справа № 489/4937/15-ц
номер провадження 2/489/2341/15
Рішення

Іменем України

19 жовтня 2015 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.

секретаря Коденко К.В.

за участю:

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя

встановив:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до відповідача в якому просила здійснити поділ спільного майна подружжя та виділи їй у власність ? частку квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування вимог вказала, що з 28.10.1995 по 18.11.2014 перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час знаходження в шлюбі, 26.08.2004 спільно з відповідачем за 6766,00 грн. придбали квартиру, яку оформили на нього. Скориставшись тим, що вона часто виїжджає на заробітки до Італії і тривалий час там проживає, відповідач звернувся до суду, рішенням якого її визнано такою, що втратила право користування спірною квартирою. Так як відповідач від поділу квартири в добровільному порядку відмовляється, вимушена звернутися до суду.

У судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просили задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав придбання спірної квартири за особисті кошти відповідача, отримані від продажу іншого нерухомого майна, отриманого ним в дар.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши зібрані у справі докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається і встановлено судом, що з 28.10.1995 по 18.11.2014 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.11.2014.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.05.2015 ОСОБА_4 визнано такою, що втратила право користування квартирою № 22 по вулиці Олійника, 30 в м. Миколаєві.

Із змісту позову вбачається, що 26.08.2004 у період шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 за ціною 6766,00 грн. У звязку із цим позивач вважає квартиру спільною власністю сторін. Між тим, відповідач її прав на квартиру не визнає і заявляє, що є одноосібним власником.

Із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.09.2004 № 4670027 вбачається, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 Підставою виникнення права власності вказано нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 26.08.2004, зареєстрований в реєстрі за № 1565.

Представник відповідача пояснив та підтвердив письмовими доказами, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 04.10.1997 ОСОБА_5 отримав в дар однокімнатну квартиру по вулиці Паркова, 28-Б в м.Миколаєві.

У подальшому, 21.04.2000 на підставі біржового договору купівлі-продажу він продав вказану квартиру за ціною 2600,00 грн.

25.05.2000 на підставі біржового договору купівлі-продажу № 1-102 за ціною 2000,00 грн. купив житловий будинок по вулиці Гагаріна в с.Лоцкіно Баштанського району Миколаївської області.

29.07.2004 на підставі нотаріально посвідченого купівлі-продажу будинок продав за ціною 22653,00 грн. та купив спірну квартиру, сплативши за неї власні кошти.

Використання сторонами вказаної вище нерухомості в інтересах сімї представник відповідача не оспорював. Крім того, це підтвердила дочка відповідача, яка є представником позивача, та підтверджується викладеним в заочному рішенні Ленінського районного суду м.Миколаєві від 28.05.2015 у справі за позовом ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Так, з описової частини судового рішення видно, що в своєму позові ОСОБА_5 вказував на те, що з ОСОБА_4 однією сімєю проживав до 2011 року, в подальшому шлюбні відносини були припинені.

Заперечуючи проти доводів представника відповідача представники позивача вказували на те, що отриманих відповідачем коштів від продажу квартири по вулиці Паркова, 28-Б в м.Миколаєві (2600,00 грн.) було не достатньо для придбання будинку в с.Лоцкіне. Також, вказували на те, що відповідач в період шлюбу з позивачем працював на різних робітничих посадах і не мав великих доходів, а доходи обох сторін фактично були рівними.

У підтвердження доходів позивача її представники надали довідку Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Миколаєва та пенсійне посвідченням № НОМЕР_1 з яких видно, що ОСОБА_4 є інвалідом з дитинства третьої групи безстроково та отримує пенсію у розмірі, встановленому законом.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

При цьому, за змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Із наданих представником відповідача доказів встановлено, що будинок в с.Лоцкіно був придбаний ним за рахунок коштів отриманих від продажу квартири, отриманої в дар, а відтак на підставі статті 16 Закону УРСР «Про власність» від 07.02.1991 N 697-XII та статті 22, частини першої статті 24 КпШС УРСР на момент придбання цей будинок до спільної сумісної власність сторін не відносився.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Договором-купівлі продажу від 29.07.2004 підтверджується, що будинок було продано за ціною 22653,00 грн.

Як встановлено судом, та підтверджується паспортними даними позивача, в будинку сторони проживали разом однією сімєю, мали спільний бюджет та вели спільне господарство, а відтак спільним зусиллям та працею збільшили його цінність.

Доказів, що спростовували вказані обставини представник відповідача не надав.

Таким чином, через істотне збільшення на момент продажу цінності будинку позивач набула право власності на це майно.

Отже, спірна квартира, яка була куплена за ціною 6766,00 грн. та оформлена на відповідача, вважається спільною сумісною власністю сторін.

Щодо рівності часток сторін у спірному майні, суд не в повній мірі погоджується з доводами представників позивача.

Як встановлено вище, будинок в с.Лоцкіне відповідач купив за власні кошти, а тому кошти виручені від продажу цього нерухомого майна в розмірі 2000,00 грн. є його особистими коштами.

Так як спірна квартира придбана сторонами відразу після продажу будинку, доводи представника відповідача про її купівлю за особисті кошти відповідача суд вважає обґрунтованими лише в частині оплати її вартості в розмірі 2000,00 грн., що складає 6/20 частки квартири.

Витрати сторін на оплату іншої частини вартості квартири 4766,00 грн. (6766,00 - 2000,00) є спільними. Тому, в цій частині квартира вважається їхньою спільною сумісною власністю.

З огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що частка позивача в спірному майні складає 7/20 або 35%, а відповідача 13/20 (7/20 + 6/20) або 65%.

Відповідно до статті 88 ЦПК України пропорційно задоволеним вимогам з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1046,92 грн., витрати на оплату якого вона понесла при звернені до суду, та 260,00 грн. витрат за оплату послуг з визначення дійсної вартості квартири, що підтверджується актом приймання-здачі виконаних робіт (послуг) від 03.08.3015.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 212 214 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 спільною частковою власністю подружжя, в якій частка ОСОБА_4 Георгієвни складає 7/20, а ОСОБА_5 13/20.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір 1054,39 грн. та витрати на сплату послуг експертної установи щодо оцінки нерухомого майна у розмірі 140,00 грн. (сто сорок гривень 00 коп.).

У іншій частині вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.В.Коваленко

Повний текст рішення

Підписано 22.10.2015.