У х в а л а

іменем україни

28 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»; Банк) звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 27 214 грн 51 коп. за кредитним договором від 27 серпня 2006 року № К3R0RX23400055.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до вказаного договору ОСОБА_3 отримав кредит у сумі 559 грн 90 коп. зі сплатою 24 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором станом на 18 вересня 2013 року утворилася загальна заборгованість у розмірі 27 214 грн 51 коп., яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути на свою користь у повному обсязі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 травня 2015 року апеляційну скаргу представника ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв'язку з пропуском строку позовної давності, з урахуванням заяви відповідача про застосування строків позовної давності виходили з того, що кредитний договір укладено 27 серпня 2006 року, а з позовом Банк звернувся до суду лише 17 жовтня 2013 року, тобто після спливу встановленого сторонами в Умовах строку.

Такі висновки судів попередніх інстанцій є правильними, оскільки ґрунтуються на нормах матеріального права.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 559 грн 90 коп. на строк з 27 серпня 2006 року по 27 серпня 2007 року включно зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, оформлений відповідною заявою відповідача від 27 серпня 2006 року № К3R0RX23400055, в якій зазначено про його ознайомлення із умовами кредитування (а. с. 6-17).

Звертаючись до суду з позовною заявою у жовтні 2013 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за вказаним кредитним договором станом на 18 вересня 2013 року утворилася загальна заборгованість у розмірі 27 214 грн 51 коп.

Як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором, відповідачем чергові платежі з погашення кредитної заборгованості взагалі не здійснювалися (а. с. 4-5).

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у своїх запереченнях проти позову наголошував на застосуванні судом строків позовної давності (а. с. 116-120).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника, зокрема, щодо сплати окремих платежів, встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку сплати кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності по кожному черговому платежу починається з моменту порушення його виконання.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У зв'язку з викладеним суди повинні перевірити наявність належних і допустимих доказів, які б безспірно підтверджували, що Умови про надання споживчого кредиту містили збільшений строк позовної давності у момент підписання заяви позичальника і в подальшому вони не змінювались.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Суди попередніх інстанцій на вказане уваги не звернули, не врахували, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (далі - Умови) не підписані відповідачем, а тому висновки судів щодо збільшення сторонами строку позовної давності до 5 років відповідно до п. 5.5 Умов є безпідставними, проте на правильність вирішення спору не вплинули, виходячи з того, що відповідачем не здійснювалися чергові платежі за договором від 27 серпня 2006 року, а позивач звернувся до суду з цим позовом лише у жовтні 2013 року, тобто з пропуском навіть п'ятирічного строку позовної давності.

Таким чином враховуючи, що відповідачем не підписані Умови, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про безпідставність доводів позивача про переривання строку позовної давності шляхом списання Банком коштів з поточних рахунків відповідача 26 лютого 2009 року, оскільки згода на зняття Банком вказаних коштів з його банківської картки заперечувалася відповідачем. Доказів особистої та добровільної сплати відповідачем заборгованості, представником Банку не надано.

З огляду на вказане колегія суддів касаційного суду вважає, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, врахували відповідну заяву відповідача про застосування строків позовної давності та дійшли правильного висновку, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості з пропуском строку позовної давності, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідачем з часу укладення кредитного договору 27 серпня 2006 року фактично чергові платежі не здійснювалися, а з указаним позовом Банк звернувся у жовтні 2013 року. При цьому помилкове застосування судами попередніх інстанцій до даних правовідносин п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з огляду на наявність у матеріалах справи заяви відповідача про застосування строків позовної давності, не впливає на юридичну природу правовідносин та на правильність вирішення спору.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана