У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Гончара В.П., Карпенко С.О.,Остапчука Д.О., Савченко В.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Реєстраційної служби Голопристанського районного управління юстиції Херсонської області, третя особа - приватний нотаріус Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Маршалова Марина Вікторівна, про визнання договору недійсним, визнання права власності на нерухоме майно, поділ майна, витребування нерухомого майна та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 7 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Голопристанської міської ради від 14 квітня 1987 року № 108/5 йому було виділено земельну ділянку площею 600 кв. м та надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1. Зазначав, що після прийняття вищезазначеного рішення, він почав будувати будинок та 6 грудня 1991 року отримав на нього технічний паспорт. Крім того, рішенням виконавчого комітету Голопристанської міської ради від 12 лютого 1991 року № 47 затверджено акт прийому житлового будинку до експлуатації та зобов'язано бюро технічної інвентаризації надати йому правовстановлюючі документи на будинок. Позивач зазначав, що на початку 2013 року під час звернення до бюро технічної інвентаризації щодо реєстрації за собою права власності на будинок, він дізнався, що на підставі рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 24 грудня 2012 року право власності на спірний будинок визнано за його колишньою дружиною ОСОБА_7 та 1 квітня 2013 року вона подарувала будинок ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Позивач вважав, що ОСОБА_7 не мала права відчужувати спірний житловий будинок ОСОБА_8 та ОСОБА_9, оскільки судове рішення на підставі якого визнано за нею право власності на житловий будинок було скасовано рішенням апеляційного суду Херсонської області від 4 червня 2013 року, та у задоволенні позову про визнання права власності відмовлено.

Посилаючись на те, що спірний житловий будинок побудований під час шлюбу із ОСОБА_7, а також те, що остання не мала права його відчужувати, позивач, із урахуванням змін до позову, просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_2, витребувати із незаконного володіння ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на свою користь Ѕ частину вищезазначеного житлового будинку, визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 1 квітня 2013 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, ОСОБА_9, скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 24 грудня 2012 року та договору дарування від 1 квітня 2013 року.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 1 квітня 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_2.

Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 ј частину житлового будинку АДРЕСА_2.

Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 ј частину вищезазначеного житлового будинку.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 7 серпня 2014 року рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 1 квітня 2014 року в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірного будинку та в частині витребування із відповідачів на користь ОСОБА_6 по ј частині житлового будинку скасовано, та в цих частинах ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В інших частинах рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалось.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підставах.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки на момент укладання договору дарування житлового будинку ОСОБА_7 була його власником та мала право його відчужувати, порушені права позивача, відповідно до вимог ст. 388 ЦК України підлягають захисту шляхом витребування із незаконного володіння відповідачів Ѕ частини житлового будинку та визнання за ним права власності на зазначену частину будинку.

Скасовуючи у зазначеній частині рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не було доведено виникнення у нього права власності на житловий будинок, а тому підстави для пред'явлення віндикаційного позову до відповідачів у ОСОБА_6 відсутні.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна, оскільки вони зроблені при неповному з'ясуванні обставин справи та з порушенням норм процесуального та матеріального закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак висновки судів не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону, з наступних підстав.

Судами встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Голопристанської міської ради від 14 квітня 1987 року № 108/5 позивачу виділено земельну ділянку площею 600 кв. м та надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 (а. с. 11).

В період з 17 квітня 1975 року по 2 вересня 2004 року ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7, від якого мають двох дітей - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а. с. 5, 6, 78-79).

Рішенням виконавчого комітету Голопристанської міської ради від 12 лютого 1991 року № 47 затверджено акт прийому житлового будинку до експлуатації. Також у рішенні зазначено про можливість надання бюро технічної інвентаризації правовстановлюючих документів на житловий будинок (а. с. 11 зворот).

На підставі рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 24 грудня 2012 року за ОСОБА_7 визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 (а. с. 8).

1 квітня 2013 року ОСОБА_7 подарувала у рівних частинах вищезазначений житловий будинок ОСОБА_8 та ОСОБА_9, що підтверджується договором дарування будинку (а. с. 63-64)

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 4 червня 2013 року рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 24 грудня 2012 року скасовано та в задоволенні позову ОСОБА_7 про визнання права власності на спірний житловий будинок відмовлено (а. с. 9-10).

У позовній заяві позивач зазначав, що оскільки спірний житловий будинок було прийнято в експлуатацію та враховуючи те, що йому було відведено земельну ділянку для будівництва будинку, вважав, що за ним має бути визнано право власності на будинок. Також зазначав, що судове рішення, на підставі якого визнано за ОСОБА_7 право власності на житловий будинок скасоване апеляційним судом, що є підставою для визнання договору дарування житлового будинку недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, суд першої інстанції вважав, що на момент укладання спірного договору дарування будинку ОСОБА_7 була його власником та мала право розпоряджатися належним їй майном на власний розсуд. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є добросовісними набувачами житлового будинку, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення передбачені ст. 388 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірного будинку, апеляційний суд вважав, що позивач та ОСОБА_7 не отримували правовстановлюючих документів на спірний будинок, акт вводу в експлуатацію житлового будинку в архівному відділі Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області відсутній, що підтверджується архівною довідкою від 29 липня 2013 року (а. с. 149), документи, що підтверджують введення будинку в експлуатацію в бюро технічної інвентаризації не надавались (а. с. 158). Враховуючи зазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач не є власником житлового будинку, а тому положення ст. 388 ЦК України до спірних правовідносин не підлягають застосуванню.

Проте зазначені висновки суду не відповідають вимогам матеріального закону з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Враховуючи зазначене, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Встановивши, що права позивача на спірний житловий будинок порушено, а також те, що рішення суду про визнання права власності, на підставі якого спірний житловий будинок було відчужено ОСОБА_8 та ОСОБА_12, у подальшому було судом скасовано, суд першої інстанції дійшов до передчасного висновку про те, що спірний договір дарування не може бути визнано недійсним. Враховуючи зазначене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Також, підлягає скасуванню і рішення апеляційного суду, оскільки рішення суду першої інстанції було переглянуто лише в частині визнання за позивачем права власності на спірний будинок та витребування частини будинку із незаконного користування відповідачів, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права в частині визнання недійсним договору дарування спірного будинку, апеляційним судом усунуто не було. Крім того, апеляційний суд на порушення ст. ст. 57-59, 212 ЦПК України, не звернув уваги на те, що рішення виконавчого комітету Голопристанської міської ради від 12 лютого 1991 року № 47 про затвердження акта прийому житлового будинку до експлуатації є чинним та скасовано не було, не з'ясував порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, який діяв на час затвердження акта прийому житлового будинку до експлуатації.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 1 квітня 2014 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 7 серпня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко