Провадження № 22ц/790/6854/15 Головуючий 1-ї інст. - Клименко А.М.
Справа №644/6984/15-ц Суддя доповідач - Бровченко І.О.
Категорія: права власності
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - судді Бровченко І.О.,

суддів колегії -Пилипчук Н.П., Швецової Л.А.,

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Харківської міської ради, треті особи: реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, Головне управління юстиції у Харківській області, про визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року позивач звернулась до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності на спадкове майно і просила визнати за нею право власності на 1/2 частини чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1, житловою площею 42 кв.м, загальною площею 50,2 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла її мати - ОСОБА_4 Після її смерті вона є єдиним спадкоємцем її майна.

15 серпня 2014 року державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори позивачу було видано свідоцтво про спадщину за законом на1/2 частину вищевказаної квартири, а у оформленні спадщини на іншу 1/2 частину цієї ж квартири нотаріусом було відмовлено, оскільки ця частина квартири належить спадкодавцю на підставі договору дарування, посвідченого 11 листопада 2011 року Першою державною нотаріальною конторою Харківського району за реєстровим № 3 - 3660, який у бюро технічної інвентаризації зареєстрований не був.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2015 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до Харківської міської ради, треті особи: реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, Головне управління юстиції у Харківській області, про визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

Представник відповідача - Харківської міської ради в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, причин неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав.

Представники третіх осіб в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, встановивши обставини справи, перевірив зібрані по справі докази, обговоривши доводи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з підстав, передбачених п.п. 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що згідно свідоцтва на право власності на житло, виданого відділом приватизації Харківського міжміського бюро технічної інвентаризації 15 березня 1995 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної власності належала квартира АДРЕСА_2.

Спірним майном є 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, яка раніше мала адресу: АДРЕСА_3, що підтверджується відповідним листом юридичного департаменту Харківської міської ради № 6281/9-14 від 19 травня 2014 року (а.с. 6).

11 листопада 1998 року ОСОБА_5 подарувала своїй дочці - ОСОБА_4 належну їй ? частини зазначеної квартири за договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району за реєстровим № 3 - 3660 (а.с. 11). Даний договір у Харківському міжміському бюро технічної інвентаризації зареєстрований не був.

Згідно п. 1 договору дарування, ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_6 прийняла у дар ? частину спірної квартири.

З копії домової книги вбачається, що місце проживання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 було зареєстровано з 16 жовтня 1992 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданого відділом реєстрації смерті у м. Києві.

Її дочка - позивач ОСОБА_3 своєчасно прийняла спадщину після смерті матері, і 15 серпня 2014 року державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори їй було видано свідоцтво про спадщину за законом на ? частину вищевказаної квартири, яка належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 15 березня 1995 року відділом приватизації Харківського міжміського бюро технічної інвентаризації, зареєстрованого у Харківському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 94/1 (а.с. 7), а у оформленні спадщини на іншу - спірну 1/2 частини цієї ж квартири нотаріусом було відмовлено, оскільки ця частина квартири перейшла від ОСОБА_5 до ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого 11 листопада 2011 року Першою державною нотаріальною конторою Харківського району за реєстровим № 3 - 3660, який у КП БТІ зареєстрований не був (а.с. 10).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що спадкодавець ОСОБА_4 за життя умови договору дарування і закону щодо здійснення державної реєстрації договору дарування спірного нерухомого майна не виконала, то і права власності на спірне нерухоме майно вона на підставі цього договору дарування не набула, а тому спірне майно не входить до складу її спадщини і підстави для визнання на нього за позивачем права власності в порядку спадкування за законом після її смерті - відсутні.

Проте, погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки з'ясувавши обставини, що мають значення для справи, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на ? частини спірної квартири в порядку спадкування за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Стаття 1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З листа в.о. завідувача Четвертої Харківської державної нотаріальної контори № 3178/02-14 від 15 серпня 2014 року вбачаться, що нотаріальною конторою було відмовлено у видачі свідоцтва на право власності ? частини спірної квартири, оскільки договір дарування, посвідчений 11 листопада 2011 року Першою державною нотаріальною конторою Харківського району за реєстровим № 3 - 3660 у КП БТІ зареєстрований не був.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

На момент виникнення у ОСОБА_4 права власності на ? частину спірної квартири зазначені цивільні відносини регулювалися ЦК УРСР та Законом України «Про власність» від 7 лютого 1991 року.

Частиною 3 ст. 244 ЦК УРСР передбачено, що до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

Згідно частин 1-2 ст. 243 ЦК УРСР, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Статтею 12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року передбачено, що у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці, або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини.

Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів.

Договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_4 нотаріально посвідчений державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району за реєстровим № 3 - 3660 (а.с. 11).

Державна реєстрація права власності на нерухоме майно регулювалась Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121.

Таким чином, закон передбачав державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності не залежало від державної реєстрації до часу набрання законної сили ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що ? частина спірної квартири була набута ОСОБА_4 у власність на законних підставах з моменту нотаріального посвідчення договору дарування, тобто з 11 листопада 1998 року, що відповідно до діючого на той час законодавства було достатнім для виникнення права власності на нього, та не залежало від державної реєстрації.

З матеріалів справи вбачається, що спадщина належить ОСОБА_3 з часу смерті ОСОБА_4 та позивач дотрималась загального порядку прийняття спадщини у визначені законом строки.

Судова колегія вважає, що позивачем доведено набуття права власності на спадкове майно на законних підставах, неможливість захисту іншим шляхом ніж визнання права власності на спадщину в судовому порядку, позовні вимоги є законним та обґрунтованими, а тому приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Приймаючи до уваги викладене, оцінив всі обставин справи та надані докази як окремо, так і в сукупності, судова колегія приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2015 року скасувати, ухвалити нове.

Позов ОСОБА_3 до Харківської міської ради, треті особи: реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, Головне управління юстиції у Харківській області, про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину чьотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_5, житловою площею 42 кв.м, загальною площею 60, 2 кв.м.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: