Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/923/15 Головуючий у 1-й інстанції: Моцний О.С.
Суддя-доповідач: Осоцький І.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Осоцького І.І.,

Суддів: Гончар М.С.,

Панкеєва О.В.

При секретарі: Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 17 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійним договору дарування -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійним договору дарування, зазначивши, що йому на праві власності належала 47/100 часток нежилого приміщення магазину, загальною площею 188,2 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1. 09 грудня 2009 року державним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу біло посвідчено договір дарування вказаного нежилого приміщення від позивача до відповідача. Зазначає, що фактично між ними було укладено договір займу, оскільки він отримав за вказане майно від відповідача грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США та 12 березня 2014 року повністю повернув гроші позивачу та звернувся до неї з проханням повернути отримане майно за договором дарування, але відповідач відмовляється це зробити. Вважає, що укладений договір дарування між позивачем та відповідачем є недійсним правочином.

На підставі зазначеного позивач просив суд визнати недійсним договір дарування на 47/100 часток нежилого приміщення магазину, загальною площею 188,2 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на вказане нерухоме майно.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 17 листопада 2014 року у задоволені позову відмовлено.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм законодавства, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення його позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд обгрунтовно виходив із недоведеності матеріалами справи підстав для визнання договору дарування нерухомомого майна недійсним.

Судом встановлено і це підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_3 на праві власності належала 47/100 часток нежилого приміщення магазину, загальною площею 188,2 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно до вимог норм ст., ст. 717, 718, 722 ЦК України за договором дарування одна сторона(дарувальник) передає другій стороні(обдарованому) безоплатно майно(дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмету договору, або символів речі ( ключів тощо) є прийняттям дарунка.

З матеріалів справи вбачається, що 09 грудня 2009 року державним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу було посвідчено договір дарування вказаного нежилого приміщення від позивача до відповідача, в якому зазначено про безоплатне передання обдарованій особі, ОСОБА_4, вищевказаного нерухомомого майна та про передачу їй ключів від нього, яка відбулася 09 гружня 2009 року / а.с.12-13 /.

Відповідно до ст., ст. 215, 203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(стронами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема: якщо волевиявлення учасника правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі; якщо правочин не вчинено у формі, встановленій законом; якщо правочин не був спрямований на реаьне настання правових наслідоків, що обумовлено ним.

Позивач зазначав, що фактично між ними було укладено договір займу, оскільки він отримав за вказане майно від відповідача грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США та 12 березня 2014 року повністю повернув гроші позивачу та звернувся до неї з проханням повернути отримане майно за договором дарування, але відповідач відмовляється це зробити, внаслідок чого вважає, що укладений договір дарування між позивачем та відповідачем є недійсним правочином.

Однак відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, повинен зазначити про визнання укладеним того правочину, який насправді сторони мали на увазі та довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошової суми.

Проте, стверджуючи про фактичне укладення з відповідачем договору позики на суму 60 тис. доларів США, позивач не надав письмового доказу укладення між сторонами такого договору. Пояснення свідків та розписка відповідача про зобов"язання повернути подаровану нерухомість після повернення позивачем 60 000 долірв США, довідка від імені інших осіб про виплату позивачем відповідачу цієї грошової суми не є належним та допустим доказом укладення договору позики.

До того ж для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди не є недостатнім.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Таким чином висновок суду в судовому рішенні про недоведеність позивачем підстав, передбачених вимогами норм ст., ст. 215, 203, 235 ЦК України для визнання договору дарування недійсним є законним та обгрунтованим.

Доводи апелянта про те, що його волевиявлення не було направлено на здійснення договору дарування матеріалами справи підтверджень не має, а доводи апелянта з посиланням на норми ст., ст. 210, 640 ЦК України про те, що договір дарування є недійсним з підстав того, що відповідачем не було здіснено його державної реєстрації неможливо прийняти до уваги, бо вказані обставини не передбачені законодавством як підставами для визнання договору дарування недійсним.

Керуючись ст., ст. 307, 308, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 17 листопада 2014 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: