Справа № 463/1246/14 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/783/2278/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 січня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення 106354 грн., затрачених на капітальний ремонт будинку та 216025.00 грн. вартості самочинного будівництва, а всього 322379.00 грн.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено у зв"язку із закінченням строку позовної давності.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що позивач, будучи членом сім"ї відповідачки, за рахунок власних коштів проводив поточний та капітальний ремонт житлового будинку, істотно збільшив його вартість, збудував гараж, теплицю, сарай, тамбур. Позивачка перебувала за кордоном, діти були неповнолітніми, а батьки ОСОБА_4 люди похилого віку, а тому поліпшення у житловому будинку були проведені лише за рахунок його власних коштів та його особистою працею. Оскільки самочинне будівництво не дає йому можливості набути права власності на збудовані ним будівлі, затрачені на це кошти підлягають стягненню з відповідачки. Вважає, що суд першої інстанції прийшов невірного висновку про пропуск ним строку позовної давності, оскільки до набрання рішенням Личаківського районного суду м. Львова, яким відповідача позбавлено права власності на спірний будинок, а це 10.10.2011 року, він користувався житловим будинком та господарськими будівлями і жодне з його прав щодо володіння майном не було порушено. Даний факт спростовує висновок суду першої інстанції, що перебіг строку позовної давності почався з 06.04.2010 року. Апелянт зазначає про те, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було враховано положень ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, роз»яснень Постанови Верховного Суду України від 04.10.1991 року №7 зі змінами та доповненнями «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», у зв»язку з чим не досліджено та не встановлено суб»єктивного права позивача на кошти, які він затратив на ремонт, реконструкцію будинку, будівництво гаражу, сараю, теплиці та тамбуру, вартість яких підтверджується висновком будівельно - технічної експертизи. З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що така підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30.03.2011 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати Апеляційного суду Львівської області від 10.10.2011 року, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні його позову до ОСОБА_4, треті особи Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «БТІ та ЕО» про визнання права власності у спільному майні подружжя.

Відмовляючи у задоволенні згаданого позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для визнання будинку АДРЕСА_1 об»єктом спільної сумісної власності подружжя за ОСОБА_2 та визнання за ним права власності на ? його ідеальну частку, оскільки жодних доказів щодо участі у зведенні вказаної прибудови та надбудови до будинку суду не представлено.

Колегія суддів апеляційного суду Львівської області, погодившись з рішення суду першої інстанції зазначила, що позивачем, всупереч вимогам статей 10,60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, не доведено на підставі належних та допустимих доказів того, що вартість належного відповідачці майна за час шлюбу істотно збільшилася у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат сторін або затрат особисто позивача в такій мірі, яка б давала йому право на визнання за ним права власності на ? частину спірного житлового будинку. Враховуючи те, що згідно з довідкою з місця проживання у спірному житловому будинку проживають батьки та брат ОСОБА_4, суд прийшов до висновку про те, що вони також могли брати участь своєю працею та матеріальними вкладеннями у будівельних та ремонтних роботах, які проводила власник житлового будинку ОСОБА_4

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30.03.2011 р. та ухвала Апеляційного суду Львівської області від 10.10.2011 р. набрали законної сили, в касаційному порядку не переглядались та не скасовувались. А відтак, з врахуванням положень ст. 61 ЦПК України, відповідно до якої обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, обставини, встановлені рішенням Личаківського районного суду м. Львова щодо здійснення добудови житлового будинку, участі позивача, відповідачки та інших осіб у будівельних та ремонтних роботах, встановлена рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30.03.2011 року.

Згідно з ро»ясненнями п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року з наступними змінами та доповненнями «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» інші особи, що брали участь не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності, а відшкодування затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке право за цих умов належить членам сім»ї власника жилого будинку, якщо вони брали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 ЖК обов»язок.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 16.10.1982 року до 06.04.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, відповідачка ОСОБА_4 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від ІНФОРМАЦІЯ_1 року після смерті бабці, ОСОБА_6

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те,що перебуваючи у шлюбі з відповідачкою за спільні кошти подружжя були виконані роботи по реконструкції та капітальному ремонту житлового будинку, який успадкувала його колишня дружина після смерті бабці, ОСОБА_6, а також за його особисті кошти самочинно було збудовано гараж, вартістю 135679.00 грн., сарай, вартістю 37521.00 грн., теплицю, вартістю 39454.00 грн., тамбур, вартістю 3371.00 грн. Оскільки на ці роботи було витрачено значні кошти, що підтверджується висновком судової інженерно - технічної експертизи від 28.10.2014 р., згідно з якими вартість проведених будівельних робіт з реконструкції та капітального ремонту житлового будинку на день проведення експертизи становить 245809.00 грн., уточнивши позовні вимоги просив стягнути з 106354.00 грн., затрачених на капітальний ремонт будинку та

216025.00 грн. вартості будівництва гаражу, сараю, теплиці та тамбуру, а всього, 322379.00 грн.

З висновку судової інженерно - технічної експертизи №1376 від 28.10.2014 року вбачається, що на підставі технічної документації, а саме, технічного паспорту БТІ від 13.02.1984 року, від 20.01.1992 року, 05.05.2008 року, в будові житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, в період 13.02.1984 року - 05.05.2008 року проведені будівельні роботи з реконструкції та капітального ремонту будівлі будинку. Вартість проведених будівельних робіт з реконструкції та капітального ремонту будівлі будинку на дату експертизи складає 245809.00 грн. Вартість будови житлового будинку на дату експертизи становить 300349.00 грн. Проведені роботи в складі реконструкції і капітального ремонту будівлі житлового будинку складають 81.8% від вартості житлового будинку. Вартість господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1, які є об»єктами самочинного будівництва, на дату експертизи становила: гараж - 135679.00 грн.; сарай - 37521.00 грн., теплиця - 39454.00 грн., тамбур - 3371.00 грн.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб , які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами, відповідно до цивільного процесуального законодавства України, є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. А з урахуванням принципу змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

На підтвердження затрат на реконструкцію та капітальний ремонт спірного житлового будинку, на будівництво гаражу, сараю, теплиці та тамбуру, позивач надав суду квитанції та накладні (матеріали цивільної справи №2-550/11), виписані на ім»я позивача, і в тому числі і на інших осіб, родинні стосунки з якими не доведені. Представником відповідача подані позивачем докази, не заперечувалися та не спростовувалися.

Представник відповідачки в суді апеляційної інстанції не заперечувала тих обставин, що позивач своєю особистою працею приймав участь у реконструкції та капітальному ремонті житлового будинку, у будівництві гаражу, сараю, теплиці та тамбуру, поніс на це грошові затрати, однак такі було зроблено з метою покращення умов проживання сім»ї, тобто, в інтересах сім»ї. Крім цього, позивач проживав у житловому будинку, а відтак утримував його у належному стані, виконував обов»язок, передбачений ст.156 ЖК України.

Погоджуючись з твердженнями позивача про проведення під час перебування сторін у шлюбі реконструкції та капітального ремонту житлового будинку, будівництва гаражу, сараю, теплиці, тамбуру, не заперечуючи висновки експертизи, представник відповідачки зазначила про безпідставність позовних вимог на зазначену позивачем суму, у зв»язку з неможливістю визначити ступінь участі позивача в цих роботах, як матеріальної так і трудової, оскільки вказані роботи виконувались позивачем, відповідачкою, їх родичами, ступінь участі яких невизначений.

Обставини участі родичів відповідачки, інших осіб у реконструкції , капітальному ремонті житлового будинку, у будівництві гаражу, сараю, теплиці та тамбуру позивачем не спростовані, підтверджуються рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30.03.2011 р. та ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10.10.2011 р., а також наданими суду доказами, а саме, квитанціями, товарними чеками, накладними на придбання будівельних матеріалів іншими особами, крім позивача, що проживають у спірному житловому будинку, що підтверджує їх участь у проведенні реконструкції, ремонтних роботах та в будівництві гаражу, сараю, теплиці, тамбуру.

Враховуючи зазначені обставини колегія суддів приходить до висновку про неможливість визначення матеріальної участі позивача у реконструкції та ремонті житлового будинку по АДРЕСА_1, у будівництві гаражу, сараю, теплиці та тамбуру.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_2 не надав суду достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме, документальних доказів на підтвердження понесених саме ним матеріальних затрат на реконструкцію та ремонт житлового будинку в розмірі 106354.00 грн., на будівництво гаражу, сараю, теплиці та тамбуру лише ним в розмірі 216025.00 грн.

Відсутність сукупності доказів у їх взаємозв»язку, що мали б свідчити про розмір понесених саме позивачем затрат на реконструкцію та капітальний ремонт житлового будинку АДРЕСА_1 в розмірі 106354.00 грн., на будівництво гаража, сараю, теплиці, тамбуру - 216.025.00 грн., спростовує доводи позивача про підставність позову.

І оскільки затрати, понесені позивачем на реконструкцію, капітальний ремонт житлового будинку, будівництво гаража, сараю, теплиці та тамбуру, підтверджені на суму 6618 грн.02 коп. (квитанції, чеки, накладні на зазначену суму знаходяться в матеріалах справи №2-550/11у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності у спільному майні подружжя, а. с. 63-76), саме такий розмір коштів підлягає стягненню з відповідачки.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що будівництво гаражу, сараю, теплиці та тамбуру є самовільним, не узаконеним у встановленому законом порядку.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про відсутність у суду першої інстанції підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених ч.4 ст. 267 ЦК України та відмови у задоволенні позову за спливом позовної давності.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відмовляючи у задоволенні позову у зв»язку із застосуванням наслідків спливу позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що сторони перебували у шлюбі до 06.04.2010 року, отже з цього моменту позивач довідався про порушення свого права щодо повернення витрат на проведені ремонтні роботи.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, оскільки вважає, що перебіг позовної давності почався з дня, коли позивач дізнався про порушення свого права з рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30.03.2011 року, що набрало законної сили 10.10.2011 року, яким йому було відмовлено у визнанні права власності у спільному майні подружжя за безпідставністю, оскільки до ухвалення цього рішення позивач вважав себе співвласником житлового будинку АДРЕСА_1, з позовом ОСОБА_2 звернувся 18.03.2014 року, а відтак висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності не ґрунтується на вимогах закону та обставинах даної справи.

Крім цього, згідно з роз»ясненнями п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, суд першої інстанції не врахував зазначених роз»яснень, не дослідив та не зазначив у мотивувальній частині рішення своїх висновків щодо підставності позову, що має важливе значення для відмови у позові у зв»язку із застосуванням наслідків спливу позовної давності, оскільки такі наслідки можуть бути застосовані лише у разі під ставності позову.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи неповне з»ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, у зв»язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 6618.02 грн. затрачених на проведення ремонтних робіт у житловому будинку АДРЕСА_1, в задоволенні решти вимог слід відмовити..

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 січня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 6618 грн. 02 коп. затрачених на проведення ремонтних робіт у житловому будинку АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.