Справа № 307/1365/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

28 жовтня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Панька В.Ф., Джуги С.Д.

з участю секретаря : Дашковської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 12 травня 2015 року за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1, де треті особи без самостійних вимог є: приватний нотаріус Тячівського нотаріального округу Грин Н.М., Тячівська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Тячівського нотаріального округу Русин Н.І., реєстраційна служба Тячівського районного управління юстиції про встановлення факту прийняття спадщини, часткове скасування свідоцтва про право на спадщину, договору купівлі-продажу спадкового нерухомого майна, визнання права власності на спадкове майно та його витребування, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд із вищенаведеним позовом, який просила задоволити в зв'язку з тим, що прийняла спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловіка ОСОБА_5. Який у свою чергу прийняв спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 його батька ОСОБА_6, шляхом фактичного вступу в управління й володіння спадковим майном (1/2 частини).

Рішенням Тячівського районного суду від 12 травня 2015 року, позовні вимоги задоволено частково. Визнано факт прийняття ОСОБА_5 спадщини, що відкрилась після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 його батька ОСОБА_6. Визнано недійсним в 1/4 частині додаткове Свідоцтво на спадщину за законом на житловий будинок № АДРЕСА_1, виданого на підставі спадкової справи №212/1993 Тячівською держнотконторою 11.03.2005 року на ім'я ОСОБА_7 як спадкоємця ОСОБА_6; Договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований по АДРЕСА_1, укладений 26.09.2007 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_1, зареєстрований у реєстрі за № 3635. У задоволенні решти позовних вимог, відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій ставить, питання про скасування такого та ухвалення нового рішення про відхилення задоволених вимог. Мотивує свої вимоги тим, що рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи. А звідси, ухвалено в порушення норм процесуального права та неправильного застосування судом норм матеріального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, представник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3, підтримав, вимоги скарги, які просив задоволити з тих підстав, що наведені в такій.

Позивачка ОСОБА_2 заперечила вимоги апеляційної скарги з тих підстав, що разом із покійним чоловіком прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6. Оскільки, підтримували в належному стані житловий будинок і обробляли земельну ділянку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводом апеляційної скарги є посилання на те, що судом першої інстанції не досліджено матеріали спадкової справи, а покази свідків не стверджують факт прийняття спадщини ОСОБА_5. Оскільки ОСОБА_5 не вчиняв дій по прийняттю спадщини, а тому, фактично відмовився від прийняття спадщини. На момент відкриття спадщини, ОСОБА_5 не проживав разом зі спадкодавцем, так-як проживав за іншою адресою. Звернення позивачки з позовом про встановлення факту прийняття спадщини її покійним чоловіком, здійснено за припинення цивільної правоздатності особи, яка померла. Вимога про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу не підлягає захисту, так-як позивачка не була стороною такої угоди, а відповідачка є добросовісним набувачем.

Однак, такі доводи апеляційної скарги не являються підставою для скасування рішення суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до повторного Свідоцтва про смерть від 30.10.2013 року, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 84 роки про що 01.12.1992 року складено відповідний актовий запис за № 80, а.с. 10.

Оскільки, спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто до 01 січня 2004 року, тому суд обґрунтовано застосував до спадкових відносин норми ЦК УРСР у редакції від 18 липня 1963 року.

Згідно зі статтею 525 цього Кодексу часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до частини першої статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина й батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном.

Про факт вступу ОСОБА_5, 1944 р.н. в управління спадковим майном, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6, 1908 р.н. свідчать наступні обставини.

Так, 03.06.1967 року було укладено шлюб між ОСОБА_5, 1944 р.н. та ОСОБА_2, 1945 р.н. про що в книзі записів актів громадянського стану про одруження 1967 року 6 місяця 3 числа зроблено відповідний запис за № 31, а.с. 9.

Після одруження, подружжя стало проживати в житловому будинку АДРЕСА_1. Та рішенням № 378 від 27.12.1966 року виконавчого комітету Тячівської районної Ради народних депутатів, ОСОБА_5 виділено в безстрокове користування під будівництво індивідуального житлового будинку земельну ділянку під АДРЕСА_1, площею 700 кв.м., а.с. 150.

Зазначене свідчить про те, що як житловий будинок АДРЕСА_1 знаходяться один біля іншого на земельній ділянці єдиного масиву, яку обробляли разом як ОСОБА_6 із дружиною ОСОБА_7, так і їх син ОСОБА_5 із дружиною ОСОБА_2.

На час відкриття спадщини (01.12.1992р.) розмежування земельної ділянки між будинками АДРЕСА_1 не здійснювалось й межові знаки не встановлювались, аж до моменту виникнення спору між сторонами після укладення договору купівлі-продажу від 19.04.2007 року. ОСОБА_1 вже як новий власник, самостійно встановила огорожу між дворогосподарствами.

Позивачка суду пояснила, що вона з покійним чоловіком, крім того, що обробляли земельну ділянку, здійснювали поточний ремонт будинку, добудову господарських споруд та надавали безпосередньо різноманітну допомогу батькам. А після смерті ОСОБА_6, продовжили доглядати за будинком і обробляти земельну ділянку, та доглядали, лікували і забезпечували необхідним уже ОСОБА_7.

Дані обставини ствердили також, свідки, які були допитані судом першої інстанції, що свідчить про прийняття ОСОБА_5 спадщини після смерті батька, ОСОБА_6, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Та на підставі ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР така (1/4 частина) належить ОСОБА_5 з моменту відкриття спадщини.

Згідно Свідоцтва про смерть від 12.10.2007 року, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 62 роки про що 12.10.2007 року зроблено відповідний актовий запис за № 09, а.с. 176.

На підставі ст. 1261 ЦК України, ОСОБА_2 як дружина покійного ОСОБА_5, являється спадкоємицею першої черги, яка прийняла спадщину.

Як передбачено ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки, покійному ОСОБА_5 на підставі ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР належала 1/4 частина спадщини за батьком із моменту відкриття такої спадщини. Не дивлячись на те, що у відповідності до ч. 1 ст. 561 ЦК УРСР не отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, яке є лише документальним підтвердженням цього права (ст. 560 ЦК УРСР). То зазначена частка спадщини увійшла до спадкової маси нарівні з іншим нерухомим майном, що належить спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, яку прийняла ОСОБА_2 як дружина покійного.

Та позаяк, додатковим Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11.03.2005 року спадкоємцем цілої частини майна ОСОБА_6 померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 визнано його дружину - ОСОБА_7, яке складається з житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, який знаходиться на земельній ділянці без визначення розміру. То в зв'язку із цим, та зважуючи на те, що в ОСОБА_5 відсутнє свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину спадщини за батьком, виникла необхідність доведення обставин встановлення факту прийняття спадщини за батьком.

На час відкриття спадщини за ОСОБА_6, чинне на той час законодавство передбачало, що фактичний вступ спадкоємця в управління та володіння спадковим майном (п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР), доводився шляхом звернення в суд із заявою чи позовом (за наявності спору) про встановлення факту прийняття спадщини. Такі ж роз'яснення містяться і в п. 3 постанови ПВС України від 24.06.1983 року № 4 "Про практику розгляду судами України справ про спадкування", та в пунктах 1, 16 постанови ПВС України від 31.03.1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення".

Виходячи з даних вимог, ОСОБА_2 як дружина покійного ОСОБА_5 і звернулась в суд із даною вимогою, яка не суперечить чинному законодавству. Той факт, що на момент звернення з позовом, ОСОБА_5 вже нема в живих, та що у зв'язку із цим припинена його цивільна правоздатність не являється підставою для відхилення такої вимоги. Через те, що судом встановлюється лише факт прийняття спадщини, без визнання за фізичною особою, цивільна правоздатність якої припинена, самого права на спадкове майно.

Як убачається з роз'яснення зазначеного в абзаці 5 п. 5 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" - відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Оскільки, 1/4 частина нерухомого майна в житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5, то ОСОБА_2 як його спадкоємець вправі ставити вимогу про визнання частково недійсним Договору купівлі-продажу від 19.04.2007 року спірного житлового будинку не дивлячись на те, що не являлись однією із сторін даної угоди, тоді-як, такою угодою порушено їх прав та законні інтереси.

Не можна визнати, підставними доводи із приводу того, що ОСОБА_1 внаслідок придбання спірного житлового будинку, являється добросовісним набувачем. Так, ОСОБА_2 пояснила, що ОСОБА_1 доводилась родичкою покійному ОСОБА_5, а тому не могла не знати, що останній разом зі своєю сім'єю доглядає за спірним будинком у якому здійснював ремонт, добудову господарських будівель і обробляє земельну ділянку.

А тим більше, спадкове майно вибуло з володіння ОСОБА_5 не з його волі, а внаслідок неправомірного позбавлення спадщини, іншими особами.

Оскільки, ОСОБА_1 є стороною недійсного укладеного договору купівлі-продажу, а тому до неї може бути пред'явлена спадкоємцем вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину. Такий же довід міститься і в абзаці 1 п. 10 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

У ході апеляційного розгляду справи, представник апелянта подав довідки із приводу того, що покійний ОСОБА_5 проживав у цивільному шлюбі із ОСОБА_13 у с. Чарівне, Великоолександрівського району, Херсонської області де й похований, Т.2, а.с. 4, 27.

Однак, дані довідки колегія суддів не може взяти до уваги, так-як такі не стосуються періоду, коли була відкрита спадщина (ІНФОРМАЦІЯ_2). А як пояснила ОСОБА_2, покійний виїжджав на заробітки в різні місця та міг там мати дітей, але при цьому шлюб не розірвали та проживали разом.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_5 відмовлявся від прийняття спадщини після смерті свого батька, а тому в суду й відсутні підстави стверджувати, що такий від спадщини відмовився. Хоч, місця проживання спадкодавця і ОСОБА_5 фактично є різними, але житлові будинки таких є суміжними і знаходились на земельній ділянці, що була є єдиним масивом. Зазначена обставина не може являтись перепоною для спадкоємця по фактичному вступу в управління та володіння спадковим майном.

Судом першої інстанції досліджувались матеріали спадкової справи, копії якої були надіслані на вимогу суду, а.с. 129-135. Тому, твердження апелянтки, що судом не досліджувались матеріали спадкової справи не знайшло свого доведення.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції правомірно задоволив частково, позовні вимоги.

Позаяк доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище зазначеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 12 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : _________________ Судді : ________________

_________________