Справа № 450/3150/14 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І.
Провадження № 22-ц/783/5148/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря Жукровської Х.І.,

з участю: відповідача ОСОБА_2,

її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

встановила:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який уточнив під час розгляду справи в суді (а.с.2, 146), з остаточними вимогами про визнання їхньою з відповідачем спільною сумісною власністю житлового будинку №42 в с.Піски Пустомитівського району Львівської області та про визнання за ним права власності на 1/2 частину цього будинку, як на частку в спільному майні подружжя.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що після розірвання шлюбу між ними не досягнуто домовленості щодо поділу спірного житлового будинку, який було побудовано під час шлюбу за спільні кошти подружжя, а тому просив вирішити цей спір в судовому порядку.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 травня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 житловий будинок №42, розташований в с. Піски Пустомитівського району Львівської області, загальною площею 90,2 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину цього житлового будинку.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_2, просить його скасувати з підстав неповного зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні вказаного позову відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що старий будинок, на місці якого було побудовано спірний житловий будинок, успадкований нею після смерті її бабці, на належній їй на праві власності земельній ділянці. Апелянт зазначає, що новий будинок побудований виключно за кошти її батьків і жодних належних доказів, які б підтверджували те, що будівництво здійснювалось за кошти позивача, матеріали справи не містять. Крім того, спірний будинок побудовано самочинно, без дозвільних документів, він не прийнятий в експлуатацію, а тому правових підстав для визнання на нього права власності за позивачем немає.

В судове засідання апеляційного суду позивач не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому процесуальним законом порядку, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення йому 04 серпня 2015 року судової повістки (а.с.165), причини його неявки в судове засідання через перебування представника у відпустці у звязку з підготовкою до участі в місцевих виборах колегія суддів визнала неповажними, оскільки ця обставина не перешкоджала позивачеві особисто зявитись в судове засідання, крім того, на підтвердження неможливості прибуття в судове засідання уповноваженого представника не було надано доказів про знаходження останнього за межами м.Львова, а тому розгляд справи апеляційним судом проведено відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України у відсутності сторони позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що з 14 березня 1991 року позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 вересня 2013 року (а.с.3-5).

Відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), площею 0,1965 га, та власником старого житлового будинку №42 (вулиця без назви), житловою площею 34,7 кв.м., в с.Піски Пустомитівського району Львівської області, успадкованого нею після смерті ОСОБА_5, яка померла 09 січня 1993 року (а.с.8, 32, 45, 85-88).

Згідно з матеріалами інвентаризаційної справи на будинок, дослідженими судом першої інстанції (а.с.31-61), станом на грудень 2013 року спірний житловий будинок значиться, як самочинно побудований на місці знесеного старого будинку (а.с.46, 49, 58).

Задовольняючи позов ОСОБА_4 та визнаючи за ним право власності на половину новозбудованого спірного житлового будинку в порядку його поділу, як спільного майна подружжя, суд, окрім спеціальних норм ст.ст. 60, 63 СК України, виходив також й з норми ст.392 ЦК України, обґрунтовуючи свій висновок тим, що спірний будинок, хоч і є самочинним, однак, він завершений будівництвом, а через небажання відповідача оформити право власності на будинок і невизнання його права власності на частку в будинку, позивач в інший спосіб, ніж як в судовому порядку, не може захистити своє право власності на спірну частину нерухомого майна.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він не відповідає нормам матеріального права, якими суд повинен був керуватись при вирішенні даного спору.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною другою статті 331 ЦК України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з розясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які містяться в постанові №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (п.37), «з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України, власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Стаття 392 ЦК не регулює правовідносин щодо самочинно збудованого нерухомого майна».

За загальним правилом частини другої статті 376 ЦК України, особа яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

У відповідності до розяснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) (п.6), «право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є обєктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку» тощо.

При цьому, статтею 376 ЦК України визначені випадки, коли право власності на самочинне будівництво може бути визнане за рішенням суду, зокрема, за особою, яка є власником земельної ділянки, на якій розміщене самочинне будівництво, при умові, що воно не порушує права інших осіб.

Враховуючи наведені вище норми матеріального закону, розяснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та безспірно встановлений судом факт самочинного будівництва нерухомого майна, яке є обєктом поділу у даній справі за позовом позивача, колегія суддів доходить висновку про те, що правових підстав для визнання за позивачем права власності на частину обєкту нерухомого майна, будівництво якого здійснене самочинно на земельній ділянці, яка належить на праві власності відповідачеві, як на частку в спільній сумісній власності подружжя, немає.

Таким чином, з наведених вище мотивів оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову позивачеві ОСОБА_4 у задоволенні його позову про поділ будинку.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 травня 2015 рокускасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Береза В.І.

ОСОБА_6