє виконавчі написи, зокрема, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Пунктом 286 вищевказаної Інструкції передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів.

Таким чином, виконавчий напис - це розпорядження нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов'язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника. Тому вчинення виконавчого напису - це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов'язань боржника.

Судами установлено, що 22 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Райффайзен банк «Аваль» укладено кредитний договір, відповідно до якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 250 000 доларів США на проведення ремонту та реконструкцію нерухомого майна зі сплатою 16,4% річних, з кінцевим строком повернення 21 серпня 2018 року (а.с. 8-13).

На забезпечення виконання умов кредитного договору у той же день між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є комплекс торгових павільйонів літ. А-2 загальною площею 240,8 кв. м по АДРЕСА_1 (а.с. 14-16).

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору відповідачем 9 липня 2009 року на адресу реєстрації ОСОБА_3 та адресу її фактичного проживання направлено листи про дострокове погашення кредиту у тридцяти денний строк (а.с. 29, 30, 164).

8 лютого 2010 року банком було подано заяву про вчинення виконавчого напису (а.с. 31).

10 лютого 2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч О.М. було вчинено виконавчий напис № 196 про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 32).

На підтвердження безспірності заборгованості ПАТ "Райффайзен банк Аваль" подало нотаріусу розрахунок заборгованості та вищевказану вимогу до позивача, у якій викладено суть зобов'язання, у чому полягає його порушення зі сторони позивачів, зазначено розмір заборгованості за кредитними договорами, запропоновано у тридцятиденний термін виконати зобов'язання та попереджено про звернення стягнення на заставне майно шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса у випадку не виконання даної вимоги.

Як вбачається зі змісту направленого на адресу позивача повідомлення від 9 липня 2009 року, заборгованість позивача перед банком внаслідок невиконання умов кредитного договору складає 264 336,54 доларів США (а.с. 29).

В той же час, згідно виконавчого напису нотаріусом було звернуто стягнення на предмет іпотеки - належний позивачу комплекс торгових павільйонів за адресою: АДРЕСА_1, в рахунок погашення заборгованості у розмірі 341 531,24 доларів США.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що на час вчинення нотаріусом виконавчого напису, розмір заборгованості, який банком було запропоновано сплатити позивачу, відрізняється від розміру заборгованості, зазначеної у виконавчому написі, дійшов обґрунтованого висновку про те, що до заяви про вчинення виконавчого напису не було додано документів, які свідчать про безспірність розміру заборгованості, в зв'язку з чим правильно визнав виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Апеляційний суд на зазначені порушення вимог Закону України "Про нотаріат" щодо підстав для вчинення виконавчого напису уваги не звернув і помилково скасував правильне рішення суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану в інтересах ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 липня 2014 року скасувати, рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 березня 2014 залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. КасьянГоловуючий
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар Т.П. Дербенцева Д.О. ОстапчукСудді:В.І. Амелін