У Х В А Л А

іменем україни

28 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., ОСОБА_2,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, третя особа - ОСОБА_12, про визнання державного акту на право приватної власності на землю недійсним; за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про визнання державного акту на право приватної власності на землю недійсним за касаційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_12 та її представника - ОСОБА_13, на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Київської міської ради (далі - КМР) від 28 січня 1999 року йому та ОСОБА_14 у спільну власність передано земельну ділянку площею 0,0545 га, розташовану по АДРЕСА_1. Державні акти про право власності на землю вони не отримували. Сусідня земельна ділянка площею 0,0412 га, розташована по вул. Головка, 3 у м Києві, розпорядженням Київської міської державної адміністрації (далі - КМДА) від 05 лютого 1998 року була передана у власність ОСОБА_15 та ОСОБА_4, яким 25 березня 1999 року видані державні акти на право власності не земельну ділянку площею 0,0455 га.

Посилаючись на те, що у державних актах на право власності на землю, виданих ОСОБА_15 та ОСОБА_4, розмір земельної ділянки збільшено за рахунок його земельної ділянки, позивач просив визнати указані державні акти недійсними.

У листопаді 2014 року ОСОБА_12 звернулася до суду із позовом, в якому посилаючись на ті ж обставини та те, що після смерті ОСОБА_14 вона успадкувала Ѕ частину житлового будинку по АДРЕСА_1, просила визнати державні акти на право власності на землю, видані ОСОБА_15 та ОСОБА_4, недійсними.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2015 року, у задоволенні позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_12 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_12 та її представник просять скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й залишити позов ОСОБА_3 без розгляду, а її позов задовольнити.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовів, суд першої інстанції виходив із того, що межі земельної ділянки, переданої ОСОБА_15 та ОСОБА_4, були уточнені перед видачею їм державних актів про право власності на землю, що не суперечило розпорядженню КМДА від 05 лютого 1998 року. При цьому ОСОБА_3 та ОСОБА_14, спадкоємцем якого є ОСОБА_12, не заперечували проти уточнення меж сусідньої земельної ділянки.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому також про те, що на час погодження меж спірної земельної ділянки та видачі ОСОБА_15 і ОСОБА_4 державних актів на право власності на землю ОСОБА_12 не була власником частини житлового будинку та землекористувачем сусідньої ділянки, тому її права не були порушені.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_12, яка є спадкоємцем ОСОБА_14, є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішенням КМР від 28 січня 1999 року ОСОБА_3 та померлому ОСОБА_14 у спільну власність передано земельну ділянку площею 0,0545 га, розташовану по АДРЕСА_1. Проте державні акти про право власності на землю вони не отримували.

Розпорядженням КМДА від 05 лютого 1998 року сусідня земельна ділянка площею 0,0412 га, розташована по вул. Головка, 3 у м Києві, була передана у власність ОСОБА_15 та ОСОБА_4

25 березня 1999 року вони отримали державні акти на право власності не земельну ділянку площею 0,0455 га.

Пред'являючи позови ОСОБА_3 та ОСОБА_12 посилались на те, що у державних актах на право власності на землю, виданих ОСОБА_15 та ОСОБА_4, розмір земельної ділянки збільшено за рахунок земельної ділянки по АДРЕСА_1, на якій розташований належний їм житловий будинок.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин ЗК України 2001 року, оскільки спірні правовідносини виникли у 1998-1999 роках, відтак, підлягає застосуванню ЗК України 1990 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України 1990 року передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому ст. ст. 31 і 32 цього Кодексу.

Підстави припинення права користування землею визначені у ст. 27 ЗК України 1990 року, а порядок припинення права власності на землю та права користування земельною ділянкою визначений у ст. 29 цього Кодексу.

Зокрема, у ч. 1 ст. 29 ЗК України 1990 року визначено, що припинення права власності на землю або права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови власника землі або землекористувача провадиться за його заявою на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів.

Факту вилучення КМР чи КМДА, а також підстав, визначених у ст. 27 ЗК України 1990 року, для припинення права користування ОСОБА_3 та ОСОБА_14 частиною переданої їм земельної ділянки та передачі її у власність ОСОБА_15 та ОСОБА_4 у 1999 році судом апеляційної інстанції не встановлено.

Також апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що наявність попередження, викладеного у розпорядженні КМДА від 05 лютого 1998 року, давало право ОСОБА_15 та ОСОБА_4 на отримання земельної ділянки у більшому розмірі, ніж визначено у цьому розпорядженні.

Так, у п. 3.2 зазначеного вище розпорядження КМДА визначено, що площі земельних ділянок будуть уточнені в межах, визначених цим розпорядженням, при виготовленні технічної документації для складання державних актів (т. 1 а.с. 9).

Суд апеляційної інстанції не врахував того, що уточнення межі спірної земельної ділянки можливе лише в межах визначеної площі, зокрема 0,0412 га, тобто земельна ділянка може бути зменшена, проте не збільшена за рахунок сусідніх земельних ділянок.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником відповідної земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року № 6-2цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Наведеного апеляційний суд не врахував та дійшов передчасного висновку про відсутність порушення прав ОСОБА_12, яка є новим власником Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1, а, відтак, і користувачем земельної ділянки, на якій він розташований.

Крім того, вказавши про те, що при видачі ОСОБА_15 та ОСОБА_4 державних актів на право власності на земельну ділянку сусіди, у тому числі й позивачі, не заперечували проти збільшення її розміру, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дав оцінки посиланням останніх на те, що про порушення своїх прав вони дізналися при розгляді іншої справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_12 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, а також не перевірив наявності письмових доказів погодження останніми нових, збільшених, розмірів земельної ділянки ОСОБА_15 та ОСОБА_4

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції та фактично ухилився від вирішення спору по суті.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_12 та її представника - ОСОБА_13 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

ОСОБА_2