22-ц/775/717/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Литвиненко Н.В.
Доповідач Биліна Т.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2015 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Биліни Т.І.,

суддів Баркової Л.Л., Бугрим Л.М.,

при секретарі Костенко О.О. ,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на заочне рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 17 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Ерсте Банк», Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про визнання недійсним кредитного договору і договору іпотеки,

В С Т А Н О В И В :

Заочним рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 17 жовтня 2014 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства „Ерсте Банк(надалі ВАТ „Ерсте Банк), Публічного акціонерного товариства «Фідобанк»(ПАТ «Фідобанк») про визнання недійсним кредитного договору і договору іпотеки.

З вказаним рішенням суду не погодились ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та подали апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянти, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права просять скасувати заочне рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 17 жовтня 2014 року, ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначили, що вони при укладенні кредитного договору та договору іпотеки були введені в оману, внаслідок значного збільшення абсолютного значення подорожчання кредиту ніж визначено в договорі. Вважають, що споживач не зобовязаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії, що не були зазначені в договорі. Оскільки відповідач ввів їх в оману стосовно ціни фінансових послуг, вважають, що кредитний договір та договір іпотеки підлягають визнанню недійсними.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1Ф доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Позивач ОСОБА_2 та представник відповідача в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а саме телефонограмами від 24.06.2015 року, зареєстрованими в журналі телефонограм Апеляційного суду, їх відсутність у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, та перевіривши наведені в скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 вересня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №014/5654/3/23661, відповідно до якого позивач отримав 28000,00 доларів США на строк до 25 вересня 2015 року, під проценти за користування кредитом 14 відсотків річних(а.с.24). У рахунок забезпечення виконання кредитного договору від 26.09.2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки №014/5654/3/23661, предметом якого є житловий будинок за №27-Б по вул.Глинки у м.Маріуполі з усіма надвірними побудовами та спорудами (а.с.17). Додатком №1 до кредитного договору є повідомлення позичальника фізичної особи про умови надання споживчого кредиту в якому визначені існуючі умови кредитування фізичних осіб. А також між ОСОБА_2 та ВАТ «Ерсте Банк» був підписаний і оформлений розрахунок орієнтованої сукупності вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, який є невідємною частиною і додатком до повідомлення позичальника про умови надання споживчого кредиту.(а.с.31-33) Крім того між сторонами були укладені додаткова угода №1 від 26.06.2009 року до кредитного договору та додаток №1 до додаткової угоди №1 від 26.06.2009 року до кредитного договору, за положеннями яких було збільшено строк користування кредитними коштами до 25.09.2016 року та викладено в новій редакції графік повернення кредиту(а.с.30-33).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався ст.230 ЦК України і виходив з того, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Проте позивачі не довели факт обману, який повинні були довести особисто.

Згідно матеріалів справи позивачем ОСОБА_2 було добровільно підписано кредитний договір та отримано в тимчасове строкове користування кредитні кошти в сумі 28000,00 доларів США підписано та оформлено додаток №1 до кредитного договору і графік платежів за кредитним договором. Під час укладення договору було обумовлено, що розмір періодичних платежів за відсотками є змінною величиною.

У відповідності до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.ст.526, 625 ЦК України позивач ОСОБА_2 особисто звернувся до банківської установи із заявою про отримання кредиту. При укладенні договору були дотримані всі умови договору. Підписуючи договір позивачі усвідомлювали, які наслідки можуть наступити у разі порушення умов його виконання.

На підставі ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Звернувшись до суду, позивачі просили визнати недійсними кредитний договір та договір іпотеки з тих підстав, що вони суперечать положенням ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволені позовних вимог з наступних підстав.

На підставі ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст.533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно зі ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно з ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

На підставі ч.ч.1, 2 ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачі при укладенні кредитного договору та договору іпотеки здійснили своє волевиявлення стосовно умов кредитування та обрали валюту, яка задовольняла їх потреби.

Доводи апеляційної скарги, що вони при укладенні кредитного договору та договору іпотеки були введені в оману, оскільки абсолютне значення подорожчання кредиту значно більше ніж визначено в договорі неспроможні. Позивач в судовому засіданні пояснив, що погашення кредиту відбувалося з порушенням графіку виконання кредитного договору. Саме вказана обставина стала підставою для укладення додаткової угоди від 26.06.2009 року, згідно якої було збільшено строк користування кредитними коштами.

Посилання позивачів, що споживач не зобовязаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії, що не були зазначені в договорі необґрунтовані та не доведені.

Посилання позивачів в апеляційній скарзі на ст.19 Закону України „Про захист прав споживачів неспроможне, оскільки суду не було надано достатніх та переконливих доказів на підтвердження того факту, що умови кредитного договору несправедливі, а дії відповідача при його укладенні нечесні.

При встановленні зазначених фактів і ухваленні рішення судом не було порушено норм процесуального права та правильно застосовано норми матеріального права.

Усі доводи апеляційної скарги були досліджені судом апеляційної інстанції, вони не є необґрунтовані та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 17 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили цією ухвалою.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: Л.Л.Баркова

ОСОБА_3