Справа № 465/2016/10 Головуючий у 1 інстанції: Козюренко Р.С.
Провадження № 22-ц/783/4720/15 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О. Ф.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Ніткевича А.В.,

з участю секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника ПАТ «Ідея Банк»- Салабая Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Франківського районного суду м.Львова від 21 грудня 2010 року в справі за позовом ПАТ «Плюс Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_2, третя особа - ТзОВ «Леопрінт» про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2009 року ВАТ «Плюс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Ідея Банк, звернулося з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_2 , третя особа - ТзОВ «Леопрінт», про стягнення заборгованості. Представник позивача зазначав, що 14.08.2008 року між банком та ТзОВ «Леопрінт» укладено договір факторингу. Посилався на те, що в забезпечення виконання зобов»язань між банком, ТзОВ «Леопрінт» та ОСОБА_6 укладено договір поруки від 14.08.2008 року. Крім того, 14.08.2008 року між банком, ТзОВ «Леопрінт» та ОСОБА_2 також укладено договір поруки. Зазначав, що ТзОВ «Леопрінт» належним чином не виконувало свої зобов»язання, у зв»язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 5.01.2009 року складала 1408150,61. Стверджував, що відповідачі як поручителі повинні солідарно відповідати за виконання зобов»язання. Просив стягнути з відповідачів суму заборгованості.

Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 в користь ПАТ «Плюс Банк» станом на 5.01.2009 року основний борг в сумі 1 283 173.43 грн., підготовчої комісійної винагороди в сумі 7034,28 грн., комісійну винагороду за адміністрування дебіторської заборгованості в сумі 5400, 00 грн., проценти за користування факторинговим кредитом в сумі 42405,14 грн., штрафні відсотки в сумі 48144.97 гри. та пеню в сумі 21992,79 грн., а всього 1 408 150.61 грн., 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на ІТЗ розгляду справи.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 В апеляційній скарзі стверджує про порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що позивач звернувся з позовом до поручителів лише 14.12.2009 року, тобто з пропуском строків визначених ч.4 ст.559 ЦК України. Крім того, посилається на те, що не надавав згоду на зміну процентних ставок за користування факторинговим кредитом. Просить рішення суду в частині стягнення з нього заборгованості скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення представника ПАТ «Ідея Банк» - Салабая Р.І. про заперечення вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

А відтак, рішення суду переглядається в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2

Матеріалами справи встановлені наступні обставини.

14 серпня 2008 року між ВАТ «Плюс Банк» та ТзОВ «Леопрінт» укладено договір про надання послуг з факторингу. (а.с.15)

Також 14 серпня 2018 року між ВАТ «Плюс Банк», ТзОВ «Леопрінт» та ОСОБА_6, та між ВАТ «Плюс Банк», ТзОВ «Леопрінт» та ОСОБА_2 укладені договори поруки, відповідно до яких останні зобов»язалися солідарно відповідати перед банком за виконання ТзОВ «Леопрінт» зобов»язань, які виникають з договору факторингу. (а.с.33, 37)

До вищезазначеного договору 16.09.2008 року та 9.10.2008 року між банком та ТзОВ «Леопрінт» укладені додаткові угоди №1 та №2. (а.с.30,32)

Згідно з розрахунком позивача заборгованість за договором факторингу станом на 5.01.2009 року складає 1408150,61 грн.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов"язання має виконуватись належним чином.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_2 поручився за виконання зобов»язань ТзОВ «Леопрінт», які випливають з договору факторингу, то останній несе солідарну відповідальність перед позивачем щодо погашення суми заборгованості.

Однак з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з наступним.

Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст. 554 ЦК України).

Разом з тим, згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові від 30.03.2012 №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" (п.22) роз'яснив, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте, якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не убачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення обсягу основного зобов'язання навіть за згодою кредитора та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

У правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 листопада 2012 року по справі № 6-134 цс 12, зазначено, що у разі невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч.1 ст.559 ЦК України, на припинення зобов'язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена, на підставі ч.1 ст.559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору. Внесення без згоди поручителя змін до кредитного договору про зміну зобов'язання, забезпеченого порукою, зокрема збільшення процентної ставки, що призвело до збільшення обсягу відповідальності як боржника, так і поручителя, є підставою для визнання поруки такою, що припинена.

Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неодинакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов"язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного суду України.

З матеріалів справи вбачається, що 9 жовтня 2008 року між ВАТ «Плюс Банк» та ТзОВ «Леопрінт» укладено додаткову угоду №2 до договору про надання послуг з факторингу №ДФ/0040/2008. (а.с.32)

Відповідно до умов додаткової угоди №2 внесено зміни та доповнення до договору факторингу, а саме в п.19 додатку №1 до договору щодо збільшення процентної ставки за користування кредитом.

Зокрема, збільшено проценти річних для фактур з Терміном оплати у межах розрахункового циклу та зменшено кількість днів розрахункового циклу. (а.с.16, 32)

А відтак, колегія суддів вважає, що оскільки ОСОБА_2 як поручитель додаткову угоду до договору факторингу не підписував, зміна умов договору відбулася без його згоди, внаслідок чого має місце збільшення обсягу його відповідальності, що відповідно до вимог ч.1 ст. 559 ЦК України є підставою для припинення поруки.

У зв'язку з вищенаведеним, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову до ОСОБА_2 відмовити.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 21 грудня 2010 року скасувати. Ухвалити нове рішення. Позов до ОСОБА_6 задовольнити. Стягнути з ОСОБА_6 в користь ПАТ «Плюс Банк» (рахунок №6024 у ПАТ «Плюс Банк» МФО 336310, ) станом на 5.01.2009 року основний борг в сумі 1 283 173 (один мільйон двісті вісімдесят три тисячі сто сімдесят три) грн. 43 (сорок три) коп., підготовчої комісійної винагороди в сумі 7034 (сім тисяч тридцять чотири) грн. 28 (двадцять вісім) коп., комісійну винагороду за адміністрування дебіторської заборгованості в сумі 5400 (п»ять тисяч чотириста) грн., проценти за користування факторинговим кредитом в сумі 42405 (сорок дві тисячі чотириста п»ять) грн. 14 (чотирнадцять) коп., штрафні відсотки в сумі 48144 (сорок вісім тисяч сто сорок чотири) грн. 97 (дев»яносто сім) коп. та пеню в сумі 21992 (двадцять одна тисяча дев»ятсот дев»яносто дві) грн. 79 (сімдесят дев»ять) коп., а всього 1 408 150 (один мільйон чотириста вісім тисяч сто п»ятдесят) грн. 61 (шістдесят одну) коп., 1700 (тисячу сімсот) грн. судового збору та 120 (сто двадцять) грн. витрат на ІТЗ розгляду справи. В задоволенні позову до ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий : Павлишин О.Ф.

Судді : Мікуш Ю.Р.

Ніткевич А.В.