Ухвала

іменем україни

01 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Савченко В.О., Касьяна О.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Тиврівського комбінату комунальних підприємств про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку, за касаційною скаргою Тиврівського комбінату комунальних підприємств на рішення апеляційного суду Вінницької області від 24 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Тиврівського комбінату комунальних підприємств про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку, посилаючись на те, що перебував із відповідачем у трудових відносинах, 11 жовтня 2011 року він буз звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, проте усупереч вимог ст. 116 КЗпП України у день звільнення йому не була виплачена компенсація за невикористану відпустку, яку відповідач виплатив лише 23 червня 2014 року.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 21 жовтня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 24 грудня 2014 року зазначене рішення районного суду скасовано й позов задоволено частково.

Стягнуто з Тиврівського комбінату комунальних підприємств на користь ОСОБА_4 70 682 грн 56 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У касаційній скарзі Тиврівський комбінат комунальних підприємств просить рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції, що було помилково скасовано, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

За правилами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що з вини відповідача з позивачем не було проведено повного розрахунку під час звільнення, зокрема не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку, сума якої виплачена на підставі судового рішення лише 23 червня 2014 року, а відтак на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони узгоджуються з матеріалами та обставинами справи.

Суд апеляційної інстанції вірно застосував положення норм матеріального права, й дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Доводи касаційної скарги Тиврівського комбінату комунальних підприємств на увагу не заслуговують й висновків суду не спростовують.

Матеріали витребуваної справи не свідчать про те, що апеляційним судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Таким чином, оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Тиврівського комбінату комунальних підприємств відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 24 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Савченко

О.П. Касьян

Д.О. Остапчук