АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції: Шумейко О.І.
№ 22-ц/796/5562/2015 Доповідач: Шебуєва В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Українець Л.Д., Оніщука М.І.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПростоФінанс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про захист прав споживачів, визнання правочинів недійсними, зобов'язання вчинити певні дії та визнання дій протиправними,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПростоФінанс» (далі - ТОВ «ПростоФінанс»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») про захист прав споживачів, визнання правочинів недійсними, зобов'язання вчинити певні дії та визнання дій протиправними.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_2 не був повідомлений про укладення договору факторингу між ТОВ «ПростоФінанс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» від 18 травня 2012 року. ТОВ «Кредитні ініціативи» не надало суду доказів на підтвердження того, що ним було сплачено первісному кредитору кошти по договору факторингу та даний борг обліковується на балансі товариства. Крім того, ТОВ «Кредитні ініціативи» не має дозволу на здійснення операцій з іноземною валютою, а тому вказаний договір є таким, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Також зазначає, що він просив суд зобов'язати відповідачів надати оригінали договору факторингу, укладеного між ТОВ «ПростоФінанс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», додатку № 1 до даного договору, акту передачі реєстру боржників, документу, що підтверджує оплату коштів за договором факторингу, копію податкової декларації ТОВ «Кредитні ініціативи» за 2012 рік, документи на підтвердження наявності у позивача заборгованості за кредитним договором, яка переходить до нового кредитора, документи, що підтверджують зарахування на баланс нового кредитора заборгованості по кредитному договору, а також ліцензію ТОВ «Кредитні ініціативи» на здійснення факторингової операції. Cуд першої інстанції не дослідив та не надав належної оцінки вказаним документам та доводам, викладеним в позовній заяві.

В судове засідання сторони та їх представники не з'явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 вересня 2008 року між ТОВ «ПростоФінанс» (кредитодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено кредитний договір №8. За умовами даного договору кредитодавець надав позичальнику кредит для придбання транспортного засобу у сумі 80711,10 грн. строком до 10 вересня 2015 року, а позичальник зобов'язався своєчасно та в повному обсязі повернути суму кредиту, сплатити кредитодавцю всі передбачені цим договором проценти за користування кредитом, комісію та виконати всі інші зобов'язання, передбачені цим договором.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що за користування кредитними коштами позичальник сплачує проценти в розмірі 13,99 % річних від непогашеної суми кредиту.

Пунктом 2.8.3 кредитного договору встановлений порядок зміни процентної ставки за користування кредитними коштами та повідомлення позичальника про таку зміну. Положеннями пункту договору передбачена зміна розміру процентної ставки в залежності від зміни середньоарифметичного значення курсу національної валюти України до долара США, встановленого НБУ, за умови зростання такого курсу більше ніж на три відсотки в порівнянні з вказаним курсом на момент укладення кредитного договору. Про зміну розміру процентної ставки по кредиту позичальник повідомляється шляхом надсилання на його адресу повідомлення та нового графіку погашення кредиту, з яким він має право не погодитися, повідомивши про це кредитора, у останнього відповідно виникає право вимоги дострокового погашення кредиту.

У пункті 6.2.3 кредитного договору сторонами погоджені умови, за наявності яких у кредитора з'являється право вимагати дострокового погашення кредиту, зокрема, у разі порушення позичальником термінів сплати щомісячних платежів, будь-яких істотних умов договору, невиконання позичальником обов'язків відповідно до договорів забезпечення, припинення дії договорів страхування, надання позичальником недостовірної чи неповної інформації, незгода позичальника з новим розміром процентної ставки.

За умовами п. 9.2 кредитного договору позичальник надав кредитодавцю право записувати будь-які телефонні розмови між сторонами, що відбуваються з питань виконання останнім своїх зобов'язань по договору, та фіксувати інші процеси передачі інформації, Позичальник визнає, що такі записи можуть зберігатися у кредитодавця і можуть бути використані для внутрішніх цілей кредитодавця або у якості доказу в ході будь-яких судових, адміністративних або аналогічних розглядів, що можуть виникнути у результаті неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за договором.

Згідно з п. 9.5 кредитного договору кредитодавець розглядає інформацію, пов'язану з позичальником як конфіденційну. Позичальник надає згоду на використання кредитодавцем зазначеної інформації в наступних випадках та в наступний спосіб: - розкривати інформацію щодо позичальника будь-яким особам, в яких банк Сосьєте Женераль прямо або опосередковано має істотну участь; - розкривати інформацію щодо позичальника будь-яким бюро кредитних історій, агентства по збору заборгованості для застосування заходів, спрямованих на виконання позичальником своїх зобов'язань; - розкривати інформацію щодо позичальника будь-яким іншим третім особам для підвищення якості та переліку послуг, що надаються позичальнику.

Відповідно до п. 9.9. кредитного договору позичальник з підписанням цього договору підтверджує, що до укладання кредитного договору позичальник був в письмовій формі ознайомлений кредитодавцем з усіма умовами кредитування, що пропонуються кредитодавцем, в об'ємі, передбаченому Законом України «Про захист прав споживачів» (а. с. 20-24).

18 травня 2012 року між ТОВ «ПростоФінанс» (продавець) та ТОВ «Кредитні ініціативи» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого продавець зобов'язався продати (відступити) кредитний портфель покупцю та передати покупцю кредитні документи у порядку та на умовах, визначених цим договором, а покупець зобов'язався прийняти такий кредитний портфель та сплатити продавцю купівельну ціну.

Пунктом 3.2. вказаного договору передбачено, що кредитний портфель із зазначенням балансової вартості передається продавцем покупцю в дату відступлення, що підтверджується укладенням сторонами акту приймання-передачі кредитного портфелю. На підтвердження відступлення кредитного портфелю продавець також зобов'язується передати покупцю кредитні документи у відповідності до п. 4.4. договору.

Згідно з п. 3.3. договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18 травня 2012 року у зв'язку з відступленням кредитного портфелю покупець набуває усі права вимоги за кредитними договорами, що є дійсними на дату відступлення, включаючи, але не обмежуючись цим, права вимоги до позичальників щодо сплати суми основного боргу, процентів, нарахованих на суму основного боргу, комісій, а також права вимоги до позичальників щодо сплати штрафних санкцій; право нараховувати проценти, комісії та штрафні санкції на суму основного боргу за кредитними договорами починаючи з дати відступлення.

24 березня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ПростоФінанс», ТОВ «Кредитні ініціативи». Просив визнати недійсними кредитний договір №8 від 12 вересня 2008 року та договір факторингу від 18 травня 2012 року, укладений між ТОВ «ПростоФінанс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», зобов'язати ТОВ «ПростоФінанс» зарахувати всі сплачені ним платежі в рахунок оплати тіла кредиту, визнати протиправними дії ТОВ «ПростоФінанс» щодо передачі ТОВ «Кредитні ініціативи» неузгодженої суми боргу та зі спливом позовної давності, а також визнати протиправними дії ТОВ «Кредитні ініціативи» щодо не сплати податку на прибуток від фінансової операції проведеної по Договору факторингу.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що положення кредитного договору №8 від 12 вересня 2008 року суперечать ст. ст. 11, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Так, у кредитному договорі кредитору надано право припинити дію договору в односторонньому порядку, надавати інформацію про позичальника третім особам без його згоди, змінювати процентну ставку за користування кредитними коштами, у переліку прав та обов'язків сторін наявний істотний дисбаланс, що в цілому порушує права позивача, як споживача фінансових послуг. Крім того, позивач вказує, що договір факторингу, укладений між відповідачами, також має бути визнаний недійсним, оскільки факторингові операції можливі лише щодо кредитів, наданих юридичним особам, новий кредитор ТОВ «Кредитні ініціативи» не повідомив його про передачу боргу.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

У статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Поняття «нечесна підприємницька практика» включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

Заявляючи вимоги про визнання недійсним кредитного договору №8 від 12 вересня 2008 року ОСОБА_2 не довів того, що умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, а також того, що договір було укладено з використанням нечесної підприємницької практики.

Вказаний договір було укладено з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема, положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

За змістом п. 9.9 кредитного договору позивач підтвердив, що до укладення договору він був ознайомлений в письмовій формі з усіма умовами кредитування в об'ємі, передбаченому ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, відповідно до положень ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору.

Також, колегія суддів погоджується з висновками про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18 травня 2012 року, укладеного між ТОВ «ПростоФінанс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», з урахуванням положень п. 9.4. кредитного договору, якими встановлено право ТОВ «ПростоФінанс» уступати будь-які права за цим договором третім особам на свій розсуд без згоди на це позичальника, оскільки положення вказаного договору не порушують права ОСОБА_2

Договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 18 травня 2012 року було укладено між юридичними особами, ОСОБА_2 не є стороною цього правочину, а тому, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що вказаний договір укладений з використанням нечесної підприємницької практики, що може бути підставою для визнання недійсними договорів, укладених з споживачами.

Також, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 не був повідомлений про укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18 травня 2012 року, а також на те, що ТОВ «Кредитні ініціативи» не надало суду доказів на підтвердження того, що ним було сплачено ТОВ «ПростоФінанс» кошти по договору факторингу та даний борг обліковується на балансі товариства, як на підставу для визнання недійсним цього договору.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Невиконання або неналежне виконання сторонами договору своїх зобов'язань не може бути підставою для визнання його недійсним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2, відхилити, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді