Номер провадження: 22-ц/785/6528/15
Головуючий у першій інстанції Пепеляшков О. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Оверіної О.В., Фальчука В.П.

при секретарі: Книгиницькому О.І,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 23 червня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Першого Суворовського ВДВС Одеського міського управління юстиції та старшого державного виконавця Першого Суворовського ВДВС Одеського міського управління юстиції Скорика Олександра Павловича про скасування постанов про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту, відшкодування моральної та матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Суворовського районного суду м.Одеси з позовом, який в подальшому уточнив (а.с.18) до Першого Суворовського ВДВС Одеського міського управління юстиції та старшого державного виконавця Першого Суворовського ВДВС Одеського міського управління юстиції Скорика Олександра Павловича про скасування постанов про відкриття виконавчого провадження № 36915931 від 11.03.13 року та № 42519568 від 18.03.2014 року; скасування постанов про арешт майна № 36915931 від 06.06.2013 року та № 42519568 від 18.03.2014 року; відшкодування матеріальної шкоди в сумі 2083,57 грн. та моральної шкоди в розмірі 2083,57; зупинити виконавче провадження № 36915931 та № 42519568 до прийняття судового рішення. Посилаючись на те, що старшим державним виконавцем Першого Суворовського відділу ДВС ОМУЮ Скорик О.П. було відкрито виконавче провадження № 36915931 від 11.03.2013 року про стягнення з позивача суми боргу у розмі 10824,57. Постановою старшого державного виконавця Першого Суворовського відділу ДВС ОМУЮ Скорик О.П. накладено арешт на все майно позивача. В подальшому постановою старшого державного виконавця Першого Суворовського відділу ДВС ОМУЮ Скорик О.П. повторно відкрито виконавче провадження № 42519568 про стягнення з нього грошової суми у розмірі 9006,39. Того ж дня винесено постанову про накладення арешту на все майно позивача та оголошення заборони на його відчуження. Як зазначає позивач, відповідач не надає матеріали для ознайомлення, не надає його їх копії. На його заяви про розстрочку виконання рішення суду відповідей не має.

Як зазначає позивач, ним добровільно на рахунок ДВС сплачено грошову суму 2083,57 грн. в рахунок заборгованості Укртелекому. На його письмові заяви куди перераховані дані кошти, відповідач не відповідає.

У зв`язку з тим, що відповідач обмежив йому право на вільне пересування, позивач не може виїхати за межі України, зокрема до Російської Федерації, де проживає його престаріла/інвалід другої групи мати, яка потребує допомоги.

Позивач вважає, що діями відповідча йому заподіяна моральна шкода 2083,57 грн.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23.07.2014 року вимоги ОСОБА_2 про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 36915931 від 11.03.13 року та постанови про арешт майна від 06.06.2013 року за виконавчим провадженням № 36915931 - залишено без розгляду на підставі п. 4 ч.1 ст. 207 ЦПК України (а. с. 35).

В іншій частині заявлених вимог - розгляд продовжений по суті.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 08.12.2014 року вимоги ОСОБА_2 про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження 18.03.2014 року та постанови про арешт майна від 18.03.2014 року за виконавчим провадженням № 42519568 - залишено без розгляду на підставі п. 4 ч.1 ст. 207 ЦПК України (а. с.86).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05.03.2015 року ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 08.12.2014 року - скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а. с. 102).

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 23 червня 2015 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 червня 2015 року скасувати, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Ухвала Суворовського районного суду м. Одеси від 23.07.2014 року, якою залишені без розгляду вимоги ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження № 36915931 від 11.03.13 року та постанови про арешт майна від 06.06.2013 року за виконавчим провадженням № 36915931 в апеляційному порядку не оскаржена та є діючою.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається наступне:

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30.08.2012 року залишено без змін рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.12.2011 року, яке таким чином, цього ж дня вступило в законну силу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий лист, виданий судом на виконання рішення суду, що вступило в законну силу може бути пред`явлений до виконання протягом одного року з наступного дня після вступу рішення в законну силу тобто з 31.08.2012 року до 31.08.2013 року.

Виконавчий лист виданий Суворовським районним судом м. Одеси 20.02.2013 року.

Заява про примусове виконання подана стягувачем 25.02.2013 року.

Виконавче провадження відкрито 11.03.2013 року старшим державним виконавцем Першого Суворовського ВДВС Одеського МУЮ Скориком Олександром Павловичем.

25.06.2013 року боржником сплачено 2083 грн. 57 коп., з яких: 2042,72 грн. (квитанція № 167 отримувач Перший Суворовський ВДВС) на погашення заборгованості та 40,85 грн. сплачено за послуги банку (а. с. 4).

Відповідно до розпорядження № 36915931; В6/775, затвердженого начальником Першого Суворовського ВДВС Одеського МУЮ 16.07.2013 року, грошові кошти в сумі 2042 грн. 72 коп., що надійшли 25.06.2013 року на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документа № 2-269/11, виданого 20.02.2013 року Суворовським районним судом м. Одеси перераховані: 1818 грн. 18 коп. на користь стягувача ПАТ «Укртелеком» на погашення боргу; 181 грн. 82 коп. на погашення заборгованості за виконавчим збором; 30 грн.- на погашення витрат на проведення виконавчих дій; 12,72 грн. на погашення витрат за користування ЄДРВП (а. с. 54).

Постановою від 17.12.2013 року старшого державного виконавця Першого Суворовського ВДВС Одеського МУЮ Скорика О.П., затвердженого начальником Першого Суворовського ВДВС Одеського МУЮ 17.12.2013 року виконавче провадження з примусового виконання за виконавчим листом № 2-269/11 виданого Суворовським районним судом м. Одеси 20.02.2013 року - закінчено на підставі п. 10 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому у даній постанові старшим державним виконавцем Скориком О.П. з посиланням на ч. 7 ст. 52 Закону «Про виконавче провадження» зазначено, що якщо сума що підлягає стягненню за виконавчим провадженням не перевищує 10 мінімальних заробітних плат, звернення стягнення на житло боржника не здійснюється. Згідно довідки УПФУ в Одеській області боржник перебуває на обліку та отримує пенсію за адресою: м. Одеса, вул. Канатна 83, що територіально відноситься до Приморського району м. Одеси.

Постановою від 25.01.2014 року старшого державного виконавця Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ Лесної Т.О. відмовлено у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання за виконавчим листом № 2-269/11 виданого Суворовським районним судом м. Одеси 20.02.2013 року. При цьому старший державний виконавець у постанові зазначила, що в надісланих матеріалах в порядку п. 10 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» відсутній акт державного виконавця щодо перевірки майнового стану та місця мешкання боржника за адресою, вказаною у виконавчому документі (а. с. 50).

Постановою державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Скорика О.П. від 18.03.2014 року відкрито виконавче провадження № 42519568 про стягнення 9 006,39 грн. за заявою про примусове виконання від 14.03.2014 року (а. с. 49, 52).

26.03.2014 року ОСОБА_2 звернувся до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції з заявою про готовність добровільного погашення заборгованості з використанням розстрочки або відстрочки (а.с. 68).

ОСОБА_2 26.03.2014 року звернувся до начальника Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції з заявою про відстрочку та розстрочку виконання рішення суду в тому числі по виконавчому провадженню № 42519568 (а.с. 65); листом від 26.03.2014 року ОСОБА_2 роз'яснено право на звернення з відповідною заявою про розстрочку або відстрочку виконання рішення до суду (а.с. 69).

Проте 26.03.2014 року ОСОБА_2 звернувся до начальника Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції з заявою про відвід старшого державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Скорика Олександра Павловича (а.с. 66);

Крім цього 26.03.2014 року ОСОБА_2 звернувся до начальника Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції з заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № 42519568 (а .с. 73);

Також ОСОБА_2 листом від 26.03.2014 року звертався до начальника Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції з заявою про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 70), про надання інформації щодо підстав закриття провадження ВП № 3695931 та відкриття ВП № 42519568, руху коштів в сумі 2 042,72 грн., підстав не стягнення з нього коштів з пенсійних виплат, підстав відмови в ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження, причин не реагування на 11 його попередніх звернень, підстав в відмові брати участь у виконавчих діях, інформації про дії, які має вчинити ОСОБА_2 для добровільного виконання судового рішення, причин не повідомлення про примусове виконання, про виконавчий збір та витрати та які дії необхідно вчинити ОСОБА_2 для їх мінімізації (а.с. 71).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються:

1) пред'явленням виконавчого документа до виконання;

2) частковим виконанням рішення боржником;

3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Отже, строк пред`явлення виконавчого документу з виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.12.2011 року після набрання ним законної сили 30.08.2012 року переривався:

-20.02.2013 року пред`явленням виконавчого листа до виконання;

- 25.06.2013 року частковим виконанням рішення суду боржником;

-14.03.2014 року пред`явленням виконавчого листа до виконання.

Оскільки строки пред`явлення виконавчого документу до виконання, встановлені ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» щодо виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.12.2011 року, пропущені стягувачем не були, рішення суду боржником виконано не повністю, стягувач звернувся до виконавчої служби з відповідною заявою про примусове виконання рішення суду, у державного виконавця не було підстав повертати виконавчий лист стягувачу або відмовляти у відкритті виконавчого провадження.

При таких обставинах, районний суд правильно вважав, що постанова старшого державного виконавця Першого Суворовського ВДВС Одеського МУЮ Скорика О.П. від 18.03.2014 року про відкриття виконавчого провадження відповідає законодавству і підстави для задоволення вимог позивача в частині скасування даної постанови - відсутні.

Також є правильними висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог позивача про відшкодування майнової шкоди у сумі 2083 грн. 57 коп.

Як вбачається з матеріалів справи вказана сума складається з 2042 грн. 72 коп., які сплачені боржником через банк на виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.12.2011 року та 40 грн. 85 коп. - сплата за послуги банку.

Районний суд обгрунтовано виходив з надання відповідачем доказів про те, що відповідно до розпорядження № 36915931; В6/775, затвердженого начальником Першого Суворовського ВДВС Одеського МУЮ 16.07.2013 року, грошові кошти в сумі 2042 грн. 72 коп., що надійшли 25.06.2013 року на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документа № 2-269/11, виданого 20.02.2013 року Суворовським районним судом м. Одеси перераховані: 1818 грн. 18 коп. на користь стягувача ПАТ «Укртелеком» на погашення боргу; 181 грн. 82 коп. на погашення заборгованості за виконавчим збором; 30 грн.- на погашення витрат на проведення виконавчих дій; 12,72 грн. на погашення витрат за користування ЄДРВП.

При таких обставинах грошова сума 2083 грн. 57 коп. сплачена боржником на виконання судового рішення, які зараховані стягувачу, на погашення заборгованості по сплаті виконавчого збору, на погашення витрат на проведення виконавчих дій та за користування ЄДРВП, а також у якості сплати послуг банку не є в розумінні ЦК України ані майновою шкодою ані збитками позивача.

Що стосується відмови у задоволенні вимог позивача стягнення моральної шкоди, то судова колегія приходить до наступного.

Законом України від 4 листопада 2010 року № 2677-VI "Про внесення змін до Закону України "Про виконавче провадження" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)", який набрав чинності 09 березня 2011 року, стаття 383 ЦПК викладена в такій редакції: сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

За змістом зазначеної норми із скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи ДВС з 09 березня 2011 року можуть звернутися лише сторони виконавчого провадження.

Відповідно до частин першої, другої статті 8 Закону України "Про виконавче провадження" сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК, та містити відомості, перелічені в частині сьомій статті 82 Закону України "Про виконавче провадження".

У справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб ДВС предметом судового розгляду можуть бути рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи ДВС.

Відповідно до статей 1, 11 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів. Державний виконавець зобов'язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Отже, завданням ДВС є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинених таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

При виконанні судових рішень про стягнення грошових коштів державний виконавець згідно зі статтею 52 Закону України "Про виконавче провадження" у першу чергу звертає стягнення на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і у вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунках в цінних паперах у депозитаріях останніх, і лише за відсутності у боржника коштів і цінностей - на належне йому інше майно, за винятком того, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Стягнення на нерухоме майно (будинок, квартиру, інше приміщення та земельну ділянку) звертається за відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна з додержанням правил статті 63 Закону України "Про виконавче провадження".

Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу (частина п'ята статті 52 Закону України "Про виконавче провадження"). У будь-якому разі черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Проте відмова державного виконавця задовольнити зазначену вимогу боржника може бути визнана в судовому порядку необґрунтованою, коли очевидно, що ця вимога не порушувала інтересів стягувача й не ускладнювала виконання рішення.

Шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю державного виконавця, підлягає відшкодуванню в порядку, передбаченому цивільним законодавством.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною другою статті 87 Закону України "Про виконавче провадження" збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Тому, при вирішенні зазначених спорів необхідно залучати до участі у справі відповідні державні органи, які здійснюють розпорядження бюджетними коштами.

У разі завдання шкоди неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю державного виконавця особа має право звернутись до суду з позовом про відшкодуванням шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади (статті 1174, 1166, 1167 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України "Про державну виконавчу службу" державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є зокрема державний орган.

Відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 року (у редакції постанови Кабінету Міністрів України № 45 від 30.01.2013 року):

- боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства;

-виконавчі документи - оформлені в установленому порядку виконавчі листи судів та накази господарських судів, видані на виконання рішень про стягнення коштів, а також інші документи, визначені Законом України "Про виконавче провадження";

-стягувачі - фізичні та юридичні особи, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів (п. 2);

- рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (п. 3).

З урахуванням наведеного виникає питання правильного визначення кола відповідачів у таких справах та правових підстав відповідальності, оскільки аналіз опублікованих правових позицій та судових рішень свідчить про відсутність єдності у цих питаннях.

У зв'язку із цим відповідачами у таких справах є відповідний орган ДВС, до складу якого входить державний виконавець та відповідний територіальний орган Державного казначейства України.

За ст. ст.30, 33 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач; суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Позивач заявивши вимоги про стягнення майнової та моральної шкоди у зв`язку з рішеннями (постановами) органу Державної виконавчої служби, які просив скасувати, як неправомірні, разом з тим не залучив до участі у справі у якості співвідповідача відповідний територіальний орган Державного казначейства України.

Апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості залучати на стадії апеляційного розгляду справи, вирішувати питання про залучення до участі у справі співвідповідачем особи, яка не брала участь в суді першої інстанції.

Крім того, підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Районний суд вірно зазначив, що позивач не зазначив в чому саме полягає спричинена йому моральна шкода, не обґрунтував та не довів заявлений у позові розмір моральної шкоди.

Оцінюючи встановлені судом обставини справи в сукупності, з урахуванням проведеної перевірки правильності встановлення вказаних обставин, судова колегія не знаходить підстав для скасування або зміни рішення у цій частині.

Разом з тим щодо доводів апеляційної скарги на рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про скасування постанови про арешт майна боржника від 18.03.2014 року, судова колегія приходить до наступного.

Суд першої інстанції встановивши, що матеріали виконавчого провадження № 42519568 не містять інформації про те, що стягувач у поданій заяві про відкриття виконавчого провадження від 14.03.2014 року. просить накласти арешт на майно божника та встановивши, що арешт накладено до закінчення строку для самостійного виконання рішення, вірно зазначив, що обґрунтованість вказаних дій старшим державним виконавцем Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Скорика О.П. не доведена.

Крім того, відповідно до ч. 7 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну

ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобов'язаний вжити всіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Даних вимог закону старший державний виконавець Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Скорик О.П. не дотримався, перевірку на предмет того чи є житло боржника, на яке накладений арешт його єдиним житлом не провів та не врахував, що вартість нерухомого майна боржника значно перевищує розмір заборгованості - 9006 грн. 39 коп., який до того ж не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати (12180 грн.).

Вірно встановивши обставини справи, районний суд відмовив у задоволенні вимоги про скасування постанови про накладення арешту на майно боржника, як протиправної, виходячи з того, що з вимогами про зняття арешту (ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження») позивач не звертався, а такої форми захисту цивільних прав позивача як скасування судом постанови про накладення арешту ст. 16 ЦК України не передбачено. Суд послався на неможливість виходу за межі заявлених позивачем позовних вимог.

Однак таких висновків суд набув з порушенням норм процесуального права.

За роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 07.02.2014 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" (п.24) вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту; у такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах; орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

ОСОБА_2 є боржником у виконавчому провадженні і тому оскарження рішень дій або бездіяльності державного виконавця при виконанні ним судового рішення мають розглядатися в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Як роз`яснено у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

У відповідності зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивачем у позовному провадженні одночасно заявлені вимоги про скасування постанови державного виконавця, як неправомірних та про стягнення майнової та моральної шкоди завданої такими рішеннями (постановами).

Заявлені ОСОБА_2 вимоги судом не роз`єднувалися і вирішені всі одночасно.

Відповідно до абз 2 ч. 2 ст. 16 ЦПК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При таких обставинах у суду не було підстав відмовляти ОСОБА_2 у задоволенні вимоги про скасування постанови державного виконавця про накладення арешту від 18.03.2014 року, з посиланням на ст. 16 ЦК України та вказівкою на те, що позивач з вимогами про зняття арешту в порядку ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» до суду не звертався.

Тому рішення суду в цій частині не відповідає вимогам законодавства і підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про скасування постанови старшого державного виконавця Першого Суворовського ВДВС Одеського міського управління юстиції Скорика Олександра Павловича про скасування постанови про арешт майна № 42519568 від 18.03.2014 року.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильності рішення суду в частині відмови у вимогах про скасування постанови старшого державного виконавця Першого Суворовського ВДВС Одеського міського управління юстиції Скорика О.П. від 18.03.2014 року про відкриття виконавчого провадження № 42519568, про стягнення майнової та моральної шкоди, висновків районного суду не спростовують та не відтворюють у суду апеляційної інстанції процесуальної можливості усунути неповноту кола належних відповідачів при розгляді в суді першої інстанції вимог про стягнення за рахунок держави (державного бюджету) майнової та моральної шкоди внаслідок неправомірних рішень дій та бездіяльності державних органів вимог, зокрема органів Державної виконавчої служби при виконанні судових рішень.

Таким чином, судова колегія доходить висновку про часткове задовлення апеляційної скарги, скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 червня 2015 року - в частині відмови у задоволенні вимог про скасування постанови старшого державного виконавця Першого Суворовського ВДВС Одеського міського управління юстиції Скорика Олександра Павловича від 18 березня 2014 року про накладення арешту на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 з ухваленням в цій частині нового рішення про скасування даної постанови. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 червня 2015 року - в частині відмови у задоволенні вимог про скасування постанови старшого державного виконавця Першого Суворовського ВДВС Одеського міського управління юстиції Скорика Олександра Павловича від 18 березня 2014 року про накладення арешту на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_1 зі забороною його відчуження в межах суми боргу - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Скасувати постанову старшого державного виконавця Першого Суворовського ВДВС Одеського міського управління юстиції Скорика Олександра Павловича від 18 березня 2014 року про накладення арешту на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_1 із забороною його відчуження в межах суми боргу.

В іншій частині рішення - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Оверіна

В.П. Фальчук