Номер провадження 2/754/2712/15
Справа №754/4556/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

24.06.2015 Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Саламон О.Б.
з участю секретаря Солодухіної Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи - Служба в справах дітей Деснянської районної у м Києві державної адміністрації, Центр соціальних служб для сім»ї, дітей та молоді Деснянського району м. Києва, Комісія з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Відділ кримінальної міліції у справах дітей Деснянського РУГУ МВС України у м. Києві, Відділ державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 (а.с.4-5,10-13) щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні.

Свої вимоги мотивує тим, що з 2005 по 2014 р.р. перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбу, від якого мають малолітнього сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.06.2014 р. шлюб розірвано, при цьому встановлено спосіб участі батька у вихованні дитини. Однак з травня 2013 року по даний час не дійшов згоди з відповідачем щодо виховання та спілкування з сином, оскільки відповідачем чиняться перешкоди у побаченні та спілкуванні (відключення мобільного телефону, невідчинення дверей квартири, ненадання вільного вибору місця побачення та особистого спілкування з сином, категоричній відмові у побаченні). Вважає, що відповідач вчиняє психологічний тиск на дитину, що виражається в страху дитини розмовляти, бачитись та спілкуватися з батьком. Він неодноразово звертався до Служби в справах дітей, Центру соціальних служб для сім»ї, дітей та молоді, Комісії з питань захисту прав дитини, Відділу кримінальної міліції у справах дітей Деснянського РУГУ МВС України у м. Києві, ВДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві щодо надання допомоги йому бачитись з сином.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач чинить перешкоди у спілкуванні з сином на виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва, при цьому згоди з відповідачем щодо визначення можливих інших днів для побачення з дитиною, дійти не можуть, оскільки відповідач категорично заперечує.

Відповідач та її представники в судовому засіданні позовні вимоги не визнають, посилаючись на те, що зустрічі батька з сином завдають шкоди психологічному здоров»ю, що може позначитися негативно на його розвитку в майбутньому. Просять відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представники третьої особи - Служба в справах дітей Деснянської районної у м Києві державної адміністрації, Центр соціальної служби для сім»ї, дітей та молоді Деснянського району м. Києва, Комісія з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Відділ кримінальної міліції у справах дітей Деснянського РУГУ МВС України у м. Києві в судовому засіданні зазначили про те, що батьки між собою перебувають в конфліктних відносинах, не можуть дійти згоди щодо виховання сина, при цьому зазначають, що батько має брати участь у вихованні дитини. Батько неодноразово звертався за допомогою з приводу чинення перешкод відповідачем у зустрічах з сином.

Представник Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві надала письмові пояснення, на підставі яких повідомила, що в ході виконання виконавчого документа державним виконавцем здійснено виходи за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено, що побачення з дитиною відбувалися, про що складено відповідні Акти 26.08.2014 р. та 28.08.2014 р. Боржник не перешкоджала побачення батька з сином, зобовязалася виконувати рішення та попереджена про кримінальну відповідальність за невиконання рішення. Надійшов аналогічний виконавчий лист та 27.01.2015 р. державним виконавцем винесено постанову про відмову у вдкритті виконавчого провадження, оскільки у резолютивній частині виконавчого документа відсутня зобов»язальна частина виконання рішення (а.с.59-60)

Заслухавши пояснення сторін та представників третіх осіб, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.12.2005 р. по 16.06.2014 р., що підтверджується копією свідоцтва про одруження та копією рішення Дарницького районного суду м. Києва. (а.с.14,83-86)

Від шлюбу сторони мають мають малолітнього сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження. (а.с.15)

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.06.2014 р. шлюб між сторонами розірвано, при цьому встановлено спосіб участі батька у вихованні дитини, визначено спосіб участі батька ОСОБА_3 у вихованні дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме встановлено ОСОБА_3 час співлкування з сином: щовівторка з 18.00 до 20.00; щочетверга з 18.00 до 20.00, перша та третя субота з 10.00 до 18.00. (а.с.83-86)

У мотивувальній частині рішення зазначено, що між сторонами склалися конфліктні відносини, при цьому ОСОБА_4 категорично заперечує проти будь - якого спілкування дитини з батьком. Однак, Витяг з протоколу комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 15.05.2014 р. свідчить про те, що малолітній ОСОБА_6 повідомив, що дуже любить батька та дуже хоче спілкуватися з ним.

Після розірвання шлюбу малолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає разом з матір»ю.

Як встановлено в судовому засіданні, з травня 2013 року по даний час позивач не дійшов згоди з відповідачем щодо виховання та спілкування з сином, оскільки відповідачем чиняться перешкоди у побаченні та спілкуванні (відключення мобільного телефону, невідчинення дверей квартири, ненадання вільного вбору місця побачення та особистого спілкуання з чином, категоричній відмові у побачення).

Тобто, після винесення рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.06.2014 р. та після закінчення виконавчого провадження відповідач перешкоджає побаченню сина з батьком. Рішення не виконується.

Зазначене рішення набрало законної сили і підлягало виконанню в порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження». Отримавши виконавчий лист, позивач звернувся до ВДВС Деснянського районного управління юстиції щодо відкриття виконавчого провадження.

Постановою державного виконавця ВДВС Деснянського районного управління юстиції від 21.07.2014 р. відкрито виконавче провадження.

З приводу виконання рішення позивач неодноразово звертався до ВДВС Деснянського районного управління вюстиції у м. Києві.

22.08.2014 р. ОСОБА_4 надала на адресу начальника ВДВС Деснянського районного управління юстиції лист, в якому зазначила, що не заперечує і буде виконувати рішення суду та дотримуватися встановленого графіку. Зокрема, державним виконавцес складалися Акти, а 29.08.2014 р. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки рішення виконується (а.с.30-33)

Згідно з листами, датованими 17.11.2014 р. за підписом начальника ГУ МВС Деснянського районного управління Л.Л. Курята, під час неодноразової перевірки адреси помешкання ОСОБА_7, двері ніхто не відчиняє, на телефонні дзвінки остання не відповідає. Причину по яких перешкоджається в зустрічах виявити неможливо. (а.с.34-35)

Згідно з Актами Служби у справах дітей від 18.10.2014 р. та 15.11.2014 р. щодо проведення контролю за виконанням рожпорядження про участь батька у вихованні сина, зустріч не відбулась, провести бесіду з ОСОБА_4 не виявилося можливим. (а.с.36-37)

У судовому засіданні сама відповідач зазначала, що на даний час не надає можливості дитині бачитися з батьком.

Мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, а розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування перешкоджає нормальному розвитку дитини.

З урахуванням вимог ст.ст. 158, 159 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Відповідно до ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров"я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

В ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов»язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров»я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

В ст. 15 цього ж Закону вказано, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

У свою чергу відповідачем не надано доказів, що визначений позивачем спосіб участі у спілкуванні та вихованні дитини перешкоджатиме його нормальному вихованню та доказів на підтвердження того, що порушуються її права та права малолітнього сина. Заперечення не ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Твердження відповідача про жорстоке відношення позивача до дитини, не підтверджено жодним доказом, а ґрунтується лише на висловлюваннях.

На підтвердження негативного впливу батька на дитину суду надано висновок фахівця в галузі патопсихології від 15.05.2014 р. «Компьютерная ЭЭГ с картированием головного мозга» (а.с.133-140), згідно з яким в результаті проведеного дослідження відзначається наявність психічного інфантилізму невротичного генезу у дитини з порушенням органічного регістру. Вірогідність відлучення від матері нанесе невідворотну шкоду психічному здоров»ю ОСОБА_6, а відсутність спокою та безпеки у родині може призвести до суттєвої затримки психічного розвитку та актуалізації симптомів органічних порушень. Зокрема зазначено, що при аналізі сімейних стосунків зі сторони батьків відмічається відсутність порозуміння, поваги, порушення базових потреб матері у безпеці. Стійкий емоційний зв'язок з матір»ю передбачає чутливість хлопчика до її емоцій та переживань. Так як мати перебуває у постійному стресі та тривозі, існує велика вірогідність розвитку неврозоподібних станів та провокує гострий прояв органічних порушень. Перебування у хронічній стресовій ситуації гальмує психічний розвиток ОСОБА_6 та провокує втечу у психічний інфантилізм.

Допитані в судовому засіданні фахівці у галузі психіатрії та психології ОСОБА_9, ОСОБА_10 зазначили, що звернення до них з приводу ОСОБА_6 було в 2014 році, на підставі чого винесено висновок саме в травні 2014 року.

Однак, суд звертає увагу на те, що висновок фахівця датований 15.05.2014 р., тобто до винесення у червні 2014 року рішення Дарницьким районним судом м. Києва про визначення способу участі батька у вихованні сина.

В подальшому зазначене рішення не оскаржувалося і набрало чинності.

При цьому в даному судовому засіданні сторони не заявляли клопотання щодо проведення будь - яких експертиз щодо встановлення психічного стану дитини.

Не подавалося також будь - яких позовів щодо зміни способу участі батька у вихованні дитини, щодо заборони батьку у спілкуванні з дитиною за наявності належних та обгрунтованих доказів.

Психолог з Центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді Деснянського райрну у м. Києві ОСОБА_11 зазначила, що батькам пропонувалося пройти бесіди з психологом, оскільки їх відносини не повинні впливати на відносини з дитиною. Дитина бачить себе в стороні від батьків. Однак батьки належним чином не реагують.

Зокрема, директор Центру ОСОБА_12 зазначив, що обоє з батьків роблять все можливе, щоб дитина знаходилася в пригніченому психологічному стані.

Допитаний в судовому засіданні малолітній ОСОБА_6, 2006 р.н., зазначив, що не бажає бачитись з батьком, однак не заперечує щодо побачень в присутності матері. Причини не бажання не зазначає, при цьому зазначає факти «раніше все було добре», «немає часу», «витрачаються кошти на адвокатів», «папа бажає виграти справу», «мучає мене та маму», «нехай залишить нас», «у папи своє життя, у нас своє», при цьому вважає, що батько намагається його забрати на постійне проживання. Тобто, у дитини сформовані думки від дорослих.

Слушним є посилання представника відповідача на ч. 2 ст. 152 СК України та ч. 2 ст. 155 СК України, де зазначено, що дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов»язків щодо неї та батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, однак відповідач не надала суду доказів того, що спілкування саме батька з сином перешкоджає нормальному розвитку дитини та доказів, що саме зустрічі з батьком провокують сина щодо пригніченого стану.

Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.1991 р., дата набуття чинності для України 27.09.1991 р.) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст.ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини.

Тобто, в процесі судового розгляду встановлено, що ще до моменту винесення рішення відповідач категорично заперечувала щодо побачення сина з батьком, незважаючи на те, що малолітній зазначав, що «любить бітька і бажає спілкуватися», однак матірю вчинялися перешкоди щодо зустрічей та, зокрема, в подальшому малолітній почав зазначати, що не бажає бачитися з батьком, хоча практично зустрічі не відбувалися.

Комісія з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміінстрації рекомендувала обом батькам разом з дитиною звернутися до психолога.

Встановлений сімейним законодавством принцип рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Єдиною обставиною, яку законодавець визначив як перепону для спілкування батьків зі своїми неповнолітніми дітьми, є таке спілкування, що перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідач не надала суду доказів того, що спілкування позивача із сином перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Разом з тим, відповідно до ст. 155 ч.1,2 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Генеральною Асамблеєю проголошено Декларацію прав дитини з метою забезпечити дітям щасливе дитинство і користування для їх власного блага і блага суспільства, правами і свободами і закликає батьків, щоб вони визначили і намагалися дотримуватися цих прав.

Виходячи з принципу 6 Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і матеріальної забезпеченості.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Отже, із тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом

Суд, враховуючи пояснення сторін та визначений спосіб участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, інтереси дитини, бажання батька спілкуватися з дитиною, дійшов висновку, що зустрічі позивача з дитиною мають відбуватися.

Виходячи з наведеного, суд дотримується розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини, зокрема, і те, що кожен з батьків зобов»язаний приймати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний контакт. Суд також ураховує вік дитини, ставлення батька до дитини, можливість батька відвідувати дитину та вважає за доцільне усунути перешкоди батьку у спілкуванні з дитиною у відповідності до визначеного рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.06.2014 р. способу участі у вихованні сина.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 60, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Зобов»язати ОСОБА_4 усунути ОСОБА_3 перешкоди у спілкуванні з дитиною ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та її вихованні у відповідності до визначеного рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.06.2014 р. способу участі у вихованні сина.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання апеляційної скарги через Деснянський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б.