Справа № 127/8110/15-ц Провадження № 22-ц/772/2576/2015Головуючий в суді першої інстанції Вохмінова О. С.
Категорія 53Доповідач Зайцев А. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Зайцева А.Ю.,

суддів: Денишенко Т.О., Міхасішина І.В.,

при секретарі: Топольській В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.07.2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», Лівобережного міжрайонного центру зайнятості про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», Лівобережного міжрайонного центру зайнятості про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивувала тим, що з 2000 року вона перебуває в трудових відносинах з відділковою лікарнею на станції Луганськ Державного підприємства «Укрзалізниця». Як зазначає позивач, у 2006 році вона пішла у відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку та у 2006 році за сімейними обставинами переїхала на постійне місце проживання до своєї матері у м. Вінницю. Протягом багатьох років позивач намагалась перевестись у зв'язку з сімейними обставинами на будь-яку роботу на держпідприємстві «Укрзалізниця» в м. Вінниці, неодноразово зверталась до Лівобережного центру зайнятості з цього питання, однак, отримувала відмови. Вона була згодна працювати на будь-якій роботі, проте центром зайнятості не вчинено ніяких дій для захисту її прав. Через це вона не має доходу і засобів до існування. Після скарги до Адміністрації Президента України її зареєстрували у центрі зайнятості як таку, що шукає роботу. Вважає, що їй зобов'язані надавати допомогу по безробіттю відповідно до ЗУ «Про зайнятість населення». Однак, їй відмовили у наданні статусу безробітної та у виплаті допомоги по безробіттю. Позивач наголосила, що не має коштів для самостійного пошуку роботи, а центр зайнятості в направленні на працевлаштування умисно не вказав, що ОСОБА_2 належить до категорії громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, оскільки має на утримання малолітню дитину. В результаті незаконної відмови в наданні роботи на держпідприємстві залізничного транспорту України, незаконної відмови Лівобережного центру зайнятості сприяти збереженню її робочого місця або надати їй статус безробітної з виплатою допомоги по безробіттю, або працевлаштувати на роботу за сумісництвом їй завдана моральна шкода, яку позивач оцінила в 20000 грн. і просила стягнути з відповідачів по 10000 грн.

Відповідно до заяви про уточнення позовних вимог просила поновити її переводом з м. Луганська до м. Вінниці на держпідприємстві «Укрзалізниця» на будь-яке вільне робоче місце на любу посаду з дня винесення рішення суду. Відповідно до ст. 235 КЗпП України просила стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та зобов`язати відповідачів відшкодувати моральну шкоду.

Ухвалою суду від 04.06.2015 року за клопотанням позивача було замінено первісного відповідача відокремлений підрозділ - вокзал станції Вінниця належним Державним територіально-галузевим об`єднанням «Південно-Західна залізниця».

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22.07.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позов у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, не повне з'ясування судом усіх фактичних обставин справи, які мають значення для вирішення справи, та доказів на їх підтвердження.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Частина 1 статті 303 ЦПК України передбачає, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.07.2015 року відповідає цим вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 27.01.2015 року зареєстрована в м. Вінниці, АДРЕСА_1, з 01.06.2008 року перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення (Лівобережне) департаменту соціальної політики і їй призначено допомогу як одинокій матері на дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно оглянутої в судовому засіданні трудової книжки ОСОБА_2 на підставі наказу №182/л від 27.12.2000 року було прийнято на посаду молодшої медичної сестри кабінетів поліклінічного відділення відділкової лікарні ст. Луганськ.

У трудовій книжці відсутні записи про припинення трудових відносин між ОСОБА_2 та відділковою лікарнею ст. Луганськ.

Судом першої інстанції також вірно встановлено, що до адміністрації ДЗ «Відділкова клінічна лікарня ст. Вінниця» ОСОБА_2 з питань працевлаштування не зверталась, як і до Управління охорони здоров'я Державної адміністрації залізничного транспорту України щодо погодження переведення працівника на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП.

Відповідно до повідомлення головного лікаря Державної установи ЛНР «Спеціалізована залізнична лікарня» Держустанова «Відділкова лікарня станції Луганськ ДП «Донецька залізниця» була юридичною особою, фінансувалась за рахунок коштів Державного бюджету України. Діяльність даної установи призупинена з 01.01.2015 року з причини відсутності фінансування та забезпечення з липня 2014 року. Повідомити інформацію щодо ОСОБА_4 немає можливості з причини часткової втрати архіву лікарні у зв'язку з проведенням на території м. Луганська активних бойових дій та прямого попадання снарядів у приміщення лікарні в серпні 2014 року.

Крім того, вузлова клінічна лікарня ст. Вінниця на запит Лівобережного міжрайонного центру зайнятості повідомила, що станом на 23.03.2015 року вакантної посади молодшої медичної сестри в лікарні немає.

Відокремлений підрозділ вокзал станції Вінниця також повідомило Лівобережному центру зайнятості про наявність лише 2 вакантних посад прибиральника виробничих приміщень для працевлаштування інвалідів, тому працевлаштування позивачки неможливе.

Крім того, з листа Вінницького обласного центру зайнятості від 22.04.2010 року вбачається, що ОСОБА_2 відвідувала Лівобережний міжрайонний центр зайнятості м. Вінниці в 2010 року. Так, під час співбесіди було з'ясовано, що остання працює молодшою медичною сестрою в Держзакладі «Відділкова лікарня станції Луганськ ДП Донецька залізниця» з 27.12.2000 року по даний час. З 2009 року вона ставить питання про переведення її на роботу в державний заклад «Вузлова клінічна лікарня ст. Вінниця» Південно-Західної залізниці. В жовтні 2009 року позивач зверталась до головного управління кадрової та соціальної політики Державної адміністрації залізничного транспорту України «Укрзалізниця» щодо вирішення питання працевлаштування по переводу у «Вузлову клінічну лікарню ст. Вінниця» та отримала відповідь (№20-0244/Г від 12.10.2009 ), що вакантних посад молодшої медичної сестри, прибиральниці або іншої посади, яка б відповідала її освітньо-кваліфікаційному рівню в лікарні немає. Також було наголошено, що питання прийому та звільнення працівників є виключним правом керівників структурних підрозділів залізниць. 16.11.2009 року ОСОБА_2 зверталася з питання працевлаштування у ДЗ «Вузлова клінічна лікарня ст. Вінниця» Південно-Західної залізниці, особисто до головного лікаря. Адміністрація лікарні надала відповідь, що не заперечує проти її переведення у ДЗ «Вузлова клінічна лікарня ст. Вінниця» Південно-Західної залізниці з лікарні м. Луганськ (№649 від 16.11.2009 ) Однак, ОСОБА_2 не здійснила ніяких дій щодо вирішення питання переведення, пояснивши тим, що гол. лікар попросив її звільнитися з лікарні м. Луганськ для прийняття її на постійну роботу в м. Вінниці.

20.04.2010 року ОСОБА_2 зверталась до центру зайнятості із заявою щодо її працевлаштування, яке полягає у її переводі з лікарні ст. Луганськ на посаду молодшої медичної сестри, прибиральниці службових приміщень до «Вузлової клінічної лікарні ст. Вінниця» Південно-Західної залізниці. 20.04.2010 року центром зайнятості були направлені запити щодо наявності актуальних вакансій та можливості працевлаштувати ОСОБА_2 в структурних підрозділах Міністерства транспорту та зв'язку, які знаходяться на території м. Вінниці: «Вокзал ст. Вінниця» Південно-західної залізниці, станція Вінниця Південно-західної залізниці, ДЗ «Вузлова клінічна лікарня ст. Вінниця» Південно-Західної залізниці. З даних підприємств надійшли відповіді про відсутність актуальних вакансій та можливості працевлаштування ОСОБА_4

Судом першої інстанції також встановлено, що з 2015 року ОСОБА_2 перебуває на обліку в Лівобрежному центрі зайнятості як особа, що шукає роботу. Їй надавалась вичерпна інформація про стан ринку праці в м. Вінниці.

В судовому засіданні було встановлено, що з січня 2015 р по квітень 2015 року ОСОБА_5 видавались направлення на працевлаштування до МКП «Вінницязеленбуд», ВД УДППЗ «Укрпошта», КП «Вінницька транспортна компанія», СЗОШ № 10, ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_7, що підтверджується обліком відвідування особою територіального органу та отримані послуги, проте в зв`язку з тим, що позивачка відвідувала підприємства не у визначений термін, роботодавці надавали перевагу іншим кандидатам.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вірно зазначив, що вимоги ОСОБА_2 до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» щодо переведення її на будь-яке вільне робоче місце та посаду є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як безпідставної, оскільки відповідно до ст. 235 КЗпП України виплата працівникові середнього заробітку можлива за рішенням суду про поновлення працівника на роботі, проте в судовому засіданні не було доведено, що ОСОБА_2 була звільнена з посади без законної підстави.

Суд першої інстанції враховуючи норму ст. 237-1 КЗпП України позов в частині відшкодування відповідачем ДТГО «Південно-Західна залізниця» моральної шкоди в сумі 10000 грн. вірно відмовив у задоволенні вище зазначеної вимоги.

Також судом вірно відмовлено у задоволенні її вимоги про відшкодування моральної шкоди з Лівобережного міжрайонного центру зайнятості, оскільки права ОСОБА_2 даним відповідачем не були порушені.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, а відтак не дають підстав для висновку про незаконність прийнятого судом першої інстанції рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від від 22.07.2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», Лівобережного міжрайонного центру зайнятості про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: А.Ю. Зайцев

Судді: Т.О. Денишенко

І.В. Міхасішин