Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Є. у. № 220/321/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Єфименко В.І.
№ провадження
22-ц/778/3473/15 Суддя-доповідач: Боєва В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

Суддів Коваленко А.І., Бондаря М.С.,

При секретарі: Бурак А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 07 квітня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позивач зазначала, що 27.03.2013 року відповідач під розписку взяв у неї в борг 7500 грн. 17.04.2013 poкy він отримав від неї ще 4350 грн. доповнивши про це вищезазначену розписку і 01.06.2013 року взяв в займи ще 8000 грн.доповнивши про це вищезазначену розписку. Згідно умов усного договору відповідач зобов'язувався повернути суму боргу в розмірі 19850,00 грн. в строк до 01.11.2013. Вказує, що на її вимогу повернути кошти відповідач позичену суму коштів не повернув.

Посилаючись на ці обставини, просив стягнути з відповідача на її користь суму боргу-19850 грн.. з урахуванням індексу інфляції за період з 01.11.2013 року по 01.11.2014 року у розмірі 3374.14 грн. та 3% річних за цей самий період у розмірі 595,50 грн., а всього суму 23819,64 грн., а також судовий збір у сумі 238.20 грн.

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 07 квітня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 19850,50 грн. три відсотки річних у розмірі 595,50 грн, індекс інфляції -3374,14 грн. витрати по сплаті судового збору у сумі 238,20 грн., а всього 24057,89 грн..

Стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави 05,40 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга має бути відхилена з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольнивши позов, суд першої інстанції вірно посилався на положення статей 1047, 1049 ЦК України, якими встановлено, що договір позики укладається в письмовій формі; обов'язок позичальника повернути позику (грошові кошти) у такій самій сумі та на приписи статей 526, 610, 625 ЦК України - якими визначено загальні умови виконання зобов'язання; надано поняття, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) та встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

При цьому суд виходив з того, що 27.03.2013 року між сторонами укладено договір позики, який підтверджено розпискою боржника - ОСОБА_2, а відтак грошове зобов'язання має виконуватися належним чином. Оскільки має місце порушення боржником ОСОБА_2 цього зобов'язання, то суд застосував до правовідносин сторін положення статті 625 ЦК України, якою встановлено відповідальність боржника за порушення грошового зобов'язання.

Основні доводи апеляційної скарги стосуються невизнання апелянтом розписки, написаної ним, борговим документом. Апелянт вказує, що розписка, надана позивачем, не може бути визнана борговим документом, бо не має ні обов'язкових, ні факультативних реквізитів. Відносно другої і третьої угоди в розписці лише вказано, що взяв ще відповідні грошові суми, проте не зазначено, хто у кого взяв, з цієї розписки неможливо уяснити, хто у кого взяв гроші, не вказано строк повернення боргу.

Ці доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження при апеляційному розгляді справи.

Так, судом встановлено, що 27.03.2013 року між сторонами укладено договір позики, який підтверджено розпискою боржника - ОСОБА_2 На підтвердження договору позики ОСОБА_2 власноручно написав розписку, в якій зазначив, що він взяв у ОСОБА_3 7500 грн. та зобов'язався віддати цю суму 01.11.2013 року.

Згодом ОСОБА_2 в цій же розписці вказав, що він отримав ще 4350 грн., зазначивши дату отримання - 17.04.2013 року та 01.06.2013 року він доповнив вищезазначену розписку записом, що він взяв ще 8000 грн.

Також в мотивувальній частині рішення суд посилається на те, що відповідач в судовому засіданні підтвердив, що записи в розписці він здійснював власноручно, але 27.03.2013 року взяв у позивача в займи в борг 5000 грн., а не 7500 грн.; 17.04.2013 року він взяв не 4350 грн., а 3000 грн. Зовсім не брав в займи 03.06.2013 року, хоча ним записано, що отримав в зазначений день 8000 грн. (а. с. 4-а; 15).

Ці пояснення відповідача підтверджено записом фіксування судового засідання технічними засобами, який при апеляційному розгляді справи було прослухано складом суду.

Судова колегія вважає, що при вирішенні спору слід враховувати презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України) та частину 1 статті 207 ЦК України - згідно якої правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Судом першої інстанції, відповідно до ст. 212 ЦПК України,повно, всебічно досліджено і оцінено обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин та закон, що їх регулює.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1049 ЦК України встановлює обов'язок позичальника повернути позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У випадку порушення договору позичальником наступають наслідки, встановлені ст. 1050 ЦК України, зокрема якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Тобто, висновок суду першої інстанції щодо доведеності укладення сторонами договору позики, за яким позичальник не виконав умови щодо повернення боргу у визначений ним самим строк, та щодо настання наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України, відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Інші доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, вважав, що доказом є копія розписки, додана до позовної заяви. Апелянт вказує, що цей доказ неналежний, бо не містить достатньої і достовірної інформації щодо предмету спору і не є допустимим, оскільки це незавірена ксерокопія розписки, оригінал якої в судовому засіданні не перевірявся.

Проте, такі доводи апеляційної скарги спростовують наступним.

Згідно із вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд має право вимагати подання оригіналу (частина друга статті 64 ЦПК України).

Оригінали письмових доказів, як зазначено у статті 138 ЦПК України, до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, якіїх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу.

З матеріалів справи видно, що оригінал розписки знаходиться в матеріалах справи та був досліджений судом першої інстанції (а. с. 4-а).

Оригінал розписки ОСОБА_2 надійшов до суду апеляційної інстанції разом з матеріалами справи, був скріплений стиплером з аркушем справи 5, а не прошитий, як-то передбачено Інструкцією з діловодства в місцевих загальних судах міст Києва та Севастополя, Апеляційному суді Автономної республіки Крим та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, про що свідчить акт, складений працівниками апеляційного суду Запорізької області від 27.04.2015 року.

Проте, судова колегія, вважає, що таке порушення Інструкції з діловодства не може вплинути на правильність висновків суду першої інстанції та бути підставою для скасування судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

За таких обставин судова колегія вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 07 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: