Справа № 363/2915/14-ц Головуючий у І інстанції Купрієнко С.І.
Провадження № 22-ц/780/4921/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Категорія 47 21.09.2015
УХВАЛА

Іменем України

21 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Волохова Л.А., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Говорун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - садове товариство «Енергетик», про розподіл спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про встановлення порядку користування житловим приміщенням, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа - садове товариство «Енергетик», про стягнення коштів, витрачених на будівництво будинку,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивувала наступним:

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 вересня 1986 року по 16 жовтня 2013 року. В період шлюбу вони побудували садовий будинок № НОМЕР_1 в садовому товаристві «Енергетик» в м. Вишгороді Київської області. Оскільки у будівництво спірного будинку були вкладені спільні кошти, о саме будівництво відбувалося під час шлюбу, вона має право на 1/2 частину цього будинку. З урахуванням уточнення позовних вимог просила суд розділити майно, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку НОМЕР_1 в садовому товаристві «Енергетик» в м. Вишгороді Київської області; залишити на праві власності відповідача 1/2 частину вказаного будинку.

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, який мотивував наступним:

Йому, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1, яка складається із трьох житлових кімнат розміром 21.1 кв.м., 17,5 кв.м. та 25,6 кв.м. Між сторонами склався порядок користування вищезазначеною квартирою, а саме: ОСОБА_3 користується житловою кімнатою розміром 25,6 кв.м, ОСОБА_4 житловою кімнатою розміром 21 кв.м ОСОБА_5 житловою кімнатою розміром 17,0 кв.м. Оскільки між сторонами склалися неприязні стосунки, він змушений проживати окремо у садовому будинку, який належить йому на праві приватної власності. З урахуванням уточнення позовних вимог просив суд встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши йому в користування житлову кімнату розміром 21 кв.м, ОСОБА_3 - житлову кімнату розміром 17,5 кв.м, повнолітнім синам ОСОБА_4 та ОСОБА_6 - житлову кімнату розміром 25,6 кв.м.

У грудні 2014 року третя особа - ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який мотивував тим, що він також вкладав свої кошти під час будівництва садового будинку. З урахуванням уточнення позовних вимог просив суд стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на його користь 60 000,00 грн. - кошти, витрачені ним на будівництво садового будинку.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 19 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено,у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та позовних вимог третьої особи ОСОБА_4відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 та незадоволених його зустрічних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вимог ОСОБА_3 відмовити, задовольнити його позовні вимоги. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги преюдиціального факту, встановленого рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16.10.2013 року у справі про розірвання шлюбу сторін, а саме того, що сторони припинили сімейно-шлюбні відносини 11 грудня 2011 року, в той час як будинок він будував та вводив в експлуатацію вже після цього. Зазначає, що ОСОБА_3 ніякої участі в будівництві будинку не приймала, таким чином правові підстави для задоволення її вимог відсутні. Вказує, що суд помилково дійшов висновку, що на будівництво спірного будинку були вкладені спільні кошти.

Крім того, він є інвалідом 2-ї групи як постраждалий внаслідок Чорнобильської катастрофи, тому має право на додаткову житлову площу не менше 21 кв.м. За таких умов саме такої площі кімнату йому необхідно виділити у користування, що не було взято до уваги судом першої інстанції, чим були порушені його права. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

ОСОБА_3 та третя особа - ОСОБА_4 подали до суду заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначили, що доводи скарги не вмотивовані та безпідставні. Вважають оскаржуване рішення суду законним та обґрунтованим, тому просять залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Задовольняючи первісний позов щодо розподілу між сторонами спірного майна - будинку НОМЕР_1 в садовому товаристві «Енергетик» в м. Вишгороді Київської області, суд першої інстанції виходив з того, що вказаний будинок був збудований сторонами за час шлюбу, відтак у відповідності до положень ст. 60 СК України є спільним майном подружжя. За таких умов згідно ст. 70 СК України частки подружжя у разі поділу такого спільного майна є рівними. З такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи їх виваженими та обґрунтованими.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

В ході розгляду справи відповідачем не було надано жодного доказу на підтвердження свої тверджень про будівництво будинку вже після припинення сімейних відносин з позивачем. Не може слугувати таким доказом й рішення про розірвання шлюбу між сторонами, ухвалене Вишгородським районним судом Київської області від 16.10.2013 року, оскільки факт непроживання сторін в шлюбних відносинах дане рішення не встановлює, а містить лише посилання позивача з цього приводу, які жодним чином підтверджені не були. Не може обґрунтовувати факт будівництва спірного будинку позивачем поза шлюбу й отримання відповідачем свідоцтва про право власності на спірний будинок 10.01.2014 року, оскільки, як вбачається з наданих сторонами до матеріалів справи копій технічної документації на вказаний будинок, фактичне його будівництво було здійснене ще до липня 2011 року.

Зважаючи на вкладене колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційні вимоги у вищевказаній частині залишилися недоведеними та суперечать матеріалам справи, відтак не можуть бути прийняті судом.

Не підлягають до задоволення й апеляційні вимоги щодо скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову. Відповідач як один з чотирьох співвласників трикімнатної квартири АДРЕСА_1 висунув вимогу про встановлення порядку користування квартирою між співвласниками, надавши йому у користування житлову кімнату розміром 21 кв.м, залишивши у користуванні інших трьох співвласників житлові кімнати сумарною площею 43,1 кв.м. При цьому позивачем не було надано до суду не тільки належного обґрунтування саме такого порядку користування, але й взагалі доказів можливості встановлення порядку користування трикімнатною квартирою чотирма співвласниками у відповідності до належних їм часток та діючих санітарних норм. Жодного доказу з цього приводу відповідачем не представлено, незважаючи на роз'яснення про необхідність для вирішення цього питання спеціальних знань та можливість призначення експертизи як одного із засобів доказування. При цьому колегія суддів апеляційного суду вважає, що посилання відповідача на положення ст. 14 та п.10 ст. 20 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" жодним чином не можуть слугувати належним обґрунтуванням необхідності надання йому кімнати площею 21 кв.м при встановленні порядку користування квартирою, оскільки зазначені норми містять посилання на право осіб, що стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, на отримання від держави за певних умов додаткової жилої площі у вигляді окремої кімнати, але аж ніяк не регламентують порядок користування співвласниками квартирою, що була отримана ними в порядку, відмінному від передбаченого зазначеним законом.

Згідно положень ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, належно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому передбачених законом підстав для скасування рішення суду при апеляційному розгляді не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 червня2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді