РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючої судді - Панас О.В.

при секретарі - Ющишиній І.В.

з участю: представника позивача - адвоката ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_4

третьої особи - ОСОБА_5

представника третьої особи - адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 третя особа без самостійних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_7 звернувся до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2. третя особа без самостійних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що в 2002 році ним і його бабусею ОСОБА_8 було придбано в рівних частинах квартиру АДРЕСА_1.

05 травня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_9, квартиру було продано ОСОБА_4. На час продажу квартири йому було 17 років.

Про те, що він був власником квартири, а пізніше продав свою частку, дізнався в жовтні 2014 року, коли почав збирати документи та готуватися до виселення на підставі рішення Рівненського міського суду.

Будучи в неповнолітньому віці він не усвідомлював значення своїх дій. Підписуючи договір купівлі-продажу квартири, він не усвідомлював суті документу, який підписував. Його мати ОСОБА_10 та дядько відповідач ОСОБА_2 сказали, що треба підписати якийсь документ, проте сам документ, який підписував, не читав.

Зі слів матері йому стало відомо, що даний договір було укладено тільки на папері з метою отримання відповідачем ОСОБА_4 банківського кредиту на розвиток підприємницької діяльності. Гроші за продаж квартири не отримували ні він, ні його мати, ні бабуся. Він з матір'ю продовжували проживати в своїй квартирі.

Пізніше, погасивши банківський кредит, відповідач ОСОБА_4 уклав договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири від 21 жовтня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_11, з його дядьком ОСОБА_2 з метою отримання банківського кредиту останнім та забезпечення іпотекою даної квартири своїх боргових зобов'язань. Ніякі розрахунки за купівлю квартири між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 також не проходили.

З огляду на вищезазначене, вважає вищеописані договори купівлі-продажу квартири недійсними з наступних підстав.

На виконання цих норм закону спірна квартира не передавалася відповідачам та не передавалися їм відповідні документи ( технічний паспорт на квартиру, домова книга), ключі. Домашні речі, меблі, побутова техніка з квартири не вивозилась, з реєстрації ні він, ні його мати ОСОБА_10 не знімались. Він з матір'ю та бабусею проживали в цій квартирі з моменту її купівлі і були там зареєстровані, що підтверджується випискою з домової книги та квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг. Ні відповідач ОСОБА_4, ні відповідач ОСОБА_2 в цій квартирі не проживали та не були зареєстровані.

В п.8 договору купівлі-продажу від 05 травня 2004 року зазначено, що продавці зобов'язуються до 15 травня фактично звільнити квартиру від речей домашньої обстановки та вжитку, а також вирішити питання про виписку з даної квартири (зняття з державної реєстрації), передати покупцю всі документи, які необхідні для реалізації права по володінню, користуванню та розпорядженню даною квартирою та інше. В п. 8 договору від 21 жовтня 2005 року зазначено, що на день укладення даного договору квартира звільнена від речей домашньої обстановки і вжитку, прописаних (зареєстрованих) в ній осіб немає. Даний пункт спростовується також домовою книгою, витягом з паспортів. Він з мамою та бабусею продовжували проживати в цій квартирі, бабуся сплачувала комунальні платежі, а після її смерті в 2007 році комунальні платежі сплачувала його мама ОСОБА_10

За таких обставин вищезазначені правочини є фіктивними, оскільки сторони (продавці та покупці) вчиняли їх тільки для виду, знаючи наперед, що вони не будуть виконуватися, при цьому переслідуючи ціль іншу, ніж передбачена в цих правочинах.

Таким чином, вчинення спірних правочинів не відповідає вимогам ч.5 ст. 203 ЦК України. В силу ч.І ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 05 травня 2004 року, укладений між ОСОБА_8, мною, ОСОБА_7 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_9 , та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 21 жовтня 2005 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_9

В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_1 підтримала позов в межах доводів позовної заяви. Крім того вказала, що в 2004 її довіритель був неповнолітнім, проте при посвідченні договору купівлі-продажу, договір було посвідчено без дозволу органу опіки та піклування , та дозволу батька ОСОБА_7 Заперечила, що її довіритель пропустив строк позовної давності, так як про укладення договору купівлі-продажу АДРЕСА_2 йому стало відомо лише в жовтні 2014 року, а на день укладення даного договору він був неповнолітнім. Просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав. Пояснив, що договорів купівлі-продажу АДРЕСА_3 було оформлено з дотриманням вимог закону. При посвідченні договору у нотаріуса були присутні як він, так і ОСОБА_7 з матірю ОСОБА_10, ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_2 Квартиру він купував з метою отримання кредиту, кредит погашав сам. Після погашення кредиту спірну квартиру продав ОСОБА_2 Вважає, що ОСОБА_7 пропустив строк позовної давності, а тому в позові слід відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 позов визнала. Пояснила, що позов підлягає до задоволення з тих підстав, що при укладенні договору купівлі-продажу АДРЕСА_4 не було згоди опіки і піклування на відчучення квартири, та згоди батька позивача, так як ОСОБА_7 був неповнолітній. Кошти за квартиру не сплачувалися, квартира позивачем не звільнялася, всі ці роки він та його мати користувалися цією квартирою, сплачували комунальні платежі. Не заперечила проти задоволення позову.

Третя особа ОСОБА_5 та його представник адвокат ОСОБА_12 суду пояснили, що АДРЕСА_5 належить ОСОБА_5 на праві власності, квартиру придбав на прилюдних торгах, проведених Рівненською філією ПП «Спецюст» 19.03.2013р., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.11.2013р.

Свідок ОСОБА_7 суду показала, що 05 травня 2004 року вона була присутня та давала згоду на відчуження своєї частки в АДРЕСА_4 її неповнолітнім сином ОСОБА_7, який був посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_9, квартиру було продано ОСОБА_4 для ведення бізнесу. Гроші за квартиру не платилися. З квартир ні вона, ні її син не виїзжали, користувалися нею та сплачували комунальні платежі. В подальшому квартира була перепродана ОСОБА_2.Підтвердила, що з 2008 року виникли проблеми по банківському кредиту, спірна квартира за яким була в іпотеці.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача, третьої особи, його представника, свідка, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 08.10.2002р., посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрованого в реєстрі за № 6720, належала на праві спільної часткової власності належала ОСОБА_8 та ОСОБА_13.

Також судом встановлено, що 05 травня 2004 року було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_9, квартири АДРЕСА_7, зареєстрований в реєстрі за № 2407, згідно якого власники квартири продали ОСОБА_4 спірну квартиру. Оскільки ОСОБА_7, 15.04.1987р. народження, та на день посвідчення договору мав 17 років, підпис про відчуження своєї частки в квартирі був поставлений зі згоди присутньої при укладенні договору матері - ОСОБА_10.

В подальшому спірна квартира за договором купівлі-продажу, від 21 жовтня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_11, ОСОБА_4 , який був власником квартири, зареєструвавши право власності на неї згідно договору від 2004р. в МБТІ в книзі 65, реєстраційний № 5427811, продав квартиру ОСОБА_2, який є рідним дядьком ОСОБА_7

Виходячи з оцінки достовірно встановлених доказів, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_7, будучи неповнолітнім, в нотаріальній конторі в присутності сторін договору та матері підписав договір купівлі продажу належної йому на праві власності частки квартири АДРЕСА_8. При посвідченні зазначеного договору дозволу органу опіки , та погодження батька позивача не було. В період з 2004 р. по 2014р. ніхто з сторін договору його не оскаржував.

Відповідно до ст.. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові згідно ч.4 ст. 267 ЦК України.

Так, поважність пропуску строку позовної давності підтверджується крім обєктивних, так і субєктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкоджали б позивачу звернутися до суду з позовом за захистом порушеного права, проте таких обставин судом встановлено не було.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному звязку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними і допустимими доказами, виходячи із наданих позивачем доказів, заявлені із пропуском трирічного строку позовної давності, що в сукупності свідчить про їх недоведеність та відмову у задоволенні позову по суті за пропуском строку позовної давності.

На підставі викладеного, ст..ст. 257, 267 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 60, 82, 88, 212-215, 225 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_7 в задоволенні позову до ОСОБА_4, ОСОБА_2 третя особа без самостійних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовити за пропуском строку позовної давності.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: О.В.Панас