АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/2839/2015 Головуючий в 1 інстанції - Петренко Н.О.
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А., Андрієнко А.М.

при секретарі Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Сав дістрибюшин», магазину «Фокстрот» про захист прав споживача, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Сав дістрибюшн» про захист прав споживача, мотивуючи свої вимоги тим, що співробітники магазину «Фокстрот» відмовлялись обслуговувати його на державній мові, що принижує його як українця. Зневажливе ставлення працівників магазину до державної мови, призвело до моральних страждань, тривоги і невпевненості у державних гарантіях, а тому він просив визнати дії відповідача щодо відмови обслуговувати його на державній мові неправомірними. Зобов'язати відповідача надавати йому послуги виключно українською мовою, а також стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08.12.2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ «Сав дістрибюшн», магазину «Фокстрот» про захист прав споживача - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

В скарзі вказував на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції не витребував за його клопотанням книгу скарг і пропозицій, яка є на зберіганні у магазині «Фокстрот», та підтверджує його позовні вимоги.

В судове засідання апеляційного суду 07 квітня 2015 року, в призначений судом час, позивач та представник відповідача не з`явились. Про дату та час судового засідання сторони в справі були повідомлені, що підтверджується відповідними розписками.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтовані, позивач не довів, що відповідачем були порушені його права, як споживача .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає вимогам закону та встановленим судом обставинам.

Так, відповідно до ч.1 ст.700 ЦК України продавець зобов'язаний надати покупцеві необхідну і достовірну інформацію про товар, що пропонується до продажу. Інформація має відповідати вимогам закону та правилам роздрібної торгівлі щодо її змісту і способів надання.

Відповідно до ч.2 ст.13 вказаного закону, встановлено право споживача перед укладенням договорів на відстані продавець (виконавець) повинен надати споживачеві інформацію про: 1) найменування продавця (виконавця), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії; 2) основні характеристики продукції; 3) ціну, включаючи плату за доставку, та умови оплати; 4) гарантійні зобов'язання та інші послуги, пов'язані з утриманням чи ремонтом продукції; 5) інші умови поставки або виконання договору; 6) мінімальну тривалість договору, якщо він передбачає періодичні поставки продукції або послуг; 7) вартість телекомунікаційних послуг, якщо вона відрізняється від граничного тарифу; 8) період прийняття пропозицій; 9) порядок розірвання договору.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» інформація споживачеві повинна надаватися згідно із законодавством про мови.

Відповідно до п.1.4. Правил продажу товарів на замовлення та поза торгівельними або офісними приміщеннями, затверджених Наказом Міністерства економіки України від 19.04.2007 №103, далі Правила продажу товарів, передбачено обов'язок продавця у разі реалізації товарів поза торговельними або офісними приміщеннями, а також у разі реалізації товарів за договором на відстані, надати споживачеві інформацію про товар та документ, який засвідчує факт укладення договору і є підставою для виникнення взаємних прав та обов'язків.

Відповідно до п.16 Правил роздрібної торгівлі непродовольчими товарами, затверджених наказом Міністерства економіки України від 19.04.2007 №104, далі Правила роздрібної торгівлі, здійснюючи продаж непродовольчих товарів вітчизняного та іноземного виробництва, працівники суб'єкта господарювання зобов'язані надати споживачам необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про товари в супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також маркуванням чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів товарів. Інформація споживачеві повинна надаватися згідно із законодавством про мови.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про засади державної мовної політики» основи державної мовної політики визначаються Конституцією України, а порядок застосування мов в Україні - виключно цим Законом, з норм якого мають виходити інші правові акти, що визначають особливості використання мов у різних сферах суспільного життя.

Відповідно до ч.1 ст.6 вказаного Закону України державною мовою України є українська мова.

Відповідно до ч.2 ст.6 вказаного Закону українська мова як державна мова обов'язково застосовується на всій території України при здійсненні повноважень органами законодавчої, виконавчої та судової влади, у міжнародних договорах, у навчальному процесі в навчальних закладах в межах і порядку, що визначаються цим Законом. Держава сприяє використанню державної мови в засобах масової інформації, науці, культурі, інших сферах суспільного життя.

Відповідно до ч.1 ст.18 вказаного Закону в економічній і соціальній діяльності державних підприємств, установ та організацій основною мовою є державна мова, а також вільно використовуються російська та інші регіональні мови або мови меншин.

Відповідно до ч 2 ст.18 цього Закону в економічній і соціальній діяльності об'єднань громадян, приватних підприємств, установ та організацій, громадян - суб'єктів підприємницької діяльності та фізичних осіб вільно використовуються державна мова, регіональні мови або мови меншин, інші мови.

Відповідно ч.1 ст.24 цього Закону кожному гарантується право споживати інформаційну продукцію засобів масової інформації будь-якою мовою. Це право з поважанням принципу незалежності і самостійності засобів масової інформації забезпечується створенням умов для розповсюдження інформації різними мовами і вільного вибору мови її споживання.

Відповідно до ч.2 ст.24 цього Закону, офіційна інформація про діяльність органів державної влади та органів місцевого самоврядування поширюється державною мовою, а у межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, - також цією регіональною мовою (мовами). У разі поширення офіційної інформації мовою, яка відрізняється від державної, поширювач повинен забезпечити автентичний переклад з мови, на якій поширюється ця інформація, на державну мову.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.26 вказаного Закону, рекламні оголошення, повідомлення та інші форми аудіо- і візуальної рекламної продукції виконуються державною мовою або іншою мовою на вибір рекламодавця. Знаки для товарів і послуг наводяться у рекламі у тому вигляді, в якому їм надана правова охорона в Україні відповідно до закону.

Відповідно до ч.3 ст.26 вказаного Закону, маркування товарів, інструкції про їх застосування тощо виконуються державною мовою і регіональною мовою або мовою меншини. За рішенням виробників товарів поруч із текстом, викладеним державною мовою, може розміщуватися його переклад іншими мовами. Маркування товарів для експорту виконується будь-якими мовами.

Іншого законодавством України, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин, не визначено.

Таким чином, виходячи з наведених положень законодавства про захист прав споживачів та законодавства про мови, законом гарантовано споживачу право на отримання виключно перед реалізацією товару державною мовою інформації про товар, яка міститься в маркуванні товару, інструкції про його застосування та іншій супровідній документації, що додається до продукції.

Позивач не довів, що такі вимоги закону, були порушені відповідачем при його обслуговуванні в магазині.

Колегія суддів враховує також і те, що на відсутність порушення прав позивача, як споживача, вказує відсутність заперечень позивача щодо наявності в нього реальної можливості придбати необхідний йому товар у відповідачів, зокрема в магазині «Фокстрот», через ненадання йому інформації про товар українською мовою чи іншою зрозумілою для нього мовою.

Виходячи з вищевикладеного, судом не встановлено порушення відповідачами прав позивача як споживача та правових підстав для їх захисту.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права є юридично неспроможними, оскільки ґрунтуються на хибному розумінні та тлумаченні на власний розсуд вищенаведених положень законодавства, яким регламентовано спірні правовідносини.

Посилання в скарзі на те, що суд не витребував за клопотанням позивача книгу скарг і пропозицій на правильність оскаржуваного рішення не впливають, оскільки такі докази, відповідно до ст. 303 ЦПК України були витребувані апеляційним судом.

Дослідивши їх , судом було встановлено, що позивач 17 червня 2014 року , 11 серпня, 2014, 01 жовтня 2014 року в книгу скарг відповідача заносив свої зауваження, щодо відмови продавців магазину обслуговувати його (розмовляти з ним) українською мовою. Разом з тим, наявність таких записів та скарг не доводить, що такі факти в дійсності відбувались, а також, що відповідачем були порушені вимоги закону України «Про захист прав споживачів», а також Закону України «Про засади державної мовної політики».

Таким чином, оскільки законодавство України не містить заборони , щодо використання працівниками торгівельних закладів , під час виконання ними своїх обов`язків, іншої мови, окрім державної, висновок суду про відсутність підстав вважати, що права позивача були порушені , є обґрунтованим.

Так, як судом не було встановлено порушення прав споживача, а також іншої неправомірної поведінки в діях відповідача, суд обґрунтовано відмовив в позовних вимогах про зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню, тільки у випадках, визначених договором, або Законом.

Оскільки, допущені судом порушення процесуальних норм, - не витребування у відповідача доказів, які просив витребувати позивач, не призвели до неправильного вирішення справи, відповідно до ч.3 ст. 309 ЦПК України, з цих підстав рішення скасовано бути не може.

Суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального права, а тому апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: