Провадження № 2/752/650/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 червня 2015 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді Мирошниченко О.В.

при секретарі Конельській А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсним положення кредитного договору, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила визнати недійсним положення кредитно-заставного договору № DNH4KS50610079, укладеного 20.10.2005 року з ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», що визначають невід'ємною частиною цього договору «Умови надання споживчого кредиту фізичним особам»; стягнути з відповідача на користь позивача збитки у сумі 8 396 гривень, завдані неправомірним списання грошових коштів з карткового рахунку; припинити кредитно-заставні правовідношення між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1, оформлені 20.10.2005 року заявою позичальника № DNH4KS50610079.

В ході розгляду справи позивачем зменшено позовні вимоги, згідно заяви про зменшення позовних вимог позивач просила суд визнати недійсними положення кредитно-заставного договору № DNH4KS50610079, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1, вказані у заяві позичальника № DNH4KS50610079 від 21.10.2005 року, які передбачають, що запропоновані ЗАТ КБ «Приватбанк» Умови надання споживчого кредиту фізичним особам є складовою кредитно-заставного договору, та що їх положення застосовуються для визначення прав і обов'язків сторін цього договору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила про те, що у жовтні 2005 року, маючи намір придбати побутову техніку, заповнила заяву позичальника № DNH4KS50610079, відповідно до якої ОСОБА_1 надавався кредит у розмірі 6 452 гривні 96 копійок строком на 42 місяці з терміном повернення до 20.04.2009 року, зі сплатою щомісячного платежу для погашення кредиту у розмірі 233 гривні 54 копійки. Жодних документів, окрім заяви № DNH4KS50610079, позивач не підписувала, та з жодними іншими документами ознайомлена не була. У травні 2012 року, працюючи на посаді рентген-лаборанта у Дитячій клінічній лікарні № 6 Шевченківського району м. Києва, позивач виявила, що з зарплатної картки списуються грошові кошти у розмірі 30% від суми заробітної плати, належної до виплати. Звернувшись до відповідача, позивач отримала роз'яснення, що при оформленні у 2005 році кредиту, ОСОБА_1 надала згоду на застосування до правовідносин за заявою № DNH4KS50610079 положень Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, відповідно до яких відповідач має право списувати з усіх поточних рахунків ОСОБА_1 грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, а також штрафи, пеню, збитки, які виникли у банку під час стягнення заборгованості, розмір яких визначається банком самостійно. Позивач зазначає, що про існування Умов правил надання споживчого кредиту вона дізналась у 2012 році від працівника банку, коли звернулась за роз'ясненням причин списання грошових коштів з зарплатної картки, при підписанні заяви № DNH4KS50610079 з вказаними правилами на ознайомлювалась та їх не підписувала, а тому у відповідності до ст.ст. 18,21 Закону України «Про захист прав споживачів», та ст.ст. 203, 215 ЦПК України позивач просить визнати недійсними положення кредитно-заставного договору № DNH4KS50610079, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1, вказані у заяві позичальника № DNH4KS50610079 від 21.10.2005 року, які передбачають, що запропоновані ЗАТ КБ «Приватбанк» Умови надання споживчого кредиту фізичним особам є складовою кредитно-заставного договору, та що їх положення застосовуються для визначення прав і обов'язків сторін цього договору.

У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, викладені у заяві про зменшення позовних вимог, наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» у судовому засіданні не визнав позов, заперечував проти його задоволення у повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначив, що при підписанні 20.10.2005 року заяви позичальника № DNH4KS50610079 ОСОБА_1 було ознайомлено у повному обсязі зі змістом Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, про що свідчить підпис ОСОБА_1 на заяві позичальника № DNH4KS50610079. Оскільки ОСОБА_1 не належним чином виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, банк у відповідності до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам має право на списання з усіх карткових рахунків ОСОБА_1 грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитом.

Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 21.10.2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено договір, шляхом підписання заяви позичальника № DNH4KS50610079, відповідно до положення якого, ОСОБА_1 ознайомилась з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, а також надала свою згоду на те, щоб заява позичальника разом з запропонованими ЗАТ КБ «Приватбанк» Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам складала між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» кредитно-заставний договір (а.с. 12).

Відповідно до умов заяви позичальника № DNH4KS50610079 від 21.10.2005 року, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 6 452 гривні 96 копійок, на строк 42 місяці, з терміном повернення до 20.04.2009 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09 %.

В порядку ст. 137 ЦПК України судом за клопотанням позивача витребувано у відповідача Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, які повинні були надаватись ЗАТ КБ «Приватбанк» 21.10.2005 року ОСОБА_1 при оформленні та підписанні заяви позичальника № DNH4KS50610079.

ПАТ КБ «Приватбанк» надано суду Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), відповідно до п. 3.2.5 яких позичальник доручає банку списувати кошти зі всіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту або у валюті, відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за заявою та цими умовами, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання коштів) (а.с.48).

Підпису позичальника ОСОБА_1 вказані Умови не містять.

Крім того, судом не встановлено належних і допустимих доказів в розумінні ст. 58,59 ЦПК України, які б підтверджували, що саме ці Умови розуміла позивач ОСОБА_1, підписуючи заяву позичальника № DNH4KS50610079.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05.06.2013 року, постановленим у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, у задоволенні позову відмовлено.

Враховуючи положення ст. 61 ЦПК України, стосовно преюдиційності фактів, встановлених рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05.06.2013 року, суд зазначає наступне.

Так, в мотивувальній частині вказаного вище рішення суду від 05.06.2013 року міститься посилання на те, що «з матеріалів умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), які є невід'ємною частиною договору кредиту, укладеного 21 жовтня 2005 року вбачається, що відповідно до п. 3.2.5 ОСОБА_1 доручила банку списувати кошти із всіх своїх поточних рахунків у валюті Кредиту або у валюті, відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за заявою та цими умовами, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання)».

У даному випадку суд вважає за можливе не сприйняти як обов'язкові висновки, викладені у рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 05.06.2013 року в частині встановленого факту ознайомлення позичальника ОСОБА_1 з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам при підписанні 21.10.2005 року заяви позичальника № DNH4KS50610079, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними.

Суд виходить з того, що передбачене звільнення від доказування не має абсолютного значення і не може сприйматися судом як неможливість спростування стороною у справі під час розгляду справи обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Суд враховує, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 3.2.5. яких визначено, що позичальник ОСОБА_1 доручила банку списувати кошти із всіх своїх поточних рахунків у валюті Кредиту або у валюті, відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за заявою та цими умовами, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання), не містять підпису ОСОБА_1 При цьому судом не встановлено належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розуміла позичальник ОСОБА_1, підписуючи заяву позичальника.

Крім того, у заяві позичальника від 21.10.2005 року домовленості сторін щодо можливості списання коштів зі всіх поточних рахунків позичальника немає.

У зв'язку із цим доводи ОСОБА_1 про неознайомлення її з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) є обґрунтованими, такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 21.10.2005 року.

Саме до цього зводяться правові висновки, що викладені в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року (№ 6-38753св13) та від 18 грудня 2013 року (№ 6-40942св13).

Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (справа № 6-16цс15).

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 4 статті 203 ЦК України визначено, що правочин має вчинятися у формі встановленій законом.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на не її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства та скріплюється печаткою. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ст.ст. 215, 1048-1052, 1054- 1055 ЦК України, ст.ст. 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Нормами ст.ст. 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції Закону, що діяла на момент спірних правовідносин, визначено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про товари (роботи, послуги), що забезпечує можливість їх свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними.

Враховуючи викладене, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 знайшли своє ствердження в ході розгляду справи, є обґрунтованими та доведеними, у зв'язку із чим підлягають задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат вирішити в порядку ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 203, 207, 215 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 223 ЦПК України, Законом України «Про захист прав споживачів», суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсним положення кредитного договору, - задовольнити.

Визнати недійсними положення кредитно-заставного договору № DNH4KS50610079, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1, вказані у заяві позичальника № DNH4KS50610079 від 21.10.2005 року, які передбачають, що запропоновані банком Умови надання споживчого кредиту фізичним особам є складовою кредитно-заставного договору, та що їх положення застосовуються для визначення прав і обов'язків сторін цього договору.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» в дохід держави судовий збір у розмірі 243 гривні 60 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя