УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Умнової О.В., Висоцької В.С., Кафідової О.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, правонаступником якого є ОСОБА_5 до Перемишлянської міської ради, ОСОБА_6, третя особа: ОСОБА_7 про зобов'язання привести незаконно захоплену ділянку в первинний стан, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 02 червня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

В грудні 2011 року ОСОБА_4 правонаступником якого є ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати рішення Перемишлянської міської ради № 344 від 23 грудня 1999 року про надання в постійне користування ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,01 га для використання під присадибну ділянку; зобов'язати ОСОБА_6 привести незаконно захоплену частину спільного заїзду площею 0,01 га в первинний стан, шляхом демонтажу господарської будівлі, яка на ній розміщена.

Позов мотивовано тим, що позивач та ОСОБА_6 є сусідами. Між їхніми земельними ділянками існує спільний заїзд. Рішенням Перемишлянської міської ради від 23 грудня 1999 року № 344 відповідачу було надано у користування земельну ділянку площею 0,01 га, на якій останній побудував господарську споруду. Позивач вважає, що прийняте міською радою рішення № 344 є незаконним і порушує його права як власника суміжної земельної ділянки, зокрема щодо користування частиною спільного заїзду. Збудована на спільному заїзді будівля має бути демонтована, а земельна ділянка (частина спільного заїзду) приведена у попередній стан.

Ухвалою Перемишлянського районного суду Львівської області від 01 березня 2013 року провадження в частині визнання рішення міської ради незаконним та його скасування закрито.

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 02 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2015 року, позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_6 привести незаконно зайняту частину спільного заїзду площею 0,01 га в первинний стан, шляхом демонтажу господарської будівлі, яка на ній розміщена.

Відповідач ОСОБА_6, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову, провадження у справі закрити у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи в межах касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій повно встановлені фактичні обставини справи на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів та вірно застосовано норми матеріального права та процесуального права до спірних правовідносин.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для його скасування.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, задовольняючи позов правильно виходив з того, що земельна ділянка, якою користується ОСОБА_6 та спільний заїзд (в т.ч. частина, якою користується відповідач і збудував там господарську будівлю) відносяться до земель Перемишлянської міської ради.

З 1983 року між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 існував спільний заїзд. Відповідач, а до 2000 року його мати, фактично користувались земельною ділянкою площею 0,1476 га у АДРЕСА_2, в тому числі і частиною спільного заїзду. Межі земельної ділянки по АДРЕСА_2, відповідно до вимог Земельного кодексу України, ЗК УРСР не встановлювались, правовстановлюючі документи не вироблялись.

Оскільки частина земельної ділянки, на якій збудована господарська будівля (майстерня) ОСОБА_6 була збудована на самовільно зайнятій земельній ділянці, яка перебувала у спільному користуванні власників (користувачів) земельних ділянок, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для зобов'язання ОСОБА_6 привести незаконно зайняту частину спільного заїзду площею 0,01 га в первинний стан, шляхом демонтажу господарської будівлі, яка на ній розміщена.

При вирішенні даної справи судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків місцевого та апеляційного судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 02 червня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Умнова
В.С. Висоцька
О.В. Кафідова