Справа № 346/2053/15-ц
Провадження № 2/346/903/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2015 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд

Івано-Франківської області

в складі:

головуючого-судді Веселова В.М.

секретаря - Максим'юк М.А.

позивача - ОСОБА_1

представника Служби у справах дітей - Романюк О.

прокурора - Лукашенко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Коломийської РДА про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з даним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_3, 1986 року народження та її дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1. Вказав, що він на підставі договору купівлі-продажу від 13 квітня 2007 року має у власності житловий будинок в АДРЕСА_1. В даному будинку є зареєстровані відповідачка та її дочка ОСОБА_4 Однак, відповідачка з часу реєстрації 25.12.2013 р. в спірному будинку не проживає, участі у його утриманні не приймає, оскільки будинок в занедбаному стані та потребує ремонту, а тому остання проживала і надалі проживає в с. Росохач Городенківського району. Просить винести рішення, яким визнати відповідачку та її доньку такими, що втратили право на житло. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась без поважної причини, хоча про день,час і місце слухання справи була належним чином повідомлена шляхом публікації оголошення в газеті «Галичина».

Третя особа - представник Служби у справах дітей, позовні вимоги в частині зняття з реєстрації малолітньої дитини заперечила, оскільки мати дитини не зможе отримувати належним чином допомогу.

Прокурор позовні вимоги в частині втрати права на житло малолітньої дитини заперечив.

Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи- служби у справах дітей та думку прокурора, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач, на підставі договору купівлі-продажу від 13 квітня 2007 року має у власності житловий будинок в АДРЕСА_1 (а.с.4).

В грудні 2013 року позивач став проживати однією сім'єю із відповідачкою ОСОБА_3 в с. Росохач Городенківського району Івано-Франківської області.

На прохання відповідачки 25.12.2013 р. позивач зареєстрував її в спірному будинку, але в будинок остання не вселилася, хоча мала на це право тому, що даний будинок знаходиться в занедбаному стані і для проживання там необхідно провести ремонт, а тому і після реєстрації в цьому будинку сторони продовжували проживати в с. Росохач Городенківського району.

В червні 2014 року відповідачка народила дитину, ОСОБА_4, яка також була зареєстрована за місцем проживання матері в с. Остапківці Коломийського району Івано-Франківської області, про що позивачу стало відомо 22.04.2015 року.

Весь час спільного проживання з відповідачкою більшу частину часу позивач перебував у Росії на заробітках, а відповідачка жила в с. Росохач Городенківського району.

Відповідачка за шість місяців спільного проживання могла вселитися в будинок, але не зробила цього, тобто, вона відмовилася скористатися своїм правом на проживання в будинку позивача, яке він надав їй, зареєструвавши там.

З червня 2014 року сторони спільно не проживають і не підтримують будь-яких стосунків.

У відповідності до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст.322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить. Згідно ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим у відповідності до норм ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Щодо визначення місця проживання дитини, то суд виходить з тих міркувань, що у відповідності до принципу 6 Декларації прав дитини , прийнятою 20 листопада 1959 року Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН, малолітню дитину не слід розлучати з своєю матір'ю, крім тих випадків, коли є виняткові обставини. Як вбачається з матеріалів справи дитина проживає з відповідачкою.

У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Норми Конституції України є нормами прямої дії,які мають найвищу силу.

У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У відповідності до ст.8 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім'я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...»

Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Андрій Рудемко проти України» , зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно.

37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення.

38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).»

У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «EastAlliance Limited" проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції»,заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля.

168.Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти».

Суд зазначає, що з підписанням Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, та ратифікацією її вищим законодавчим органом - Верховною Радою України,- Україна, як держава, яка намагається вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом європейської спільноти.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, але у будь-якому разі здійснення батьками своїх прав не може суперечити інтересам дитини (ч.2 ст.155 СК України), яка через вік та об'єм дієздатності не може у повному обсязі самостійно здійснювати свої права, зокрема, щодо обрання місця та умов проживання. Ці права, відповідно до ч.2 ст.14 СК України, здійснюють батьки, опікун чи особи за допомогою батьків чи піклувальника. Статтею 8 ЗУ "Про охорону дитинства" встановлено, що дитина має право на рівень життя, достатній для її розвитку, та батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Тобто є певні протиріччя, закладені законодавцем в ст.29 ЦК України та ст.247 СК України щодо встановлення місця реєстрації та проживання дитини.

Таким чином, саме на батьків або на осіб, які є опікунами (піклувальниками) дитини, чинним законодавством покладено обов'язок щодо відповідальності за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Доказом того, що відповідачка втратила право на користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 є акт Коломийського УЕГГ, з якого вбачається, що в цьому будинку припинено газопостачання 03.10.2013 року; довідка Росохацької сілської ради від 28.04.2015 року, де вказано, що відповідачка та її дитина проживає в АДРЕСА_2.

У відповідності до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідачка не пов'язана спільним побутом з позивачем, не веде з ним спільного сімейного бюджету, взаємних прав та обов'язків, відповідно не є членом сім`ї власника.

Наведене підтверджується копією договору купівлі-продажу, довідкою Остапківської сільської ради про реєстрацію від 22.04.2015 року № 131; довідкою Росохацької сільської ради від 28.04.2015 р.; копією акту Коломийського УЕГГ та копією паспорта.

На підставі ст.41 Конституції України, ст.ст.317,319,321,322,386,391,405 Цивільного кодексу України ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішень Європейського суду з прав людини у справах Андрій Рудемко проти України» від 21.12.2010 року та «EastAlliance Limited" проти України» від 23.01.2014 року, ст.8 ЗУ "Про охорону дитинства", ст.ст.3,14,155,160,167 Сімейного кодексу України та керуючись ст.ст.213-215 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, 1986 року народження, та її дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Коломийський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Веселов В. М.