АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №645/6914/13-ц Головуючий 1 інст. - Алфьорова Т.М.
Провадження № 22ц/790/4888/15 Доповідач - Макаров Г.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Кружиліної О.А., Кіся П.В.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника Харківської міської ради Санькова Юрія Володимировича на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3, який також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Харківської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, третя особа: Управління у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, -

встановила:

01.03.2013 року позивач ОСОБА_3, який також діє і в інтересах малолітньої ОСОБА_4 та позивач ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом про визнання права користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вони з 2003 року мешкали разом з батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1. У вказану квартиру батьки вселилися на підставі службового ордеру № 3766, виданого ОСОБА_6 22 квітня 1999 року виконавчим комітетом Фрунзенської районної ради м. Харкова на склад сім'ї з двох осіб. Вказана квартира не була приватизована та перебуває у комунальній власності. Із числа службових квартира була виключена 19.02.2002 р. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6, а ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_7, позивачі займалися похованням та отримали свідоцтво про смерть батьків. Після смерті батьків, позивачі продовжували мешкати у спірній квартирі. ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, де також зареєстровані ще чотири особи. Згідно рішення Фрунзенського райсуду м. Харкова від 18.07.2014 року. ОСОБА_3 був визнаний втратившим право користування вказаним жилим приміщенням і був знятий з реєстрації 13.08.2014 року і на теперішній час ніде не зареєстрований. ОСОБА_5 була зареєстрована разом з дочкою за адресою: АДРЕСА_4, де її матері належить 44/100 частин житлового будинку, площа якого 12,9 кв.м. і де було зареєстровано чотири особи. ОСОБА_6 з дочкою були зареєстровані у спірній квартирі з 11.03.2014 року. В квартиру вселилися та проживали разом з батьками з їх згоди, питань про виселення з боку батьків не було. Жили однією родиною, мали сумісний бюджет, вели спільне господарство, допомагали один одному, сплачували за комунальні послуги, робили ремонт в квартирі, та придбали речі. Їх дочка ОСОБА_4 з 2006 року по 31.08.2010 рік відвідувала дитячий заклад за місцем проживання, поліклініку, а потім гімназію. Спірна квартира є їх єдиним житлом, іншого житла позивачі гне мають.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_5 та представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 позовні вимоги підтримали та пояснили про обставини викладені вище.

Представник відповідача Харківської міської ради Саньков Ю.В. в судове засідання не з'явився, про дату та час слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не сповістив. У минулих судових засіданнях позовні вимоги не визнав та пояснив, що підстави для задоволенню позовних вимог відсутні, оскільки спірна квартира АДРЕСА_1, є комунальною власністю, на момент пред'явлення позову позивачі в квартирі не були зареєстровані і зберігали право користування іншим житлом. Виконавчим комітетом Харківської міської ради та Фрунзенської районної ради в м. Харкові не приймалось рішення щодо надання спірної квартири позивачам, не видавався ордер на це приміщення, який відповідно до вимог зі ст. 58 Житлового кодексу Української PCP є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Крім того, у відповідачів відсутні докази про отримання письмової згоди всіх членів сім'ї наймача на вселення позивачів до спірної квартири.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики міської ради в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2015 року позов ОСОБА_3, який також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 та ОСОБА_5, задоволено. Визнано за ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі представник Харківської міської ради Саньков Юрій Володимирович просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки суд не виконав вимоги закону, щодо повного і всебічного з'ясування обставин на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень підтверджених доказами. Житловий будинок по АДРЕСА_1 є об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Харкова та перебуває на балансі КП «Жилкомсервіс». Виконавчим комітетом харківської міської ради, Фрунзенської районної у м. Харкові ради, не приймались рішення щодо надання спірної квартири позивачам. Договір найму вказаного приміщення з позивачами не укладався, та ордер, як єдина підстава для вселення в це приміщення, позивачам не видався. Позивачами не надано доказів про наявність письмової згоди всіх членів сім'ї наймача та вселення до спірної квартири, а також відсутні докази постійного проживання позивачів у даному приміщенні, ведення з наймачами спільного господарства. Висновок про те, що позивачі мешкали разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 однією сім'єю, суд зробив на підставі неналежних доказів, та виходячи з показань свідків, які не можуть однозначно засвідчити факт проживання однією сім'єю.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга представника Харківської міської ради Санькова Юрія Володимировича задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Згідно ст. 308 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно ч. 2, 3 ст. 10, ч. 2 ст. 11, ст. 57, ч. 1 ст. 58, ч. 4 ст. 61, ст. 179, ч. 3, 4 ст. 212, ч. 1 ст. 213, п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

За змістом ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини».

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Згідно з п.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 27 Конвенції «Про права дитини», дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 3 ст. 29 Цивільного кодексу України, встановлено, що місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Діти - члени сім'ї або власника жилого приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником або наймачем, що закріплено ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства».

Статтею 9 Житлового кодексу України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 64, ст. 65 Житлового Кодексу України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 року № 2, з подальшими змінами, - вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 Постанови від 1 листопада 1996 року № 9, з подальшими змінами, "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

В силу п. 4 ст. 3 Закону "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", місце проживання є адміністративно - територіальна одиниця, на території якої особа проживає понад шість місяців на рік. Відповідно до ч. 2 ст. 2 цього Закону, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване встановленням таких фактів та відповідних їм правовідносин:

Спірна квартира АДРЕСА_1 мала статус службової і була надана ОСОБА_6 на підставі службового ордеру № 3766, виданого 22 квітня 1999 року виконавчимкомітетом Фрунзенської районної ради м. Харкова на склад сім'ї з двох осіб.

Рішенням виконавчого комітету Фрунзенської районної ради м. Харкова від 19 лютого 2002 року вказану квартиру виключено з числа службових квартир Фрунзенського комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства, наймачем квартири визначено ОСОБА_6 та до договору найму включено її чоловіка ОСОБА_7 Вказана квартира не була приватизована та перебуває у комунальній власності.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис № 8844, та видано Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 29.06.2010 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_7, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис № 9728, та видано Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 від 20.08.2013 року.

ОСОБА_3 з 01 липня 2000 року був зареєстрований, за адресою: АДРЕСА_2. Згідно з довідкою комунального підприємства «Жилкомсервіс» дільниця № 54 від 06 серпня 201З року за вказаною адресою зареєстровано п'ять осіб.

ОСОБА_5 з 07 січня 2004 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4, за цією ж адресою зареєстрована неповнолітня дитини позивачів - ОСОБА_4. Частина даного житлового будинку належить на праві власності матері позивача ОСОБА_5, на підставі договору дарування, копія якого міститься в матеріалах справи. У вказаній частині будинку, до складу якої входить 12,9 кв. м. житлової площі, зареєстровано чотири особи.

Згідно зі Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4, копія якого міститься в матеріалах справи, батьками ОСОБА_4 є позивачі у справі - ОСОБА_3 та ОСОБА_6

Судовим розглядом встановлено, що позивачі незважаючи на те, що вони були зареєстровані в інших місцях, фактично проживали з 2003 року однією сім'єю разом з батьками позивача ОСОБА_3 за спірною адресою: АДРЕСА_1,.мали спільний побут, вели спільне господарство.

Факт сумісного проживання в судовому засіданні підтверджений поясненнями свідків, а саме: ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які підтвердили, що з 2003 року позивачі мешкають за вказаною адресою, а також їх дочка, яка ходила спочатку до дитячого закладу, а потім в гімназію за місцем проживання. Свідки наголосили, що позивачі разом з батьками вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно поміняли вікна та зробили ремонт у квартирі, ОСОБА_3 здавав грошові кошти на ремонт під'їзду, на вхідні двері з кодовим замком, брав участь у заміні стояка водопостачання у під'їзд. Родина займалася похоронами батьків і після смерті батьків позивачі продовжують проживати в спірній квартирі, іншого житла не мають.

На підтвердження того, що позивачі проживали з батьками, ОСОБА_3 до матеріалів справи надано низку особистих документів батьків, які після їх смерті зберігаються у спірній квартирі, де мешкають позивачі, зокрема, дипломи про освіту, трудові книжки, посвідчення водія, медичну книжку, тощо, оригінали яких оглянуті в судовому засіданні.

Крім того, позивачами в обґрунтування позову надані: платіжні доручення про сплату комунальних послуг, наданих споживачам за спірною адресою, платником в яких вказана позивач ОСОБА_5; договір купівлі-продажу № 299 від 02.08.2008 року, покупцем віконних виробів за яким є позивач ОСОБА_5 та зазначено адресу доставки продукції: АДРЕСА_1; договір замовлення на поставку столярних виробів від 14.03.2008 року, замовником за яким є позивач ОСОБА_5 та зазначено вищевказану адресу замовника. Цю ж адресу вказано в наданих позивачами: паспорті споживача послуг інформаційної мережі № від 07.07.2005 року (споживач ОСОБА_5); додатку до гарантійного талону на холодильник від 06.02.2007 року (покупець ОСОБА_5); акту приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів від 19.04.2009 року.

Також, судом встановлено, що матеріали справи містять докази проживання дитини позивачів ОСОБА_4 з батьками за адресою: АДРЕСА_1.

Так, у відповідності до листа Комунального закладу охорони здоров'я «Харківська міська дитяча поліклініка № 15» (вхідний № 24690 від 11.09.2013 року), дитина ОСОБА_4 перебуває на обліку в лікувально-профілактичному закладі з 17.05.2004 року по теперішній час. На підставі записів в амбулаторній карті (форма № 112/у), виклики лікаря додому під час хвороби дівчинки здійснювалися за адресою: АДРЕСА_1.

Адміністрація комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 267 компенсуючого типу Харківської міської ради» своїм листом (вхідний № 24682 від 11.09.2013 року) повідомила, що дитина ОСОБА_4 відвідувала дошкільний навчальний заклад з 02.10.2006 року (наказ від 02.10.2006 року № 52-В) по 31.08.2010 року (наказ від 01.09.2010 року № 48-В) та проживала з батьками за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою Комунального закладу «Харківського навчально - виховного комплексу «Гімназія школа І ступеня» № 24 Харківської міської ради Харківської області» від 05.08.2013 року за вихідним № 279, ОСОБА_4 навчається в 3 класі КЗ «ХНВК № 24» Фрунзенського району м. Харкова і мешкає за адресою: АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що позивачі, за життя батьків, не зверталися з письмовою заявою в житлові органи з проханням зареєструвати їх у спірній квартирі, так як на той час була усна згода батьків на їх проживання, ніхто не перешкоджав їх проживанню в цій квартирі, відносини між ними були добрі.

Відсутність письмової згоди не свідчить про те, що позивачі та їх неповнолітня дитина не набули права користування жилим приміщенням, оскільки фактичними обставинами безспірно встановлено, що вони вселилася зі згоди наймачів батьків позивача ОСОБА_3, проживали у даному приміщенні, як члени сім'ї, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки. Також матеріалами справи підтверджується проживання в цій квартирі дитини позивачів з часу народження. Батьки за весь час не ставили питання щодо виселення сина з невісткою, не заперечували проти того, щоб подружжя ОСОБА_3 допомагали сплачувати комунальні послуги, займалися ремонтом та покупали речі в квартиру.

Відповідач не надав докази, які б спростовували надані докази та підтверджували би той факт, що родина ОСОБА_3 за вказаний час мешкала за адресами їх реєстрації.

На момент пред'явлення даного позову, в провадженні Фрунзенського райсуду м. Харкова знаходилася цивільна справа за позовом ОСОБА_13 до ОСОБА_3, ОСОБА_14, третя особа - Фрунзенський відділ Державної міграційної служби Головного правління України в Харківській області про визнання осіб такими, що втратили права користування жилим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно заочного рішенню Фрунзенського райсуду м. Харкова від 18.06.2014 року було встановлено факт не проживання ОСОБА_3 за місцем реєстрації за вказаною вище адресою з 2003 року, у зв'язку з цим він був визнаний таким, що втратив право користування вказаною квартирою. Це рішення набрало законної сили і 13.08.2014р. ОСОБА_3 був знятий з реєстрації, і на теперішній час він ніде не зареєстрований. ОСОБА_5 разом з дитиною з 11.03.2004 року зареєстровані у спірній квартирі.

Згідно даних реєстраційної служби відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно ХМУЮ, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо державної реєстрації права власності на ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових доказів на нерухоме майно щодо суб'єкта.

За таких обставин, суд першої інстанції вважав, що в ході судового розгляду справи знайшли своє підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які позивачі посилалися в обґрунтування своєї позовних вимог про визнання за ними права користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка. Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі були предметом судової перевірки та не дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих доводів безпідставними, судова колегія вважає обґрунтованими, такими що відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуємого судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника Харківської міської ради Санькова Юрія Володимировича - відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: -