№ 712/9441/12
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого: Івашковича І.І.,

при секретарі: Гайданка Г.В.,

розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_4, Першої Ужгородської державної нотаріальної контори про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась з позовом до відповідачки ОСОБА_2, за участю третіх осіб приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_4, Першої Ужгородської державної нотаріальної контори, згідно з яким просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 25.08.2011р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за №970, яким відчужено квартиру №10 в будинку №5 по вул. 8Березня в м. Ужгороді. Просить застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді двосторонньої реституції, а також визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частки у праві власності на квартиру в м.Ужгороді по вул. 8Березня,5 кв.10.

Позовні вимоги позивачка мотивує, посилаючись на набуття нею після смерті батька ОСОБА_5 права на спадщину за заповітом, підписаним заповідачем 13.01.2004р. та посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_6, на частку належного заповідачеві майна, в т.ч. на ? частину квартири №10 в будинку №5 п вул. 8 Березня в м.Ужгороді. Зазначає, що вказана квартира належала ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, як така, що набута в шлюбі. Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на ? частину квартири, при цьому частки ОСОБА_7 та ОСОБА_2 є рівними.

Звернувшись на підставі ст.1297 ЦК України до Першої Ужгородської державної нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно позивачка отримала відмову на тій підставі, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу від 25.08.2011р. за ОСОБА_4

Стверджує, що договір купівлі-продажу від 25.08.2011р. підлягає визнанню недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ч.1 ЦК України, оскільки порушує її право на спадщину на частину вказаної квартири. Вказує, що при відчуженні квартири ОСОБА_2 не належало право власності на квартиру в цілому, а отже у неї не було необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Для відновлення свого порушеного права позивачка окрім визнання недійсним вказаного договору та застосування наслідків його недійсності, просить визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2.

Сторони по справі у судове засідання не зявились, подали заяви про розгляд справи у їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши фактичні обставини справи в сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1)майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно із ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Виходячи із змісту вищенаведених правових норм, слід дійти висновку, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК).

Спір у справі стосується питань віднесення квартири АДРЕСА_3 до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (помер 27.01.2010р., Свідоцтво про смерть серії 1-ФМ №098542 від 27.01.2010р.).

З матеріалів та фактичних обставин справи слідує, що ОСОБА_2 (дівоче прізвище Дацків) М.А. придбала кооперативну квартиру №10 в буд. №5 по вул. 8Березня в м.Ужгородяк член ЖБК «30 років звільнення Закарпаття», до якого вступила у 1975р. ОСОБА_2 в період 1975-1977 рр. самостійно сплачувались пайові внески за вказану квартиру, що підтверджено копіями повідомлень про перерахування платежу Ощадкасою №7286 від 11.03.1975р.,№7286 від 16.04.1976р., довідками ЖБК «30-річчя Визволення» №138 від 26.05.2003р., №18 від 20.03.2012р.

Після повної виплати пайових внесків за вказану кооперативну квартиру ОСОБА_8 виконавчим комітетом Ужгородської міської ради депутатів трудящих видано Ордер №0210 від 03.01.1977р., який за чинним на той час законодавством вважався єдиним документом, що дає право на зайняття жилої площі.

Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №839622 від 24.06.2003р. комунальним підприємством «Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації» зареєстровано за ОСОБА_2 (р.н. 1571583) право власності на квартиру АДРЕСА_4 на підставі Свідоцтва про право власності САА №909635 від 23.06.2003р. Відповідна реєстрація права власності здійснена згідно вимог чинного на той час законодавства України.

Відповідно до приписів ч.2 ст.7 Закону СРСР «Про власність в СРСР» (набрав чинності 01.07.1990р.) чинного до прийняття Закону України «Про власність» (введено в дію 15.04.1991р.), передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває право власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного і громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право викупити у власника відповідну квартиру або будинок. Після придбання зазначеного майна у власність громадянин має право розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, вчиняти щодо нього інші угоди, які не суперечать закону.

Аналогічні правові положення містив Закон України «Про власність» у ст.15, які відповідно до ч.3 Постанови Верховної Ради Української РСР 26.03.1991р. №885-ХІІ застосовувалися до правовідносин, що виникли як до, так і після 15 квітня 1991 року.

Пленум Верховного Суду України в пункті 61 постанови від 18 вересня 1987 року № 9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи" роз»яснив, що за змістом частини першої статті 17 Закону України "Про власність" кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів члена ЖБК та членів його сім'ї. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю.

При цьому слід врахувати, що відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 17 Закону України "Про власність" право власності на кооперативну квартиру набувала не будь-яка особа, яка здійснювала платежі в рахунок пайових внесків, а тільки член ЖБК та члени його сім'ї, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру, надану їм у користування.

Згідно Свідоцтва про укладення шлюбу від 02.11.1978р. І-ФМ №355194 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 укладено 02.11.1978р.

Таким чином, придбання ОСОБА_2 спірної квартири у ЖБК «30 років звільнення Закарпаття» мало місце до укладення шлюбу із спадкодавцем ОСОБА_5

Окрім того, ОСОБА_5 не був членом ЖБК «30-річчя Визволення», право на спірну квартиру не набував.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_5 був членом ЖБК «Алмаз» і набув у власність інше жиле приміщення квартиру№11 у будинку №16 по вул. Жемайте в м.Ужгород. Отже, відповідно до чинних на той час статті 145 ЖК УРСР та пунктів 5, 35 Типового статуту ЖБК, пунктів 3, 45 Примірного статуту ЖБК він не міг набути права власності на пайовий внесок і спірну кооперативну квартиру.

Виходячи з вищевикладених мотивів, спростовуються доводи позивачки щодо виникнення у неї права на спадщину на частину квартири №10 в буд.№5 по вул. 8 Березня в м.Ужгороді, як частину спадкового майна за спадкодавцем ОСОБА_5

Спірна квартира на законних підставах відчуджена власником ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу квартири від 25.08.2011р.

Відповідно до положень ст. ст. 317,319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону та відповідають моральним засадам суспільства.

Відтак, позовні вимоги слід визнати необгрунтованими. В позові слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 10,11,214,215 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст. 60,61,70 СК України ,ст. ст. 203.ч.1 ,215 ч.1, ст. ст.317, 319, 1272,1297 ЦК України ,суд

РІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_4, Першої Ужгородської державної нотаріальної контори про визнання договору купівлі-продажу недійсним - відмовити повністю.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Івашкович І.І.