У х в а л а

19 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання підвищення процентної ставки неправомірним,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що між ним та публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») 26 квітня 2005 року було укладено кредитний договір, згідно якого він отримав кредит в розмірі 25 000 доларів США строком до 25 квітня 2015 року зі сплатою 12% річних, проте з 1 листопада 2008 року відповідач неправомірно в односторонньому порядку підвищив процентну ставку за користування кредитом до 14, 04% річних.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 червня 2015 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 березня 2015 року.

У вересні 2015 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд зазначеної ухвали суду касаційної інстанції з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3339/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 629, 239, 651, 652 ЦК України та частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

На обґрунтування підстави перегляду вказаного судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3339/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2013 року (6-32043св13), 16 жовтня 2013 року (6-30632св13), 16 лютого 2014 року (6-49557св13), 16 квітня 2014 року (6-47717св13), 11 березня 2015 року (6-32190св14), 11 березня 2015 року, 12 серпня 2015 року (6-26369), в яких, на його думку, по-іншому, ніж в оскаржуваному судовому рішенні, застосовано вказані норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3339/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 2 червня 2015 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд встановивши, що банк відповідно до умов кредитного договору та вимог чинного на той час законодавства, підвищив процентну ставку за користуванням кредитом з 1 листопада 2008 року, при цьому позивач в свою чергу, прийняв пропозицію банку відповідно до статей 205 та 642 ЦК України.

Разом з тим в ухвалах від 10 жовтня 2013 року, 6 лютого 2014 року, 11 березня 2015 року та 16 квітня 2014 року 16 жовтня 2013 року, 11 березня 2015 року, 12 серпня 2015 року суди не встановивши факту згоди боржника на підвищення відсоткової ставки за договором кредиту виходили з того, що підвищення відсотків є незаконним у зв'язку з порушенням банком порядку повідомлення боржника про підвищення.

Таким чином, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання підвищення процентної ставки неправомірним за заявою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 червня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В.М. Сімоненко
В.І. Гуменюк
А.Г. Ярема