Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/1648/15р. Головуючий у 1-й інстанції Скользнєва Н.Г.
Єдиний унікальний №331/5131/14-ц Суддя-доповідач Спас О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Полякова О.З.,

Бабак А.М.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК"

на рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 14 січня 2015 року

у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8; ОСОБА_9, третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району про виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" в особі філії "Запорізьке РУ" звернулося до суду з позовом, уточненим в ході судового розгляду, до ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8; ОСОБА_9, третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району про виселення. В позові зазначало, що відповідно до договору № ZPBLGA від 15 липня 2008 року ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 46095,48 доларів США зі сплатою відсотків за користуванням кредитом в розмірі 15% річних у строк до 15 липня 2013 року. 15 липня 2008 року для забезпечення виконання зобов'язань відповідача за кредитним договором № ZPBLGA від 15.07.2008 p., між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки № ZPBLGA, згідно з умовами якого ОСОБА_4 на добровільних засадах передав в іпотеку банку об'єкт нерухомості, що належить йому на праві власності, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 28,04 кв.м. Свої зобов'язання за кредитним договором ПАТ КБ "ПриватБанк" виконало у повному обсязі та належним чином, проте в порушення умов договору ОСОБА_4 тривалий час не виконує умови укладеного кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2011 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPBLGA від 15 липня 2008 року в розмірі 400084,64 грн., з яких: 290604,32 грн. - поточна заборгованість по кредиту; 4953,04 грн. - заборгованість по процентах; 2059,28 грн. - заборгованість за комісією; 16502,08 грн. - пеня; 50300,24 грн. - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 32444,32 грн. - прострочена заборгованість за відсотками; 3221,36 грн. - прострочена заборгованість за комісією, звернуто стягнення на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 у спосіб реалізації предмета іпотеки для подальшої реалізації у розмірі 290478 грн. Виселено ОСОБА_4 з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку органами внутрішніх справ. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" сплачений судовий збір у розмірі 1700,00 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120,00 грн. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2011 року рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2011 року скасовано та ухвалено нове рішення. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPBLGA від 15 липня 2008 року в розмірі 739263,05 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ "ПриватБанк" з укладенням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також надання ПАТ КБ "ПриватБанк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу з початковою вартістю предмету іпотеки 290478,00 грн. Відповідно до письмового повідомлення № 30.1.0.0/2-990 від 29.04.2014р., ОСОБА_4 повідомлено про необхідність у відповідності до ст. 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців кв. АДРЕСА_1. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений термін виселення здійснюється на підставі рішення суду. Враховуючи, що вимоги, викладені у письмовому повідомлені відповідачем у добровільному порядку не виконані, ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" просило суд виселити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1, та судові витрати по справі покласти на відповідачів по справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 14 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справ, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення пр6дставника апелянта Букач Я.В., ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_13, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Відповідно до укладеного договору № ZPBLGA від 15 липня 2008 року ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 46095,48 доларів США зі сплатою відсотків за користуванням кредитом в розмірі 15% річних у строк до 15 липня 2013 року.

15 липня 2008 року для забезпечення виконання зобов`язань відповідача за кредитним договором № ZPBLGA від 15.07.2008 р., між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки № ZPBLGA, згідно з умовами якого відповідач на добровільних засадах передав в іпотеку банку належний йому на праві власності об'єкт нерухомості, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 28,04 кв.м.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2011 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPBLGA від 15 липня 2008 року в розмірі 400084,64 грн., з яких: 290604,32 грн. - поточна заборгованість по кредиту; 4953,04 грн. - заборгованість по процентах; 2059,28 грн. - заборгованість за комісією; 16502,08 грн. - пеня; 50300,24 грн. - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 32444,32 грн. - прострочена заборгованість за відсотками; 3221,36 грн. - прострочена заборгованість за комісією, звернути стягнення на предмет іпотеки з виселенням ОСОБА_4 зі зняттям з реєстраційного обліку органами внутрішніх справ.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2011 року рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2011 року скасовано та ухвалено нове рішення. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPBLGA від 15 липня 2008 року в розмірі 739263,05 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ "ПриватБанк" з укладенням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також надання ПАТ КБ "ПриватБанк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу з початковою вартістю предмету іпотеки 290478,00 грн.

Відповідно до письмового повідомлення № 30.1.0.0/2-990 від 29.04.2014р., ОСОБА_4 повідомлено про необхідність у відповідності до ст. 40 Закону України "Про іпотеку"виселення мешканців з предмету іпотеки.

У спірному іпотечному житловому приміщенні зареєстровані: ОСОБА_4, 1972р.н., ОСОБА_9, 1979р.н., їх неповнолітні діти: ОСОБА_5, 2004р.н., ОСОБА_6, 2006р.н., ОСОБА_7, 2010р.н., ОСОБА_8, 2014р.н.

Відповідачів відповідно до листа б/н від 29.04.2014р. повідомлено про необхідність у відповідності до ст. 40 Закону України "Про іпотеку"виселення мешканців, який отримані відповідачами 08.12.2014року.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Судом першої інстанції для вирішення справи правильно застосовані наступні норми матеріального права.

Стаття 109 Житлового кодексу України, за якою звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Стаття 40 Закону України "Про іпотеку", за якою звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя.

Суд правильно застосував ст. 1.1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", відповідно до якої не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу"та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що за ст. 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців є однією зі стадій задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки. Оскільки Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", застосовується до всіх правовідносин, що стосуються примусового стягнення нерухомого житлового майна, незалежно від стадії такого стягнення, то відповідний мораторій поширюється і на випадки виселення мешканців, що мало б здійснюватися згідно ст.40 Закону України "Про іпотеку", на яку посилається позивач.

Суд першої інстанції встановив, що спірна квартира надана в забезпечення кредиту в іноземній валюті, використовується відповідачами як місце постійного проживання, де вони й зареєстровані, загальна площа квартири складає 28,04 кв.м. і не перевищує встановлений законом розмір, на момент розгляду справи квартира третім особам не відчужена, даних про те, що відповідачі мають інше житло, суду не надано.

Статтею 47 Конституції Українивстановлено, що кожен має право на житло. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі Закону за рішенням суду.

При ухваленні рішення судом першої інстанції враховані вимоги законодавства щодо захисту прав неповнолітніх дітей.

Суд застосував ч. 2 ст. 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаної Україною 21.02.1990 року та ратифікованої Україною 27.02.1991 року (набрання чинності 27.09.1991р.), за якою Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації.

Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального захисту дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про охорону дитинства", охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням на рівні з власником або наймачем.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виселення малолітніх дітей зі спірного житлового приміщення, яке є їх єдиним та постійним місцем проживання, може призвести до порушення наведених норм міжнародного права та Закону України "Про охорону дитинства"та може призвести до критичних та незворотних наслідків.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності посилання суду першої інстанції на Закон України "Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті"не спростовують висновки рішення суду, оскільки згідно Закону України "Про іпотеку" виселення є складовою частиною процесу звернення стягнення на предмет іпотеки, на що у даний час запроваджено мораторій.

Доводи апеляційної скарги на наявність рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2011 року за яким звернуто стягнення на предмет іпотеки не мають свого підтвердження, оскільки вказане рішення скасовано рішенням апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2011 року.

Доводів, які ґрунтуються на рішенні апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2011 року апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне застосування судом першої інстанції Закону України "Про охорону дитинства", оскільки відповідачі не мали права реєструвати у іпотечній квартирі своїх дітей, не спростовують рішення суду, виходячи із наступного.

Так, малолітні діти іпотекодавця ОСОБА_7, 2010р.н., ОСОБА_8, 2014р.н. народилися після укладання кредитного та іпотечного договорів і вказана квартира є їх єдиним і постійним місцем проживання.

Єдиним і постійним місцем проживання є вказана квартира також для двох інших малолітніх дітей іпотекодавця ОСОБА_5, 2004р.н., ОСОБА_6, 2006р.н.,

Згідно зі статтею 18 Закону України "Про охорону дитинства"діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно вимог ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" законний представник особи має зареєструвати її місце проживання протягом десяти днів після прибуття. Такий же обов'язок законний представник несе і відносно новонародженої дитини.

Виключень з виконання законним представником обов'язку реєстрації особи цей Закон не містить.

Умови п.18.12. іпотечного договору щодо отримання згоди іпотекодержателя на реєстрацію осіб у предметі іпотеки при застосуванні, зокрема відносно новонароджених дітей порушують ст.ст. 47, 52 Конституції України, якими гарантовано право на житло та визначено, що діти рівні у своїх правах.

Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них.

Реєстрація новонароджених дітей за адресою предмету іпотеки не є порушенням умов іпотечного договору, а є належним виконанням батьком дітей встановлених законом обов'язків, зокрема щодо місця проживання в силу ст. 29 ЦК України та реєстрації місця проживання у відповідності до вимог ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановляння нового рішення по справі

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 14 січня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: