УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" жовтня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Калини О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про скасування рішення третейського суду, -

у с т а н о в и в:

21.09.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про скасування рішення третейського суду. Вимоги заяви мотивовано тим, що заявник не отримував від третейського суду жодних повісток та не знав про розгляд справи у якій він є відповідачем. Заявник вказує, що третейським судом також порушені положення ст. 169 ЦПК України згідно якої заочне рішення у справі може бути прийняте лише у разі повторної неявки відповідача. Крім того, третейський суд не дотримався вимог ст. 33 Закону України «Про третейські суди», оскільки май розпочати розгляд справи з направлення копії позовної заяви відповідачеві, винесення ухвали про відкритті провадження у справі і направлення її сторонами. ОСОБА_1 зазначає, що в матеріалах справи третейського суду відсутні докази його належного повідомлення про надходження позову та надіслання відповідної ухвали. Також заявник вказує, що при укладанні договору кредиту банк порушив вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також порушив один з принципів кредитування, який не дозволяє банку надавати кредит, якщо щомісячний платіж складає 50% заробітної плати, вказаної у довідці. Поряд з цим заявник вважає сумнівними нараховані банком штрафні санкції та заборгованість по кредиту в частині їх розміру. Крім того, на обґрунтування своїх вимог заявник посилається на те, що Законом України "Про внесення змін до статті 6 Закону України "Про третейські суди" щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам" частину першу статті 6 Закону України "Про третейські суди" доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року. Оскаржуване рішення третейським судом було прийняте 12.09.2014 року, тобто на час дії п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», якою третейським судам заборонено розглядати подібні справи. Заявник вказує, що всупереч вказаній нормі, суд розглянув справу та в оскаржуваному рішенні послався на ст. 6 Закону України «Про третейські суди», що, на думку заявника, не відповідає діючому законодавству. За наведених обставин заявник вважає, що справа, по якій прийнято рішення, не підвідомча третейському суду відповідно до закону, а відтак рішення у цій справі має бути скасоване.

Заявник в судове засідання не з'явився. Повідомлення заявника про час та місце розгляду справи суд визнає належним на підставі положень ст. 74 ЦПК України, враховуючи, що судова кореспонденція, яка направлялась за вказаною у заяві адресою повернулась до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до положень ст. 389-4 ЦПК України, справа про оскарження рішення третейського суду розглядається суддею одноособово протягом одного місяця з дня надходження до суду заяви про скасування рішення третейського суду. Про час і місце розгляду справи повідомляються особи, які беруть участь у справі. Неявка осіб, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

До початку судового розгляду представник заінтересованої особи звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, вимоги заяви не визнає та просить відмовити у її задоволення з підстав викладених у письмових запереченнях, які приєднано до матеріалів справи.

Суд, вивчивши матеріали справи за заявою про скасування рішення третейського суду та матеріали справи №1426/14 третейського суду за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, що надійшли на запит суду, оцінивши всі наявні по справі докази, приходить до висновку про те, що заява не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 23.02.2007 року між заявником та заінтересованою особою у справі був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії №2007/669-19/14 за яким кредитор зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами зі сплатою 10,7% річних та комісій, в розмірі та в порядку визначеному цим договором, в межах максимального ліміту заборгованості до 50600,00 швейцарських франків.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи інші зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Пунктом 6.2. договору кредиту передбачено третейську угоду у вигляді третейського застереження, якою передбачено, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст. 5 Законом України «Про третейські суди» домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Білоконем Юрієм Миколайовичем Постійно діючого Третейського суду при Асоціації Українських Банків, що знаходиться за адресою: 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем або Мороз Оленою Анатоліївною у порядку черговості вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається головою Постійного діючого Третейського суду при Асоціації Українських Банків у відповідності до Регламенту Постійного діючого Третейського суду при Асоціації Українських Банків.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, в договорі про надання відновлювальної кредитної лінії №2007/669-19/14 від 23.02.2007 року, сторонами договору погоджено питання про розгляд спорів, які виникають з приводу укладеного договору, саме в Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків (м. Київ, вул. М. Раскової, 15, третейський суддя Білоконь Ю.М.) від 12.09.2014 року у справі №1426/14 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 позовні вимоги були задоволені і стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по договору про надання відновлювальної кредитної лінії №2007/669-19/14 від 23.02.2007 року в сумі 667451,09 грн. та третейській збір у розмірі 6655 грн. 00 коп.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» із змінами, встановлено підвідомчість справ третейським судам, зокрема згідно підпункту 14 пункту 1 - третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно пункту 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Позовна заява про захист прав споживача подається саме споживачем, у разі порушення його прав, передбачених ст.ст. 4 - 15 Закону України «Про захист прав споживачів».

З огляду на наведене, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, урегульованих спеціальним Законом «Про захист прав споживачів», вправі споживач.

Банк, як кредитодавець, безспірно є учасником правовідносин з позичальником за договором надання споживчого кредиту. У той же час банк не будучи споживачем, до суду звертався з позовом про стягнення заборгованості внаслідок неналежного виконання боржником умов договору, а не за захистом прав споживача, а тому правовідносини у спорі регулюються цивільним законодавством про зобов'язальне право та, зокрема, про договірні (кредитні) зобов'язання.

Відтак, помилковою є позиція заявника про те, що справа у якій ухвалено рішення Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків не підвідомча третейському суду відповідно до п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди».

Відповідно до п. 3 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», за наявності у кредитному договорі третейського застереження (окремої третейської угоди) при вирішенні спору суд має враховувати положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-IV "Про третейські суди" про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами. Тому за наявності вказаного третейського застереження (окремої третейської угоди) залишення позовної заяви споживача без розгляду на підставі пункту 6 частини першої статті 207 ЦПК є неприпустимим. Такі заяви підлягають вирішенню і за наявності з цього приводу рішення третейського суду, прийнятого за межами його компетенції. При цьому відповідно до положень Закону України "Про захист прав споживачів" банк не є споживачем. Договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду у випадках, передбачених законом (стаття 17 ЦПК), не є відмовою від права на звернення до суду за захистом, а одним зі способів реалізації права на захист своїх прав та інтересів.

Третейське застереження, яке викладене у вказаному кредитному договорі не суперечить вимогам ч. 14 ст. 6, ст. 12 Закону України «Про третейські суди».

Зі змісту оспорюваного рішення третейського суду вбачається, що саме ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся в третейський суд за захистом своїх порушених прав.

Разом з тим, відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» банк не є споживачем, а відтак, винесений на вирішення третейського суду спір не пов'язаний із захистом прав споживачів послуг банку і тому дана справа була підвідомча Третейського суду, тож посилання заявника на те, що третейський суд розглянув справу, яка не підвідомча йому є безпідставними.

Рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків №1426/14 від 12.09.2014 року прийнято у відповідності до вимог Закону України «Про третейські суди», розгляд справи відбувався в межах третейської угоди, яка укладена між сторонами у справі і даних про те, що компетентним судом третейська угода визнана недійсною в матеріалах справи немає.

Безпідставним є також посилання заявника на правовий висновок Верховного Суду України в справі №6-64цс15, який не є тотожним до обставин та підстав даної справи.

Вказана постанова Верховного Суду України не містить висновку про те, що третейські суди не можуть розглядати спори щодо захисту прав банку.

Відсутні докази також того, що заявник звертався до суду з позовом про захист порушених прав як споживача фінансових послуг за укладеним з банком кредитним договором або дані про визнання недійсним кредитного договору в частині третейського застереження.

Частиною 1 ст. 360-7 ЦПК України встановлено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений у постанові №6-64цс15, стосується застосування норм права при вирішенні позовних вимог про визнання правочину (третейської .угоди) недійсним, як укладеного в порушення вимог п. 14 ч. l ст. 6 Закону України «Про третейські суди».

Згідно з роз'ясненнями, які викладені в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року, судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

У даному випадку п. 6.2 Кредитного договору, який містить третейське застереження, недійсним у встановленому законом порядку, як укладений в порушення вимог п. l4 ч. l ст.6 Закону України «Про третейські суди», не визнавався, оскільки такі дані у суду відсутні.

Висновки ВСУ, викладені в постанові №6-64цс15, не дають підстав вважати третейське застереження нікчемним.

Рішення третейського суду ухвалене у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором. Цей позов не є спором про захист прав споживача послуг банку (кредитної спілки).

Згідно ч. 4 ст. 389-4 ЦПК України, суд не обмежений доводами заяви про скасування рішення третейського суду, якщо під час розгляду справи буде встановлено підстави для скасування рішення третейського суду, визначені статтею 389-5 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 389-5 ЦПК України, рішення третейського суду може бути скасовано лише у випадках, передбачених цією статтею. Рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо: справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди; третейську угоду визнано судом недійсною; склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

При цьому, інших передбачених законом підстав для скасування рішення третейського суду при розгляді справи не встановлено.

Всі інші посилання заявника як на підставу скасування рішення третейського суду не належить до підстав для скасування рішення третейського суду, визначених ст. 389-5 ЦПК України.

Розглядаючи заяву про скасування рішення третейського суду, суд згідно з ч. 3 ст. 384-4 ЦПК України лише встановлює наявність або відсутність підстав для скасування рішення третейського суду, які визначені ст. 389-5 ЦПК України, та не здійснює перевірку правильності застосування третейським судом норм матеріального чи процесуального права при вирішенні спору.

Заявником не було доведено наявності підстав для скасування рішення третейського суду і в процесі розгляду заяви ОСОБА_1 про скасування рішення третейського суду, підстав для скасування рішення, передбачених ст. 389-5 ЦПК України судом не виявлено, а отже у задоволенні заяви слід відмовити повністю.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про третейські суди» ст.ст. 389-4, 389-5, 389-6 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_1, заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про скасування рішення третейського суду - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя -