Справа № 307/4673/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 жовтня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі :

головуючої : Готри Т.Ю.,

суддів : Леска В.В., Чужі Ю.Г.,

при секретарі : Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 20 лютого 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна подружжя, визнання права власності на часину майна та стягнення грошових коштів,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, вимоги якого в порядку, передбаченому ч.2 ст.31 ЦПК України під час розгляду справи збільшив, і вказував на те, що з відповідачкою ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з 05.02.2011 року, який рішенням Тячівського районного суду від 26.12.2014 року, що набрало законної сили, розірвано.

За час перебування у шлюбі ними за спільні кошти було набуто майно, а саме :

- кольоровий телевізор марки «Самсунг», вартістю 7000 грн.;

- мебельний спальний набір, вартістю 3000 грн.;

- мебельний кухонний набір вартістю 3000 грн.;

- бетономішалка, вартістю 1200 грн.;

- станок блочний, вартістю 8000 грн.;

- комп'ютер, вартістю 3000 грн.;

- касовий апарат і модем, вартістю 5000 грн.;

- більярдний стіл, вартістю 1600 грн.;

- планшет, вартістю 1500 грн.;

- електричний насос, душова кабіна, плитка, вартістю 8000 грн.;

- гравій пісок, вартістю 3000 грн.;

- будівництво парковочної зупинки з металу, вартістю 3000 грн.;

- документація на приватизацію земельної ділянки під кафе, вартістю 4000 грн.;

- будівельні роботи по будівництву кафе, вартістю 10 000 грн.;

- метало черепиця на кафе, вартістю 4000 грн.;

- будівельний матеріал з хвої, брус та відходи, вартістю 7000 грн.;

- цемент 5 тон, вартістю 6000 грн.;

- насос, крани та арматура, вартістю 9000 грн.;

- електричний бойлер, вартістю 2000 грн.;

- газовий котел «Данко», вартістю 3500 грн.;

- металеві труби для газифікації будинку, вартістю 2500 грн.;

- пральна машина «LD», вартістю 3000 грн.;

- кухонний набір, вартістю 2800 грн.;

- холодильник «Самсунг», вартістю 4000 грн.;

- посуд та інвентар в кафе, вартістю 5000 грн.

Всього вартість вище зазначеного майна становить 110100 грн.

Також в 2013 році ними було придбано в кредит легковий автомобіль марки «ЗАЗ «ВІДА», д.н.з. НОМЕР_1, вартістю 87000 грн.

У 2011 році ними було отримано земельну ділянку площею 0,0094 га., на яку відповідачці ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 05.11.2012 року, на якій ними побудовано магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1» у АДРЕСА_1, вартість якого, згідно довідки БТІ м.Тячів №15 від 30.05.2014 року, становить 132876 грн..

У грудні 2011 року його теща ОСОБА_4 подарувала йому та відповідачці у рівних частках земельну ділянку, що розташована на території Добрянської сільської ради, б/н, Тячівського району Закарпатської області, загальною площею 0,291 га., яка складається із земельної ділянки №1 - загальною площею 0,2500 га., що розташована за адресою АДРЕСА_2, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, та земельної ділянки № 2 - загальною площею 0,0410 га., що розташована за тією ж адресою, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства.

А також у грудні 2011 року його теща ОСОБА_4 подарувала йому та відповідачці у рівних частках об'єкт незавершеного будівництва, готовністю 13%, що знаходиться по АДРЕСА_2.

Посилаючись на те, що вони з відповідачкою не домовились про порядок поділу вище вказаного майна просив :

1. Визнати об'єктами права спільної сумісної власності подружжя наступне майно:

- кольоровий телевізор марки «Самсунг», вартістю 7000 грн.;

- мебельний спальний набір, вартістю 3000 грн.;

- мебельний кухонний набір вартістю 3000 грн.;

- бетономішалка, вартістю 1200 грн.;

- станок блочний, вартістю 8000 грн.;

- комп'ютер, вартістю 3000 грн.;

- касовий апарат і модем, вартістю 5000 грн.;

- більярдний стіл, вартістю 1600 грн.;

- планшет, вартістю 1500 грн.;

- електричний насос, душова кабіна, плитка, вартістю 8000 грн.;

- гравій пісок, вартістю 3000 грн.;

- будівництво парковочної зупинки з металу, вартістю 3000 грн.;

- документація на приватизацію земельної ділянки під кафе, вартістю 4000 грн.;

- будівельні роботи по будівництву кафе, вартістю 10 000 грн.;

- метало черепиця на кафе, вартістю 4000 грн.;

- будівельний матеріал з хвої, брус та відходи, вартістю 7000 грн.;

- цемент 5 тон, вартістю 6000 грн.;

- насос, крани та арматура, вартістю 9000 грн.;

- електричний бойлер, вартістю 2000 грн.;

- газовий котел «Данко», вартістю 3500 грн.;

- металеві труби для газифікації будинку, вартістю 2500 грн.;

- пральна машина «LD», вартістю 3000 грн.;

- кухонний набір, вартістю 2800 грн.;

- холодильник «Самсунг», вартістю 4000 грн.;

- посуд та інвентар в кафе, вартістю 5000 грн.;

- легковий автомобіль «ЗАЗ «ВІДА»;

- земельну ділянку і побудований на ній магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1» у АДРЕСА_1.

- земельну ділянку №1 загальною площею 0,2500 га. і земельну ділянку №2 загальною площею 0,0410 га., та об'єкт незавершеного будівництва, 13% готовності, які розміщені в АДРЕСА_2.

2. Здійснити поділ вказаного майна, а саме виділити у власність відповідачки ОСОБА_2 :

- кольоровий телевізор марки «Самсунг», вартістю 7000 грн.;

- мебельний спальний набір, вартістю 3000 грн.;

- мебельний кухонний набір вартістю 3000 грн.;

- бетономішалку, вартістю 1200 грн.;

- станок блочний, вартістю 8000 грн.;

- комп'ютер, вартістю 3000 грн.;

- касовий апарат і модем, вартістю 5000 грн.;

- більярдний стіл, вартістю 1600 грн.;

- планшет, вартістю 1500 грн.;

- електричний насос, душова кабіна, плитка, вартістю 8000 грн.;

- гравій пісок, вартістю 3000 грн.;

- витрати з будівництва парковочної зупинки з металу, вартістю 3000 грн.;

- витрати по виготовленню документації з приватизації земельної ділянки під кафе, вартістю 4000 грн.;

- витрати на будівельні роботи по будівництву кафе, вартістю 10 000 грн.;

- метало черепицю на кафе, вартістю 4000 грн.;

- будівельний матеріал з хвої, брус та відходи, вартістю 7000 грн.;

- цемент 5 тон, вартістю 6000 грн.;

- насос, крани та арматура, вартістю 9000 грн.;

- електричний бойлер, вартістю 2000 грн.;

- газовий котел «Данко», вартістю 3500 грн.;

- металеві труби для газифікації будинку, вартістю 2500 грн.;

- пральну машину «LD», вартістю 3000 грн.;

- кухонний набір, вартістю 2800 грн.;

- холодильник «Самсунг», вартістю 4000 грн.;

- посуд та інвентар в кафе, вартістю 5000 грн.

Виділити у власність ОСОБА_1 легковий автомобіль марки «ЗАЗ «ВІДА», д.н.з. НОМЕР_1.

3. Визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право власності по 1/2 частини майна на:

- земельну ділянку площею 0,0094 га. і побудований на ній магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1» у АДРЕСА_1;

- земельну ділянку №1 загальною площею 0,2500 га. і земельну ділянку №2 загальною площею 0,0410 га., та об'єкт незавершеного будівництва, 13% готовності, які розміщені в АДРЕСА_2.

4. Стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на його користь половину вартості майна у розмірі 25100 грн.

Рішенням Тячівського районного суду від 20 лютого 2015 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Тячівського районного суду від

11 листопада 2014 року, щодо заборони ОСОБА_2 розпоряджатися та вчиняти будь-які дії стосовно одноосібного перепланування приміщення магазину в АДРЕСА_1 та накладення арешту на приміщення зазначеного магазину - скасовані.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_6 апеляційну скаргу не визнав, просив таку відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Позивач і відповідачка у судове засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому їх неявка згідно ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції установлено, що сторони ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 05.02.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тячівського районного суду від 26.12.2014 року, що набрало законної сили, розірвано (т.1 а.с.135).

Після розірвання шлюбу відповідачка змінила прізвище з ОСОБА_1 на ОСОБА_2, що стверджується свідоцтвом про зміну імені та їй паспортом (т.1 а.с.212-213).

Згідно рішення Добрянської сільської ради №43 від 28.07.2011 року відповідачці ОСОБА_2 надано земельну ділянку площею 0,0094 га. для індивідуального гаражного будівництва, що розташована у АДРЕСА_3 (т.1 а.с.8).

З листа Держземагенства у Тячівському районі №177/12 від 25.12.2014 року слідує, що за ОСОБА_2 зареєстровано державний акт на право власності серії НОМЕР_3 за цільовим призначенням гаражне будівництво, а у 2012 році виготовлено проект із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки для комерційного використання (т.1 а.с.99).

На підставі рішення 13 сесії 6 скликання №129 від 25.09.2012 року Добрянської сільської ради відповідачці ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 05.11.2012 року, площею 0,0094 га., цільове призначення якої для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розташована в АДРЕСА_1 ( т.1 а.с.7).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у визнанні вказаної земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що така відповідачкою була набута в порядку безоплатної приватизації, а тому вона не є спільною сумісною власністю подружжя, а є її особистою приватною власністю.

Проте, колегія суддів із висновком суду першої інстанції в цій частині погодитись не може за таких обставин.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності - за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом - передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

З матеріалів справи слідує, що відповідачка ОСОБА_2 право на земельну ділянку площею 0,0094 га., цільове призначення якої для індивідуального гаражного будівництва (а.с.8), розташовану в АДРЕСА_3, набула на підставі рішення Добрянської сільської ради №43 від 28.07.2011 року.

Законом України від 11.01.2011 року №2913-У1 статтю 61 Сімейного кодексу України було доповнено частиною 5, (яка діяла до 17.05.2012 року) відповідно до якої - об'єктом права спільної сумісної власності подружжя визначалась зокрема, земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Оскільки спірна земельна ділянка площею 0,0094 га. відповідачкою ОСОБА_2 була набута внаслідок її безоплатної передачі із земель комунальної власності під час дії положень ч.5 ст.61 СК України, тому така є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім цього, з матеріалів справи слідує, що відповідачка ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, що стверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 21.11.2012 року (т.1 а.с.31).

Рішенням Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року №17-рп/2012, справа №1-8/2012 встановлено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказане рішення слід розуміти і щодо фізичної особи-підприємця, майно якого також є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У п.29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що відповідно до положень статей 57, 61 СК, ст.52 ЦК майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Однак враховуючи, що зазначена постанова була прийнята раніше, ніж рішення Конституційного Суду України, яким було роз'яснено положення ч.1 ст.61 СК України, яке слід розуміти так, що майно приватного підприємства (яке також слід розуміти і щодо майна фізичної особи-підприємця, оскільки йдеться про майно для здійснення підприємницької діяльності), - є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вказана земельна ділянка площею 0,0094 га., цільове призначення якої для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, - є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно зі ст.60 СК України (чинного з 1 січня 2004 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова) зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ст.61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Об»єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу.

Відповідно до п.24 вище зазначеної Постанови, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до вимог ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім»ї.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже встановивши, що майно, а саме земельна ділянка площею 0,0094 га., на яку відповідачці ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 05.11.2012 року, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розташована в АДРЕСА_1, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому така підлягає поділу шляхом виділення та визнання за сторонами по ? частині кожному.

Також судом встановлено, що сторонами за час шлюбу було збудовано будівлю магазину, процент готовності якої станом на 30.05.2014 року становив 33% (т.1 а.с.6), розташовану на земельній ділянці, яка є спільною сумісною власністю подружжя, а тому зазначена будівля також є спільною сумісною власністю подружжя.

Зі змісту ч.5 ст.11 ЦК України випливає, що цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Порядок та умови набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва врегульовані положеннями ст.331 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положення ч.2 ст.331 ЦК України слід розуміти у системному зв'язку із положеннями ст.182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Як правило, всі об'єкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону №1952-1У «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Отже, моментом виникнення права власності на новостворене нерухоме майно є державна реєстрація.

На час розгляду справи судом першої інстанції та ухвалення судового рішення встановлено, що станом на 30.05.2014 року рівень незакінченого будівництва магазину, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, згідно довідки Тячівського підприємства технічної інвентаризації за №15 від 30.05.2014 року, - складав 33% (т.1 а.с.6).

Однак, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції відповідачкою ОСОБА_2 суду були надані документи про завершення будівництва вказаного магазину, зокрема Декларація про готовність об'єкта до експлуатації, Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - будівлю магазину, розташовану за адресою : АДРЕСА_1, видане Реєстраційною службою Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області 01.04.2015 року власнику ОСОБА_2 та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з якого слідує, що вказана будівля магазину зареєстрована в цілому за власником ОСОБА_2 (т.2 а.с. 3-13).

Таким чином, колегією суддів встановлено, що спірна будівля магазину є завершеною будівництвом, прийнята до експлуатації, право власності на яку в цілому зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_2

Однак встановивши, що сторонами за час шлюбу було збудовано 33% готовності спірного магазину, тому колегія суддів вважає, що виходячи із рівності часток подружжя слід виділити та визнати за сторонами, за кожним, право власності на 16,5% будівлі магазину, розташованої за адресою АДРЕСА_1.

Стосовно вимог позивача про визнання об'єктом права спільної сумісної власності подружжя автомобіль марки «ЗАЗ «ВІДА», д.н.з.НОМЕР_1, то такі підлягають задоволенню, оскільки вказаний автомобіль сторонами було придбано 03.04.2013 року за час шлюбу за ціною 87800,00 грн, що стверджується видатковою накладною (т.1 а.с.152), за рахунок коштів отриманих в кредит від ПАТ «Ідея Банк» в сумі 79020,00 гривень з оформленням кредитного договору на ім'я позивача (т.1 а.с.236-237), та власних коштів в сумі 8780,00 гривень.

За період спільного проживання сторони сплатили 14557,25 гривень в рахунок погашення кредиту (т.1 а.с.135).

Згідно із ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини у якому частки подружжя є рівними.

Згідно ч.2 ст.71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч.4, 5 ст.71 СК України).

Оскільки вказаний транспортний засіб є рухомим неподільним майном, тому в даному випадку до цих правовідносин положення ч.4 ст.71 СК України не застосовуються.

Разом з цим, за відсутності попереднього внесення позивачем ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми замість належної відповідачці частки у праві спільної сумісної власності на вказане майно, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову позивачу у вимозі про виділення йому у власність вказаного автомобіля.

Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання об'єктами права спільної сумісної власності подружжя - земельної ділянки №1 загальною площею 0,2500 га.; - земельної ділянки №2 загальною площею 0,0410 га., та об'єкта незавершеного будівництва, 13% готовності, які розміщені за адресою : АДРЕСА_2, а також вимоги про визнання за сторонами права власності по 1/2 частині за кожним вказаного майна, - оскільки зазначене майно належить їм на праві приватної власності по 1/2 частині кожному на підставі договору дарування земельної ділянки від 23.12.2011 року та договору дарування об'єкта незавершеного будівництва 13% від 23.12.2011 року, що стверджується зазначеними договорами, Витягами з Державного реєстру правочинів від 23.12.2011 року, Витягом про державну реєстрацію прав, виданого Тячівським районним комунальним підприємством технічної інвентаризації 31.07.2012 року, згідно якого об'єкт незавершеного будівництва, 13% готовності, за адресою: АДРЕСА_2, зареєстровано за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 по 1/2 частині за кожним, яке належить їм на праві приватної власності (т.1 а.с.101-106).

Оскільки вимоги позивача про стягнення з відповідачки ОСОБА_2 на його користь половини вартості майна у розмірі 25100 грн. є похідними від вище зазначених вимог, у задоволенні яких відмовлено, тому суд першої інстанції правильно відмовив у їх задоволенні.

Таким чином колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.309 ЦПК України в частині відмови ОСОБА_1 у визнанні об'єктами права спільної сумісної власності подружжя земельної ділянки площею 0,0094 га., побудованого на ній магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» у АДРЕСА_1 та автомобіля марки «ЗАЗ «ВІДА», д.н.з. НОМЕР_1, а також в частині поділу вказаного майна - слід скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині слід задовольнити частково.

Визнати об'єктами права спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку площею 0,0094 га., яка розташована у АДРЕСА_1, будівлю магазину, готовністю 33%, розташовану за цією ж адресою, та автомобіль марки «ЗАЗ «ВІДА», д.н.з. НОМЕР_1.

Виділити і визнати за сторонами, за кожним, право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0094 га., яка розташована у АДРЕСА_1, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі та 16,5% будівлі магазину, розташованої за цією ж адресою.

У решті рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 20 лютого 2015 року в частині відмови ОСОБА_1 у визнанні об'єктами права спільної сумісної власності подружжя земельної ділянки площею 0,0094 га., побудованого на ній магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» у АДРЕСА_1 та автомобіля марки «ЗАЗ «ВІДА», д.н.з. НОМЕР_1, а також в частині поділу вказаного майна - скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задовольнити частково.

Визнати об'єктами права спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку площею 0,0094 га., яка розташована у АДРЕСА_1, будівлю магазину, готовністю 33%, розташовану за цією ж адресою, та автомобіль марки «ЗАЗ «ВІДА», д.н.з. НОМЕР_1.

Виділити та визнати за ОСОБА_1 право власності на :

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0094 га., яка розташована у АДРЕСА_1, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі;

- 16,5% будівлі магазину, розташованої за адресою АДРЕСА_1.

Виділити та визнати за ОСОБА_2 право власності на :

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0094 га., яка розташована у АДРЕСА_1, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі;

- 16,5% будівлі магазину, розташованої за адресою АДРЕСА_1.

У решті рішення суду - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча :

Судді :