Справа № 135/983/15-ц Провадження № 22-ц/772/3138/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 38Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" жовтня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого судді Панасюка О.С., суддів Іванюка М.В., Рибчинського В.П., з участю секретаря Топольської В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до відділу державної виконавчої служби по м. Ладижину Тростянецького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області, треті особи: управління Державної казначейської служби України у м. Ладижин Вінницької області, Головне територіальне управління юстиції у Вінницькій області, про відшкодування майнової і моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 4 вересня 2015 року,

встановила:

В липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом, відповідно до якого просив стягнути з відділу державної виконавчої служби по м. Ладижину Тростянецького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області (далі ВДВС) на його користь 54756 грн 33 к. боргу, присудженого йому за рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 12 липня 2011 року з ОСОБА_3, з індексом інфляції, три проценти річних в сумі 2651 грн 46 к., як відшкодування майнової шкоди, та 40000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Вказував, що виконавчий лист № 2-476/2010 від 30 грудня 2010 року, виданий Ладижинським міським судом Вінницької області на виконання рішення Апеляційного суду Вінницької області від 12 липня 2011 року, яким з ОСОБА_3 на його користь стягнуто 29463 грн 82 к., перебував на виконанні у заступника начальника ВДВС ОСОБА_4 з жовтня 2011 року. Державним виконавцем не вживались заходи щодо виконання судового рішення і ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 17 лютого 2015 року його бездіяльність визнана протиправною. Оскільки до тепер рішення апеляційного суду не виконане вважав, що незаконним рішенням та бездіяльністю ВДВС йому завдано шкоди у розмірі невиконаного стягнення з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних за весь час прострочення. У наслідок таких же винних неправомірних рішення та бездіяльності державного виконавця він зазнав моральних страждань у вигляді негативних переживань неспокою, роздратування, погіршення якості та рівня життя через неможливість вести усталений (звичний) його спосіб, необхідність вжиття додаткових заходів для захисту порушеного права.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 4 вересня 2015 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення і ухвалити нове про задоволення позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з таких підстав.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, судова колегія розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 12 липня 2011 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість з орендної плати з урахуванням індексу інфляції в сумі 17332 грн 26 к., пеню за несвоєчасне внесення орендної плати у розмірі 5302 грн , 6589 грн 56 к. боргу з оплати комунальних послуг та 240 грн судових витрат (а. с. 6 7).

Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 17 лютого 2015 року визнано неправомірною бездіяльність заступника начальника ВДВС ОСОБА_4 щодо невиконання обовязків по вжиттю передбачених законом заходів для примусового виконання виконавчого листа по справі № 2-476/10 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів на загальну суму 29463 грн 82 к. у виконавчому провадженні № 42082367; визнано неправомірними дії заступника начальника ВДВС ОСОБА_4 щодо призначення експерта, субєкта оціночної діяльності субєкта господарювання для участі у виконавчому провадженні; скасовано постанову про призначення субєкта оціночної діяльності субєкта господарювання, винесену заступником начальника ВДВС ОСОБА_4 21 травня 2014 року у виконавчому провадженні № 42082367; зобовязано начальника ВДВС забезпечити можливість проведення всіх необхідних виконавчих дій у визначеному законом порядку для примусового виконання рішення суду у справі № 2-476/2010 (а. с. 9 10).

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків (втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода)) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

П. 2 ст. 41, ст. 42 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845, визначено, що казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб.

Таким чином, відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди у таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що на ВДВС, як орган державної влади який діє на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України) не може бути покладено обовязок по відшкодуванню шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції відповідно до приписів ч. 4 ст. 10 ЦПК України вживалися заходи щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, зокрема шляхом направлення ОСОБА_2 листа з розясненням встановленого ч. 1 ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства (а. с. 41), а у самому рішенні суд розяснив право позивача звернутись із позовом до належного відповідача.

Заявлене ж в апеляційній скарзі клопотання про залучення до участі у справі держави Україна в особі Державної виконавчої служби України (Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України) з огляду на приписи п. 2 ч. 6 ст. 130, ст. 303 ЦПК України виходить за межі повноважень апеляційного суду.

Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 4 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_5

Судді: /підпис/ ОСОБА_6

/підпис/ ОСОБА_7

Згідно з оригіналом: ОСОБА_5