АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/1383/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - ШевченкоТ.М.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Голосіївського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановила:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України у період з 31 березня 1986 року по 31 серпня 1992 року. Також просила встановити факт, що ОСОБА_4 і ОСОБА_4 є одна й та сама особа.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Вказувала, що суд першої інстанції в рішенні безпідставно посилався на те, що юридичний факт, який просить встановити заявник, не підлягає встановленню в судовому порядку, оскільки існує інший, визначений законом порядок для визначення законності чи незаконності проживання на території України особи, яка не має громадянства України, оскільки в позовній заяві вона не просила визначити законність чи незаконність проживання на території України. Вказувала, що звернулась до суду з позовом про встановлення факту постійного проживання, який підтверджується архівною довідкою № 48-к від 20.08.2003 року видано Київським дослідно-експерементальним заводом сільськогосподарського машинобудування «Київсільмаш».

Зазначала, що органи міграційної служби не приймають таку довідку, як документ, який підтверджує постійне проживання в Україні, мотивуючи це тим, що на той час гуртожитки не надавали постійної реєстрації, а тільки тимчасову. Також суд першої інстанції не надав належної оцінки документам про освіту, які підтверджують постійне навчання в закладах України.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити; представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даною позовною заявою, позивач ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона народилася в Казахській РСР 21 червня 1980 року, на даний час є громадянкою Російської Федерації. Прибула на постійне проживання на територію України із смт. Булаево Північно-Казахської області разом із матір'ю ОСОБА_6 у 1986 році, оскільки мати була переведена на роботу на посаду інженера по нормуванню праці Дослідного заводу Всесоюзного науково-дослідного і конструкторсько-технологічного інституту по шинах для комплексної механізації і автоматизації тваринницьких ферм.

3 31 березня 1986 року по 31 серпня 1992 року вона з матір'ю постійно проживала без реєстрації в смт. Чабани Києво-Святошинського району Київської області у гуртожитку, розташованому на АДРЕСА_1. У 1986 році позивач почала відвідувати Новосілківську загальноосвітню школу 1-3 ступенів Києво-Святошинського району Київської області, яку закінчила у 1997 році.

Встановлення факту постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», необхідно позивачу для того, щоб вона змогла подати документи на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Мати позивача ОСОБА_6 вже оформила громадянство України і отримала паспорт громадянина України. Позивач теж намагалася подати документи на оформлення громадянства раніше, але під час збору документів було виявлено, що у свідоцтві про її народження та в архівній довідці № 48-к від 20 серпня 2003 року не вірно вказано ім'я матері, а саме «ОСОБА_4» замість необхідного «ОСОБА_4».

За таких підстав, позивач просила встановити факт, що вона, ОСОБА_2, 1980 року народження, постійно проживала на території України з 31 березня 1986 року по 31 серпня 1992 року, а також встановити факт, що ОСОБА_4 і ОСОБА_4 є одна й та сама особа.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п.3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України» умовами прийняття до громадянства України є безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років. Проте юридичний факт, який просить встановити позивач, не підлягає встановленню в судовому порядку, оскільки існує інший, визначений законом порядок для визначення законності чи незаконності проживання на території України особи, яка не має громадянства України.

Однак з даними висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки висновки суду зроблені з порушенням норм матеріального і процесуального права та не відповідають обставинам справи, що відповідно до ст. 309 ЦПК України, дає суду апеляційної інстанції підстави для скасування рішення та ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст. 234 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Під час розгляду таких справ суд зобов'язаний вживати заходів щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи. Для з'ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази (ст. ст. 234, 235 ЦПК України).

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ст. 256 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 235 ЦПК України, справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

Частиною 3 ст. 235 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, не перевіривши дотримання ОСОБА_2 вимог ст. 234-235, 258, 119 ЦПК України, відкрив позовне провадження у даній справі, та , відповідно до змісту рішення суду, розглянув заяву в порядку позовного провадження.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_2 вбачається, що вона просила встановити факт, що ОСОБА_4 і ОСОБА_4 є одна й та сама особа. При цьому ОСОБА_4 до участі у справі залучена не була.

Враховуючи, що ст. 256 ЦПК України не передбачено встановлення судом тотожності фізичної особи чи її імені, суд першої інстанції, вирішуючи питання про відкриття провадження, не перевірив відповідність заяви у цій частині вимогам ст. 258 ЦПК України, відповідно до якої у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують цей факт.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що при розгляді справи суд першої інстанції щодо вказаних вимог також не з'ясовував питання, з якою метою необхідно заявнику встановлення даного факту та наявність правових підстав у позивача заявляти вимоги про встановлення факту щодо тотожності імені фізичної особи, яка не залучена до участі у справі; в мотивувальній частині рішення не навів мотивів, з яких вважає встановленою наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовувались позовні вимоги, та не вказав підстав, з яких відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Висновки суду першої інстанції про те, що факт щодо проживання на території України, який просить встановити позивач, не підлягає встановленню в судовому порядку, також зроблені з порушенням норм процесуального і матеріального права, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України з 31.03.1986 року по 31.08.1992 року, заявник посилалась на те, що має намір подати документи для набуття громадянства України за територіальним походженням ( п.2 ч. 1 ст. 6, ст. 8 Закону України «Про громадянство України»).

Відмовляючи у задоволенні вимог та вказуючи про наявність іншого, визначеного законом порядку для визначення законності чи незаконності проживання на території України особи, яка не має громадянства України, суд застосував інші положення закону, на які позивач не посилалась - п. 3 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про громадянство України» - набуття громадянства України внаслідок прийняття до громадянства. При цьому суд зазначив, що вирішення питання набуття громадянства віднесено до компетенції Президента України.

Разом з тим, предметом вимог ОСОБА_2 було не набуття громадянства, а встановлення юридичного факту, який дасть право відповідним органам вирішувати питання про надання громадянства України, і встановлення такого факту породжує для заявника право на набуття громадянства України (ч. 2 ст. 256 ЦПК України).

Відповідно до п. 25 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України», затвердженого указом Президента України № 215 від 27.03.2001 року, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» (частина перша статті 8 Закону України «Про громадянство України»), подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Пунктом 44 зазначеного Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Як вбачається з роз'яснення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві на звернення ОСОБА_2, згідно зі ст. 3 Закону України «Про громадянство України, особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом з батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає, серед іншого, судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що юридичний факт щодо проживання на території України, який просить встановити ОСОБА_2, підлягає встановленню в порядку окремого ( непозовного) провадження в цивільному судочинстві.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 була подана позовна заява і суд першої інстанції розглянув справу в позовному провадженні, в порядку якого процесуальний закон вимагає встановлення рішенням суду, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких позивач звернувся до суду, а якщо були, то ким порушені, однак в матеріалах справи відсутні жодні дані про те, що заявлений ОСОБА_2 відповідач - Голосіївський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві порушив, оспорює чи не визнає права, свободи чи інтереси позивача.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що зазначені процесуальні порушення не дають підстав апеляційному суду розглянути дану справу в порядку окремого провадження та ухвалити рішення по суті заявлених вимог про встановлення факту, що має юридичне значення.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду ухвалене з вищевикладеними порушеннями норм процесуального права, а невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови в задоволенні пред'явлених вимог, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню у повному обсязі з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Голосіївського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: