Справа № 161/40/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В.В.
Провадження № 22-ц/773/1518/15 Категорія: 81 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Грушицького А.І., Завидовської-Марчук О. Г.,

при секретарі - Лимарі Р.С.,

з участю: представника ДВС - Жулибіної В. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за поданням державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі території України, за апеляційною скаргою боржника ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

В серпні 2015 року державний виконавець другого відділу ДВС Луцького МУЮ Жулибіна В. О. звернулася в суд з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 Свої вимоги обґрунтовує тим, що на виконанні у Другому відділі державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції перебуває виконавчий лист № 161/40/14-ц, виданий 22.04.2014 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 400 гривень щомісячно на кожну дитину, починаючи з 08.01.2014 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. На момент звернення з поданням до суду за ОСОБА_2 утворилась заборгованість по аліментах, що відповідно до розрахунків становить 7 909,67 грн.

В поданні зазначено, що боржник в добровільному порядку заборгованість на користь стягувача не сплачує та ухиляється від покладених на неї судовим рішенням зобов'язань.

Державний виконавець вважає, що наявні усі законні підстави для тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, а тому просив подання задовольнити.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 серпня 2015 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженці та мешканці АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1, виїзд за кордон до повного виконання рішення суду про стягнення аліментів на утримання дітей.

Виконання ухвали покладено на адміністрацію Державної прикордонної служби України.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду, боржник ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що вона ухвалена із порушенням норм матеріального та процесуального права, просить дану ухвалу скасувати та постановити нову, якою в задоволенні подання відмовити.

Заслухавши пояснення державного виконавця, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні подання, виходячи з наступного.

Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив з того, що у боржника ОСОБА_2 існує заборгованість за рішенням суду, від виконання якого вона ухиляється.

Однак такі висновки суду не відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що на примусовому виконанні другого відділу ДВС Луцького МУЮ знаходиться виконавче провадження № 44971842 щодо виконання виконавчого листа № 161/40/14-ц, виданого 22.04.2014 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області, про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 400 гривень щомісячно на кожну дитину, починаючи з 08.01.2014 року і до досягнення старшою дитиною повноліття, що підтверджується відповідною постановою про відкриття виконавчого провадження (а.с. 31).

У відповідності до ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Так п. 5 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у праві виїзду за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Пунктом 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» надано право державному виконавцю у процесі здійснення виконавчого провадження у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатись до суду з таким поданням.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК України наявність умислу та інші факти, обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді обмеження у праві виїзду не за сам факт невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим, з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа мала намір не виконувати належні до виконання зобов'язання в повному обсязі.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд не зробив висновку щодо доведеності факту ухилення ОСОБА_2 від виконання зобов'язання і не навів доказів на підтвердження цього факту, а виходив лише з того, що ОСОБА_2 не з'являлась на виклики державного виконавця, що ним надсилались, однак письмові докази належного їх вручення боржнику в матеріалах справи відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, аліменти в користь ОСОБА_3 з ОСОБА_2 були стягнуті заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 25.02.2014 р., яке направлялося судом їй для відома, однак не було вручено, оскільки за адресою: вул. Лопатіна, 14 в м. Луцьку вона не проживала, що підтверджується рішенням Луцького міськрайонного суду від 18.09.2013 року про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування зазначеним житлом (а. с. 24).

Копію постанови про відкриття виконавчого провадження та виклики до державного виконавця і відповідні попередження надсилались боржниці також за цією адресою.

Як зазначає в апеляційній скарзі ОСОБА_2, вона їздить за кордон на заробітки, про заочне рішення суду щодо стягнення аліментів їй не було відомо. Однак у серпні 2015 року вона заплатила 5000 грн. за навчання доньки Ірини та у вересні сплатила дітям ще 1000 грн. в рахунок аліментів, коли довідалась про заборгованість.

Зазначені обставини в судовому засіданні підтвердила і державний виконавець, вказавши, що стягувач також просить скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон щодо ОСОБА_2, про що подав до ВДВС відповідну заяву.

Отже, саме по собі невиконання боржником зобов'язань, не може свідчити про ухилення боржника від покладених на неї заочним рішенням суду обов'язків.

В суді не доведено та в матеріалах подання відсутні будь-які докази того, боржник ухилялася від виконання зобов'язань, покладених на неї рішеннями суду, а тому у суду не було передбачених законом підстав для обмеження останньої у праві виїзду за межі України.

Таким чином, суд першої інстанції не дав належну оцінку зібраним у справі доказам, неправильно застосував норми матеріального права, допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що постановлену в даній справі ухвалу слід скасувати з постановленням нової ухвали - про відмову в задоволенні подання.

На підставі п. 5 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України, п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 314, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 серпня 2015 року в даній справі скасувати та постановити нову ухвалу.

В задоволенні подання державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі території України відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: