Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/1574/15-ц Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 19 Доповідач Трояновська Г. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

Головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.

при секретарі Ковальській Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Публічного акціонерного товариства «Омега-банк» про визнання частково недійсними договору факторингу та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором, треті особи на стороні позивача без самостійних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 13 липня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з названим позовом. В обґрунтування вимог зазначала, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27.08.2010 року задоволено частково позовну заяву ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №0501/0507/71-126 від 07.05.2007 року, укладеним між нею та акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», на забезпечення виконання зобов»язань за яким того ж дня між тими самими сторонами було укладено іпотечний договір, за яким вона передала в іпотеку банку садовий будинок №113, який знаходиться на території Іванівської сільської ради Житомирського району в Соколовському садівничому товаристві «Чайка». Крім того банком з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договори поруки. Зазначеним рішенням суду зобов»язано відповідачів повернути на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованість за вказаним кредитним договором в загальній сумі 13442,79 дол. США, а у разі відсутності цього майна стягнути з них в солідарному порядку вартість майна в гривневому еквіваленті в розмірі 103643,91 грн. Судове рішення вступило в законну силу та звернуто до виконання. 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу №15, згідно умов якого банк відступив право грошової вимоги за зобов»язаннями останньому. Того ж дня між тими ж сторонами було укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором. Вважаючи, що новий кредитор не має права реалізовувати відступлення йому матеріального права грошової вимоги, якщо спір було вирішено первісним кредитором в судовому порядку, просила визнати частково недійсним договір факторингу №15 від 28.11.2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором №0501/0507/71-126 від 07.05.2007 року та за іпотечним договором від 07.05.2007 року, укладеними між нею та акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк» .

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 13 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити в повному обсязі її позовні вимоги. Зазначає, що судом не врахованого того, що вона посилалась на ст.ст.512, 1081 ЦК України та вказувала, що законом передбачена можливість заміни кредитора у зобовязанні, а не відступлення права стягнення грошових коштів на підставі судового рішення, а також те, що клієнт відповідає перед фактором саме за дійсність грошової вимоги. Вказує, що дійсним правом вимоги є право вимоги щодо якого відсутнє судове рішення, а на момент укладання договору факторингу в 2012 році банку було відомо про існування судового рішення, а тому за наявності спірного договору факторингу вона зобовязана двічі сплачувати борг за один і той самий кредит.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи 07.05.2007 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «ТАС Комерцбанк», правонаступником якого став ВАТ /в подальшому - ПАТ/ «Сведбанк» та ПАТ «Омега Банк», укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 13 000доларів США строком до 05.05.2028 року /а.с.6-9/.

Одночасно з кредитним договором між сторонами укладено іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_1 передала у забезпечення виконання своїх зобов'язань за кредитним договором садовий будинок №113 , що знаходиться на території Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області та земельну ділянку площею 450 кв.м. за тією ж адресою /а.с.10-11/.

Також на забезпечення виконання умов кредитного договору між АКБ «ТАС Комерцбанк» та гр. ОСОБА_3 і ОСОБА_2 було укладено договір поруки.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27.08.2010 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Сведбанк» про зобов»язання ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 повернути на його /банку/ користь заборгованості по кредиту в загальній сумі 13 442грн.79центів, а у разі відсутності цього майна стягнути з відповідачів солідарно 103643грн. 91коп., 100грн. пені та судові витрати по 345,67грн. з кожного відповідача /а.с.12-14/.

Постановою державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції від 10.12.2010 року відкрито виконавче провадження по виконанню зазначеного рішення суду /а.с.15/.

Судом також встановлено, що після набрання законної сили рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27.08.2010 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» 28.11.2012 року укладено договір факторингу та договір відступлення прав за іпотечними договорами /а.с.16-19/. Правонаступником ПАТ «Сведбанк» є ПАТ «Омега Банк» /а.с.20/.

Як зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні основною правовою підставою заявленого позову є стаття 512 ЦК України, яка передбачає можливість заміни кредитора у зобов»язанні, в тому числі і шляхом відступлення права вимоги кредитора у зобов»язанні.

Проте позивач вказує, що зазначена норма не передбачає відступлення права стягнення грошових коштів на підставі судового рішення. Позивач вважає, що чинним законодавством України не передбачена можливість відступлення виконання судового рішення іншій особі. На думку позивача після набрання судовим рішенням законної сили кредитор набуває статусу стягувача, правове регулювання відносин щодо стягнення заборгованості за кредитним договором здійснюється не за допомогою норм ЦК України та ЦПК України, а регулюється Законом України «Про виконавче провадження».

Суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з доводами позивача.

Так, предметом спору у даній справі є дійсність договорів про відступлення права вимоги (факторингу).

Так, відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а відповідно до ст.514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Системний аналіз норм зобов'язального права дає підстави зробити висновок про те, що заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва і можливе на будь-якій стадії процесу - як до ухвалення судового рішення у спірних правовідносинах, так і після набрання ним законної сили.

Так, за змістом ст.512 ЦК України, ст.378 ЦПК України та ст.8 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов'язанні він замінюється правонаступником. Відступлення права вимоги після набрання законної сили судовим рішенням не припиняє обов'язку боржника повернути борг, як не припиняє право кредитора (стягувача) вимагати повернення боргу.

Оскільки судовим рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27.08.2010 року вирішено питання про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованості за кредитним договором станом на 11.08.2009року в розмірі 103643,91грн.та 100грн. пені, то за договором факторингу від 28.11.2012року до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та договором відступлення прав за іпотечними договорами перейшло саме право вимоги з ОСОБА_1 як боржника за кредитним договором зазначеної суми боргу станом на вказаний період та у разі неналежного виконання нею своїх зобов'язань за договором після 11.08.2009року - відповідно до умов кредитного договору.

В обгрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилалась також на положення ст.1081 ЦК України та зазначала, що клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, а тому вважала, що кредитор може відступити своє право грошової вимоги тільки до прийняття судом рішення про стягнення заборгованості. Аналогічні доводи наводяться і в апеляційній скарзі.

Такі доводи є необґрунтованими з огляду на таке.

Визнання правочину недійсним у судовому порядку можливо з підстав недодержання стороною (сторонами) в момент його вчинення вимог, які встановлені частинами 1-3, 6 ст.203 ЦК України (ч.1 ст.215 цього кодексу), зокрема, зміст правочину має відповідати вимогам ЦК України.

Відповідно до ст.1081 ЦК України за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, перед фактором відповідає клієнт; грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу.

За своєю правовою природою договір факторингу є договором між фактором і клієнтом, який ніяким чином не впливає, не змінює і не припиняє прав та обов'язків боржника щодо повернення грошових коштів, а тому законом не передбачено запитування згоди боржника на укладення договору факторингу.

У разі наявності грошової заборгованості боржника кредиторові належить право грошової вимоги - право вимагати повернення боргу.

За змістом ст.1081 ЦК України дійсність грошової вимоги підтверджується фактом наявності боргу: якщо боржник має право не повертати борг - кредитор не вправі вимагати його повернення; якщо боржник має право в силу закону чи договору не повертати борг, а кредитор вимагає його повернення, - така вимога кредитора є недійсною і не може бути передана за договором іншій особі.

Як правильно встановлено судом і не заперечується ОСОБА_1, внаслідок неналежного виконання нею своїх обов'язків за договором кредиту, укладеного 07.05.2007 року між нею та АКБ «ТАС Комерцбанк», станом на 11.08.2009 року виникла заборгованість, стягнута солідарно з неї та третіх осіб рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27.08.2010 року.

За таких обставин судовим рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27.08.2010 року у цивільній справі №2-915/2010 за позовом ПАТ «Сведбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором встановлено факт наявності заборгованості ОСОБА_1 перед банком, цей факт визнаний позивачем, у зв'язку з чим і на підставі ч.ч.1,3 ст.61 ЦПК України вказану обставину слід вважати доведеною.

З огляду на викладене ПАТ «Сведбанк» має право грошової вимоги до ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, така грошова вимога за наявності боргу є дійсною і передбачених ст.1081 ЦК України підстав вважати, що банк не мав права відступити право грошової вимоги, немає.

Отже, обставини, на які позивач посилається в обгрунтування своїх позовних вимог як на підставу недійсності грошової вимоги ПАТ «Сведбанк», відступленої ним ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», не є такими, адже зміна статусу банка з кредитора на стягувача у виконавчому провадженні не припиняє обов'язку боржника повернути борг.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що вона протягом 2013 року сплачувала на поточний рахунок ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» по 1200грн., а в січні 2014 року сплатила 1400грн., хоча доказів на підтвердження своїх доводів до матеріалів справи не додала. ЇЇ твердження про подвійне стягнення з неї однієї і тієї ж суми боргу є безпідставне, оскільки не підтверджено будь-якими доказами та не встановлено, що сплачувана нею сума кредиту не врахована чи не спрямувалась на погашення існуючої кредитної заборгованості.

З огляду на наведене підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 13 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді