АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ [1]

02 квітня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І., Чобіток А.О.

при секретарі - Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів професійних спілок України «Укрпрофоздоровниця», ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року,

встановила:

у квітні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив поновити його на роботі, визнати незаконним наказ про його звільнення від 18.03.2014 р., зобов'язати в.о. голови правління повернути кошти, виплачені йому як оплату вимушеного прогулу, допустити негайне виконання рішення суду. В ході розгляду справи позивач збільшив свої вимоги та просив відшкодувати моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що він був поновлений на посаді заступника голови правління ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів «Укрпрофоздоровниця» на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17.05.2012 р. Однак 18.03.2014 р. він знову був звільнений із займаної посади відповідно до наказу №24-к на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважав, що його було звільнено незаконно, оскільки фактично скорочення штату працівників не відбулось, йому не було запропоновано вільні посади станом на 07.11.2013 р., не було враховано його переважне право на залишення на роботі, оскільки він має на утриманні двох дітей та тривалий стаж роботи на підприємстві.

В ході розгляду справи 12.06.2014 р. позивач подав заяву про збільшення позовних вимог та просив стягнути на його користь з товариства моральну шкоду в розмірі 100 00 грн., посилаючись на те, що він був звільнений незаконно як 23.02.2012 р., так і 18.03.2014 р., рішення суду від 17.05.2012 р. не виконувалось протягом 9 місяців, після поновлення на роботі йому не було надано відпустку за 2013 р., а тому він вважає, що мало місце систематичне порушення його трудових прав.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в товаристві дійсно мало місце скорочення чисельності і штату працівників і звільнення позивача з роботи 18.03.2014 р. було проведено з дотриманням норм КЗпП України. Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 40, 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі щодо його звільнення 18.03.2014 р. були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Суд першої інстанції дослідив дотримання вимог, встановлених в ст. 40, 42 та 49-2 КЗпП України щодо звільнення працівника в зв'язку зі змінами в організації виробництва та праці.

Так, наказом №244 від 01.11.2013 р. начальнику відділу управління персоналом та кадрової політики було доручено попередити про наступне вивільнення з пропозицією про переведення на вакантні посади працівників (всього 32 особи), в тому числі ОСОБА_1 Повідомленням від 07.11.2013 р. позивача було поставлено до відома щодо наступного звільнення та одночасно запропоновано переведення на посаду провідного спеціаліста відділу розвитку та маркетингу (а/с127). Від отримання цього повідомлення позивач відмовився, про що поставив свій підпис в Акті від 07.11.2013 р. На засіданні профспілкового комітету апарату Правління ПрАТ «Укпрофоздоровниця» від 12-17 березня 2014 р. (протокол №4) було надано згоду на звільнення позивача. Наказом №24-к від 18.03.2014 р. позивача було звільнено із займаної ним посади в зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Доводи позивача про те, що фактично скорочення штату та чисельності працівників в товаристві не відбулось, є необґрунтованими, оскільки рішенням Наглядової ради ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» №Р10-14 від 20.09.2013 р. було затверджено структуру апарату Правління товариства з граничною чисельністю 93 одиниці (в тому числі 25 одиниць служби інженерно-господарського забезпечення будинку), тоді як попередня чисельність працюючих становила 101 ( в тому числі 35 одиниць господарського управління) (а/с95). На виконання рішення Наглядової ради 30.09.2013 р. головою правління ОСОБА_5 було видано наказ №226, яким було змінено структуру апарату правління, ліквідовано структурні підрозділи та доручено заступнику голови правління ОСОБА_6 та начальнику відділу управління персоналом та кадрової політики ОСОБА_7 працівників структурних підрозділів про зміни в структурі. Після видачі наказу про відповідне попередження Інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці було направлено до Печерського районного центру зайнятості. № 02.01.2014 р. було затверджено новий штатний розпис із загальною кількістю працівників - 93 одиниці.

Посилання позивача на переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва та праці є необґрунтованими, оскільки позивач, заповнюючи Особовий листок з обліку кадрів 14 грудня 2009 р. не вказав, що має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Разом з тим, з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди не можна погодитись, оскільки суд першої інстанції зробив висновок про те, що відсутні підстави вважати дії відповідача протиправними, однак не було досліджено всі обставини, яким позивач обґрунтовував свої вимоги в цій частині.

Відповідно до 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

В даному випадку позивач свої вимоги щодо відшкодування моральної шкоди обґрунтовував наступними обставинами. Його було незаконно звільнено 23.02.2012 р., рішення суду про його поновлення не виконувалось протягом 9 місяців, після поновлення на роботі йому не було надано чергову відпустку, а також його незаконно було звільнено з роботи 18.03.2014 р.

Судом першої інстанції не було дано правової оцінки вказаним доводам позивача та зроблено загальний висновок про те, що відсутні підстави вважати дії відповідача, без визначення яких саме, протиправними та такими, що призвели до заподіяння моральної шкоди позивачу.

В ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Однак, як видно з матеріалів справи, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 травня 2012 р. позивача було поновлено на роботі на посаді заступника голови правління, стягнуто на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу та допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказане рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2012 р. При розгляді справи судом було встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 було допущено порушення норм трудового законодавства. Таким чином є встановленим факт порушення прав позивача при його звільненні 23.02.2012 р. Вимог про відшкодування моральної шкоди у вказаній справі позивачем заявлено не було.

Позивач вказує, що дане рішення було виконане лише 17 січня 2013 р. Відповідно до копії трудової книжки позивача (а/с 172) наказом №1-к від 10.01.2013 р. запис про його звільнення від 23.02.2012 р. було визнано недійсним та його поновлено на попередній посаді. Таким чином, також мало місце порушення прав позивача Однак, вимоги про відшкодування моральної шкоди в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, встановлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Поважних причин з яких, було пропущено цей строк, позивач не наводить.

Факт відмови у наданні позивачу чергової відпустки протягом 2013 р. свого підтвердження в ході розгляду справи не знайшов. Згідно матеріалів справи, 25.12.2013 р. позивач подав заяву про надання йому відпустки і таку відпустку йому було надано з 08.01.2014 р. терміном на 62 дні.

Оскільки не встановлено факту порушення прав позивача при його звільненні 18.03.2014 р., заявлені вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, задоволенню не підлягають.

Таким чином, рішення суду першої інстанції слід скасувати в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення, а в частині вирішення вимоги про поновлення на роботі рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року скасувати в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 756/5380/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5020/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Кричина А.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.