АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/4488/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: №641/7513/14-ц Курганникова О.А.
Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

суддів: Швецової Л.А., Сащенка І.С.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на повторне заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 січня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «ВЕРУС» в особі Філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «ВЕРУС» у Комінтернівському районі м. Харкова, про стягнення кредитної заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2014 року позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі: ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що 06 червня 2008 року між банківською установою та позичальницею ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір б/н, згідно якого останній було надано кредит у розмірі 3 000,00 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 24 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Вказаний Кредитний договір складається із заяви позичальниці ОСОБА_2, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку, з якими позичальниця була ознайомлена у письмовому вигляді та з якими погодилась у повному обсязі.

За умовами зазначеного Кредитного договору позичальниця ОСОБА_2 зобов'язалась погашати заборгованість за Кредитом, процентам за користування ним, а також сплачувати банку відповідну комісію за обслуговування кредиту щомісячними платежами.

При цьому, з метою забезпечення виконання позичальницею ОСОБА_2 своїх договірних зобов'язань за вказаним Кредитним договором, між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та Філією Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» 22 березня 2011 року був укладений Договір поруки, згідно якого останнє поручилось перед кредитором за виконання позичальницею ОСОБА_2 узятих на себе кредитних зобов'язань у повному обсязі та взяло на себе солідарну з нею відповідальність за їх невиконання, обмежену розміром - 200,00 грн.

Банківська установа свої договірні зобов'язання за Кредитним договором б/н від 06 червня 2008 року, укладеним з позичальницею ОСОБА_2, виконала в повному обсязі, надавши їй кредит у розмірі 3 000,00 грн., проте позичальниця узяті на себе зобов'язання належним чином не виконує та порушує умови кредитного договору щодо своєчасного погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за його використання, а також сплати щомісячної комісії за обслуговування карткового рахунку, в зв'язку з чим виникла значна кредитна заборгованість, загальний розмір якої станом на 11 грудня 2013 року становить 24 348 грн. 38 коп. та складається із заборгованості за кредитом - 3 000,00 грн., заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами - 12 982,74 грн., заборгованості зі сплати комісії за обслуговування кредиту - 6 730,00 грн., а також штрафів, нарахованих банком згідно Умов та Правил надання банківських послуг за порушення позичальницею своїх договірних зобов'язань щодо своєчасного здійснення щомісячних платежів на погашення отриманого кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами в розмірі - 500,00 грн. (фіксована частина), 1 135,64 грн. (процентна складова).

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що позичальниця ОСОБА_2 у добровільному порядку повертати банківській установі запозичені кредитні кошти не бажає, позивач - ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд у примусовому порядку стягнути з позичальниці ОСОБА_2 на його користь заборгованість за Кредитним договором б/н від 06 червня 2008 року в розмірі 24 148 грн. 38 коп., та стягнути солідарно з позичальниці ОСОБА_2 та її поручителя - філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» на користь банківської установи 200,00 грн. у рахунок погашення залишку кредитної заборгованості за тим же кредитним договором.

Справа розглядалася судом першої інстанції неодноразово.

Повторним заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 січня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з відповідачки ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за Кредитним договором б/н від 06 червня 2008 року в розмірі 24 148 грн. 38 коп.

Стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_2 та ТОВ «Українське Фінансове Агентство «ВЕРУС» в особі філії ТОВ «Українське Фінансове Агентство «ВЕРУС» у Комінтернівському районі м. Харкова на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 200,00 грн. у рахунок погашення кредитної заборгованості за тим же Кредитним договором.

При цьому судом першої інстанції вирішено й питання щодо розподілу судових витрат по справі, стягнуто з відповідачки ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 243,60 грн. судового збору, сплаченого банківською установою при зверненні до суду.

В апеляційній скарзі представника відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ставиться питання про скасування зазначеного рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» вимог, за їх безпідставністю.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_3 посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що відповідачка ОСОБА_2 про час та місце судового засідання, в якому районним судом було постановлено оскаржуване рішення, належним чином не повідомлялась, а тому була позбавлена можливості скористатися своїми процесуальними правами, щодо безпосередньої участі в розгляді справи, надання особистих пояснень та заперечень проти заявленого до неї позову.

Також апелянт вказує на те, що позичальниця ОСОБА_2 будь-якої платіжної картки за Кредитним договором від 06 червня 2008 року взагалі не отримувала, оскільки грошові кошти за цим договором були видані їй готівкою через касу банку.

Крім того, апелянт посилається на те, що з доданого банком розрахунку заборгованості позичальниці ОСОБА_2 не зрозуміло, звідки була взята та як саме була обчислена сума поточної заборгованості за кредитом, на підставі якої позивач у подальшому здійснював нарахування суми процентів, комісії та штрафу.

Апелянт також зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки факту пропуску позивачем річного строку позовної давності для пред'явлення вимог щодо стягнення з відповідачки суми нарахованих штрафів, а враховуючи строк дії платіжної картки - то і для вимог щодо стягнення усієї кредитної заборгованості в цілому, про застосування якої стороною відповідачки - боржника було поставлено питання в заяві про перегляд попереднього заочного рішення районного суду, ухваленого по справі.

Іншим відповідачем, а саме ТОВ «Українське Фінансове Агентство «ВЕРУС» в особі філії ТОВ «Українське Фінансове Агентство «ВЕРУС» у Комінтернівському районі м. Харкова заочне рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, в установленому законом порядку не оскаржене.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачки ОСОБА_2 підтримала подану апеляційну скаргу та просила задовольнити її у повному обсязі.

Представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» проти задоволення апеляційної скарги заперечував, однак між тим погодився, що стосовно деяких заявлених позовних вимог встановлена законом позовна давність, дійсно, сплила.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Задовольняючи заявлені ПАТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка ОСОБА_2 не виконала своїх зобов'язань за укладеним з позивачем Кредитним договором б/н від 06.06.2008 року, а тому існуюча кредитна заборгованість за цим Договором підлягає примусовому стягненню з позичальниці та її поручителя на користь кредитора.

При цьому відмовляючи в задоволенні заяви представника відповідачки ОСОБА_2 про застосування до спірних правовідносин правил позовної давності, суд першої інстанції послався на те, що строк дії виданої позичальниці платіжної картки, а відтак і строк для повного виконання останньою узятих на себе кредитних зобов'язань закінчився у січні 2012 року, в зв'язку з чим строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав позивачем - ПАТ КБ «ПриватБанк» не пропущено.

Однак, повністю погодитися з таким висновком районного суду судова колегія погодитися не може, оскільки цей висновок суперечить матеріалам справи та приписам закону.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 15 ЦК України, яка також кореспондується зі ст. 55 Конституції України, кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

За приписами ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 главою 71 Цивільного кодексу України.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави «Позика, кредит, банківський вклад», якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору. Викладене міститься у статті 1054 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня фактичного повернення позики.

Таким чином, проценти, визначені вказаною правовою нормою є платою за користування чужими грошима, яка за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, тобто проценти за кредитним договором нараховуються до моменту повного погашення кредиту та виконання всіх передбачених договором грошових зобов'язань.

Обов'язок боржника сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами передбачений і ст. 536 ЦК України, яка має імперативний характер за виключенням правовідносин між фізичними особами.

Відповідно до коментованої статті за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За змістом положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Загальні умови виконання зобов'язань передбачені ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов'язання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення зобов'язань передбачені ст. 611 ЦК України, за змістом якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Зі змісту наведеної правової норми випливає, що порука є угодою щодо прийняття третьою особою на себе обов'язку поручитися перед кредитором за виконання боржником свого зобов'язання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язання боржником шляхом відшкодування у грошовій формі того, що не було виконане боржником.

Таким чином, порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (як правило, грошового).

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як встановлено по справі, 06 червня 2008 року між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк», як кредитором, та відповідачкою ОСОБА_2, як позичальницею, було укладено Договір про надання банківських послуг б/н, а по суті Кредитний договір (Референс договору в електронній базі банку - Кредитний договір SAMD № 0341), згідно якого останній було надано банківський кредит у розмірі 3 000,00 грн. шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку № 4441 зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 24 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Вказаний Кредитний договір складається із заяви позичальниці ОСОБА_2, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку, з якими остання була ознайомлена у письмовому вигляді та з якими погодилась у повному обсязі, підтвердивши це своїм власноручним підписом (а.с. 8, 9-12).

За умовами зазначеного Кредитного договору позичальниця ОСОБА_2 зобов'язалась погашати заборгованість за Кредитом, сплачувати проценти за користування кредитними коштами, а також відповідну комісію за обслуговування картрахунку в розмірі 3,5 % від суми отриманого кредиту щомісячними платежами до 26 числа кожного місяця та погасити Кредит у повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, зазначеного на платіжній картці (в полі MONTH).

При цьому, з метою забезпечення виконання позичальницею ОСОБА_2 своїх договірних зобов'язань за вказаним Кредитним договором, між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та Філією Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» 22 березня 2011 року був укладений Договір поруки, згідно якого останнє поручилось перед кредитором за виконання позичальницею ОСОБА_2 узятих на себе кредитних зобов'язань у повному обсязі та взяло на себе солідарну з нею відповідальність за їх невиконання, обмежену розміром - 200,00 грн.

Згідно п. 3.1.1. Правил користування платіжною карткою, які є невід'ємною частиною укладеного між сторонами кредитного договору, строк дії Карки вказаний на лицьовій стороні Картки (місяць і рік).

Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця.

Як вбачається з роздруківки інформації по платіжній картці № 4441, виданій банком позичальниці ОСОБА_2, строк її дії закінчився у січні 2012 року (а.с.79).

Відповідно до п. 9.12 Умов та Правил надання банківських послуг укладений між сторонами кредитний договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо ж протягом цього строку жодна зі сторін не поінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же строк.

По справі також встановлено, що банківська установа свої договірні зобов'язання за Кредитним договором від 06 червня 2008 року, укладеним з позичальницею ОСОБА_2, виконала в повному обсязі, надавши останній кредит у розмірі 3 000,00 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на картковий рахунок, відкритий на ім'я позичальниці.

Факт отримання кредитних коштів у вищезазначеному розмірі представником відповідачки ОСОБА_2 визнається й не заперечується.

Проте, в супереч досягнутим між сторонами домовленостям, позичальниця ОСОБА_2 узяті на себе договірні зобов'язання щодо своєчасного повернення банківській установі отриманого кредиту та сплати щомісячних процентів за користування кредитними коштами, а також відповідної комісії не виконала, у зв'язку з чим виникла кредитна заборгованість, загальний розмір якої згідно наданого банком розрахунку станом на 11 грудня 2013 року становить 24 348 грн. 38 коп. та складається із заборгованості за кредитом - 3 000,00 грн., заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами - 12 982,74 грн., заборгованості зі сплати комісії за обслуговування кредиту - 6 730,00 грн., а також штрафів, нарахованих банком згідно Умов та Правил надання банківських послуг за порушення позичальницею своїх договірних зобов'язань щодо своєчасного здійснення щомісячних платежів на погашення отриманого кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами в розмірі - 500,00 грн. (фіксована частина), 1 135,64 грн. (процентна складова) (а.с. 4-6).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну та спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю 3 роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність тривалістю один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч.1та 5 ст. 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом вказаної правової норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналізуючи умови укладеного між сторонами договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань, тобто після несплати кожного чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України).

А відтак, враховуючи те, що позичальниця ОСОБА_2 не виконала своїх договірних зобов'язань щодо своєчасного здійснення щомісячних платежів на погашення отриманого кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, а також сплати комісії за обслуговування карткового рахунку, то вимоги позивача - ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості зі сплати цих платежів підлягають задоволенню в межах трирічного строку позовної давності до моменту звернення його з позовом до суду, а саме: за період з 04 лютого 2011 року по 03 лютого 2014 року, що становить загальну суму 6 772,50 грн., яка складається з поточної заборгованості по тілу кредиту - 1 861,92 грн. (3 000,00 грн. - 1 138,08 грн. =1 861,92 грн.); простроченої заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами - 1 340,58 грн. (6 730,00 грн. - 3 160,00 грн. = 1 340,58 грн.); а також простроченої заборгованості зі сплати комісії за обслуговування карткового рахунку - 3 570,00 грн. (105,00 грн. х 34 місяці = 3 570,00 грн. ).

Що ж стосується позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідачки ОСОБА_2 нарахованих штрафів у розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) та 1 135,64 грн. (процентна складова), то з приводу цих позовних вимог судова колегія вважає зазначити наступне.

Як наводилося вище, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов'язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов'язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов'язання боржником.

При цьому застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання.

Крім того, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), як про це також наводилося вище, застосовується позовна давність в один рік, перебіг строку якої починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (п. 1 ч. 2 ст. 258, ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Згідно п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною укладеного між сторонами Кредитного договору, Клієнт зобов'язується сплатити Банку штраф у розмірі 500,00 грн. + 5 % від суми позову при порушені Клієнтом строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більше ніж на 120 днів.

Як встановлено по справі, й ця обставина сторонами спору визнається й не заперечується, відповідачка ОСОБА_2 фактично взагалі не виконувала свої боргові зобов'язання за укладеним з банком Кредитним договором від 06 червня 2008 року, а відтак право позивача - ПАТ КБ «Приватбанк» для звернення до суду з вимогою про стягнення з позичальниці неустойки (штрафу) за порушення останньою узятих на себе зобов'язань виникло ще 24 листопада 2008 року, а відтак кредитор повинен був звернутися до суду з відповідною вимогою протягом наступних 12 місяців, але з позовом до суду про стягнення з відповідачки нарахованих штрафів: 500,00 грн. (фіксована частина) та 1 135,64 грн. (процентна складова) позивач звернувся лише 03 лютого 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, не навівши при цьому жодних, заслуговуючих на увагу, доводів стосовно поважності причин його пропуску, що з урахуванням заяви сторони відповідачки ОСОБА_2 про застосування до спірних правовідносин правил позовної давності, є підставою для відмови в задоволенні вказаних позовних вимог відповідно до ч.ч. 3 - 5 ст. 267 ЦК України.

Однак, суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, на зазначене належної уваги не звернув, із суттю заявлених ПАТ КБ «Приватбанк» позовних вимог та нормами матеріального права, що регулюють виниклі між сторонами спірні правовідносини, належним чином не визначився, у зв'язку з чим безпідставно задовольнив заявлені банком вимоги в повному обсязі, не зважаючи на пропуск останнім певних строків позовної давності для захисту своїх порушених прав у судовому порядку.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, повторне заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 січня 2015 року, ухвалене по справі, не може бути визнане цілком законним, обґрунтованим, а тим паче справедливим, а тому судова колегія вважає за необхідне підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінити це судове рішення та частково задовольнивши заявлені ПАТ КБ «ПриватБанк» вимоги, стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на користь банківської установи заборгованість за Кредитним договором б/н від 06 червня 2008 року в загальному розмірі: 6 572,50 грн., яка складається з поточної заборгованості за тілом кредиту: 1 861,92 грн., простроченої заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами - 1 340,58 грн., а також простроченої заборгованості зі сплати комісії за обслуговування карткового рахунку - 3 570,00 грн.

При цьому залишок заборгованості за кредитом у розмірі 200,00 грн. підлягає стягненню на користь банківської установи в солідарному порядку з відповідачки ОСОБА_2 та її поручителя - Філії ТОВ «Українське Фінансове Агентство «Верус», як солідарних боржників.

Доводи ж апеляційної скарги представника відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про незаконність ухваленого судом першої інстанції по справі заочного рішення з посиланням на те, що про час та місце судового засідання, в якому було постановлене це, оскаржуване рішення, відповідачка не повідомлялась, у зв'язку з чим була позбавлена можливості скористуватися своїми процесуальними правами як сторони по справі, судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки зазначена обставина сама по собі не є підставою для скасування ухваленого районним судом по справі рішення, а урівноваженням процесуальних прав останньої є її право на подання до суду апеляційної інстанції всіх доказів, які вона могла подати до суду першої інстанції, а також на нову оцінку наявних у справі доказів з урахуванням позиції відповідачки (ч. 2 ст. 303 ЦПК України).

Безпідставними є й доводи апеляційної скарги про те, що позичальниця ОСОБА_2 будь-якої платіжної картки за Кредитним договором від 06 червня 2008 року взагалі не отримувала, оскільки як вбачається з виписки з особового рахунку позичальниці ОСОБА_2 - держателя платіжної картки № 4441, надані їй кредитні кошти в сумі 3 000,00 грн. були отримані позичальницею готівкою 09 червня 2008 року через автомат самообслуговування (банкомат) з використанням саме цієї платіжної картки, на яку в подальшому також через банкомат ще тричі зараховувалися готівкові кошти на погашення отриманого кредиту (а.с. 77-78).

Те ж саме стосується й доводів апеляційної скарги про те, що з доданого банком розрахунку кредитної заборгованості позичальниці ОСОБА_2 не зрозуміло, звідки була взята та як саме була обчислена сума поточної заборгованості за кредитом, на підставі якої позивач у подальшому здійснював нарахування суми процентів, комісії та штрафу, оскільки зазначений розрахунок будь-яких труднощів для його розуміння та сприйняття не викликає, цей розрахунок здійснений позивачем з урахуванням усіх платежів, що підлягали до сплати позичальницею, наведені в ньому суми визначені з дотриманням логічної послідовності та взаємозв'язку, іншого розрахунку кредитної заборгованості відповідачка ОСОБА_2 та її представник до суду апеляційної інстанції не представили й правильність указаного розрахунку будь-якими належними та допустимими, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказами не спростували.

Інші доводи апеляційної скарги представника відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3, що наведені на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим районним судом по справі рішенням та суб'єктивної його переоцінки, в даному випадку, є несуттєвими і не містять передбачених законом підстав для подальшої зміни чи скасування цього судового рішення, яке є предметом апеляційного оскарження.

Що ж стосується розподілу судових витрат по справі, то це питання судова колегія вирішує відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України, виходячи із принципу пропорційності від розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 253, 256, 257, 258, 260, 261, 267, 509, 525, 526, 530, 536, 549, 553, 554, 599, 610, 611, 625, 626, 627, 628, 629, 1048, 1049, 1054 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 4, 10, 11, 88, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 -задовольнити частково.

Повторне заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 січня 2015 року - змінити.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» -задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» 6 572 (шість тисяч п'ятсот сімдесят дві) грн. 50 коп. у рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором б/н від 06 червня 2008 року.

Стягнути з солідарно ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «ВЕРУС» в особі філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «ВЕРУС» у Комінтернівському районі м. Харкова на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» 200,00 (двісті) грн. у рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором б/н від 06 червня 2008 року.

У задоволенні іншої частини заявлених Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» вимог - відмовити, за пропуском строку позовної давності для звернення до суду.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати, понесені ним по справі, а саме: 66 (шістдесят шість) грн. 63 коп. судового збору, сплаченого при зверненні до суду першої інстанції.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «ВЕРУС» в особі філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «ВЕРУС» у Комінтернівському районі м. Харкова на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати, понесені ним по справі, а саме: 1 (одну) грн. судового збору, сплаченого при зверненні до суду першої інстанції.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: