Справа № 346/3370/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2286/2015
Головуючий у 1 інстанції Веселов В. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: апелянтів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору співвласників спільного будинку про встановлення порядку користування частками будинку в натурі та виділ частки в натурі,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 07 вересня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року позивачі звернулися в суд з позовом до відповідачів, в якому просили визнати недійсним договір співвласників спільного будинку про встановлення порядку користування частками будинку в натурі, посвідчений 29 серпня 1979 року Коломийською державною нотаріальною конторою за реєстром Д-389, укладений між ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_4, та просили провести реальний поділ будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул.Дорошенка, 6 в м. Коломия, виділивши реально позивачам відокремлені кожному по 1/4 частці будинку з господарськими будівлями та спорудами згідно їхньої пропозиції. Зазначали, що даний договір не відповідає часткам, які зазначені в свідоцтві про право на спадщину, позивачі не можуть відповідно обслуговувати свою частину будинку. Окрім цього вищевказаний договір не було зареєстровано належним чином в органах ОБТІ, відповідно, на їх думку, не наступили правові наслідки, вважають укладений договір співвласників про встановлення порядку користування частками будинку в натурі фіктивним.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 07 вересня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

На дане рішення позивачі подали апеляційну скаргу, в якій посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зокрема, апелянти вважають помилковим висновок суду проте, що вони не довели, що оспорюваний ними договір є фіктивним, укладений під примусом і погрозою, так як ОСОБА_2 визнала, що підписала договір добровільно без примусу, до неї не були застосовані насильницькі дії та обман. Стверджують, що договір не був зареєстрований, хоча підлягав обов'язковій реєстрації, а тому він укладений без наміру створення правових наслідків. Крім того суд ототожнив фіктивний правочин із правочином, вчиненим під впливом насильства, тому вважають, що суд помилково відмовив у позові.

Крім того зазначають, що договір співвласників від 1979 року відповідно до законодавства не надає права приватної власності на надану в користування частку. Твердження суду, що ОСОБА_4 не порушує її, ОСОБА_2, права власності на квартиру №1 є хибним, так як коридор є входом в приміщення мезоніну, який ОСОБА_4 облаштував частково під ванну кімнату, а частково під жилу кімнату, та знаходиться на стелі її квартири та кухні ОСОБА_3, що призвело до руйнації стін, стелі, перекосу дверей, перекосу опалювальної пічки.

Суду надано технічний паспорт будинку, де видно, що будинок одноповерховий з мезоніном, будинок складається з трьох однокімнатних квартир, а ОСОБА_4 твердить, що мезонін це його квартира №4 і він не допускає апелянтів на спільне горище. Це твердження, на думку апелянтів, є безпідставним, оскільки такий мезонін в деревяному 80-річному будинку, де перекриття виготовлене з дощок, це просто горище, експлуатація його як квартири (проведення газу, води, каналізації) ОСОБА_4 спричиняє руйнування їхніх квартир.

На думку апелянтів, висновок суду про необґрунтованість їхніх тверджень щодо ненастання правових наслідків по договору, оскільки ОСОБА_2 зареєструвала свій примірник договору в МБТІ, а ОСОБА_3 має свою частку згідно договору дарування, суперечить здобутим доказам по справі, так як за ОСОБА_2 зареєстрована квартира №1 на підставі свідоцтва про право власності, а не на підставі оспорюваного договору, а за ОСОБА_3 зареєстрована 1/4 частка ідеальна на підставі договору дарування, в якому не зазначено, з чого така частка складається. Це, на їхню думку, є доказом того, що договір від 1979 року є фіктивним.

Також апелянти не погоджуються з висновком суду про те, що спір щодо виділу часток в натурі між сторонами вже розглядався, оскільки ОСОБА_3 не заявляв позов про виділ частки в натурі, а йому належить 1/4 частка будинку на підставі договору дарування, проте з чого складається така частка не зазначено, а тому він вправі виділити свою частку в натурі, про що і звернувся з позовом. Також і ОСОБА_2 не заявляла вимог щодо виділу часток в натурі.

Крім того апелянти не погоджуються із висновком суду про те, що вони пропустили строк позовної давності і не подали клопотання щодо поновлення строку позовної давності з поважних причин, оскільки стверджують, що ОСОБА_3 про порушення свого права дізнався тільки у 2015 році, коли відповідачі відмовили йому у виділі його частки в натурі. Рішення є необґрунтованим, оскільки суд не зміг прийти до переконливого висновку, з яких підстав він відмовляє в позові за пропуском строку позовної давності чи за недоведеністю позовних вимог.

З наведених підстав просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

В засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 та ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримали з мотивів, викладених у ній.

Відповідач ОСОБА_4 заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити, зазначивши, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянтів та заперечення відповідача ОСОБА_4, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Позивачі пред'явили позов, який складається із двох позовних вимог:

1) визнання недійсним договору співвласників спільного будинку про встановлення порядку користування частками будинку в натурі, з тих підстав, що, по-перше, вказані у ньому частки будинку не відповідають часткам, які зазначені в свідоцтві про право на спадщину, по-друге, вони (позивачі) не можуть відповідно обслуговувати свою частину будинку, по-третє, договір не було зареєстровано належним чином в органах ОБТІ, хоча така реєстрація була обов'язкова на час його укладення, тому, на їхню думку, не наступили правові наслідки і договір є фіктивним;

2) проведення реального поділу будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул.Дорошенка, 6 в м. Коломия шляхом виділення їм відокремлених кожному по 1/4 частці будинку з господарськими будівлями та спорудами згідно їхньої пропозиції на підставі експертизи від 07 листопада 2006 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачі не довели позовних вимог.

З таким висновком погоджується і колегія суддів з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановлено цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому положенням ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що згідно свідоцтва про право на спадщину від 18.12.1963 року позивач ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_4, а також ОСОБА_6 та ОСОБА_8 є спадкоємцями в рівних частках спадкового майна померлого ОСОБА_9, яке складається з житлового будинку з господарськими спорудами по вул.Халтуріна (тепер вул.Дорошенка), 6 в м.Коломия (а.с.7).

В подальшому взамін вказаного свідоцтва ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради від 24.06.2008 року №181 отримала свідоцтво про право власності на квартиру №1 по вул.Дорошенка (Халтуріна), 6 загальною площею 40,2 кв.м., житловою площею 18,0 кв.м., що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.8) та встановлено ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні горищем та стягнення моральної шкоди (а.с.88-91).

29 серпня 1979 року між співвласниками будинку №6 по вуд.Дорошенка в м.Коломия ОСОБА_6, ОСОБА_2 (позивач), ОСОБА_7, ОСОБА_4 (відповідач) було укладено договір співвласників спільного будинку про встановлення порядку користування частками будинку в натурі, який посвідчено в Коломийській державній нотаріальній конторі за реєстровим №Д-389 (оспорюваний позивачами договір) (а.с.6). Даним договором встановлено порядок користування частинами будинку №6 по вуд.Дорошенка в м.Коломия в натурі.

Зокрема, в користування ОСОБА_2 виділено частину будинку, що складається із приміщень 1-7, 1-6, 1-5, 1-4, жилою площею 17,5 кв.м, що відповідає ідеальній частці 27/100. В користування ОСОБА_4 виділено частину будинку, що складається з приміщень 1-10, 1-11, 1-12, 1/3 частину приміщення 1-1, жилою площею 18,0 кв.м, що відповідає ідеальній частці 26/100.

В користування ОСОБА_6 виділено частину будинку, що складається з приміщень 1-2, 1-3, 1/3 частини приміщення 1-1, жилою площею 18,0 кв.м, що відповідає ідеальній частці 25/100.

В користування ОСОБА_7 виділено частину будинку, що складається з приміщень 1-9, 1-8, 1/3 частини приміщення 1-1, жилою площею 13,6 кв.м, що відповідає ідеальній частці 22/100.

25 жовтня 2003 року ОСОБА_7 згідно договору дарування подарувала, а позивач ОСОБА_3 прийняв у дар 1/4 частину житлового будинку, з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходиться в м.Коломия, вул.Дорошенка, 6, яка належала дарувателю на підставі свідоцтва про право на спадщину (а.с.10). 13.11.2003 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності на підставі договору дарування, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.9).

ОСОБА_6 свою частку подарувала відповідачу у справі ОСОБА_5 у 2001 році, що визнається сторонами по справі.

Як видно, з часу укладення договору співвласників спільного будинку про встановлення порядку користування частками будинку в натурі, два співвласника змінились.

Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивність правочину полягає в тому, що сторони його уклали, а дій щодо передачі майна чи майнових прав не вчинили.

Згідно ст.118 ЦК України (в редакції 1963 року), чинної на час виникнення спірних правовідносин, якщо учасники спільної часткової власності на жилий будинок за угодою між собою встановили порядок користування відособленими приміщеннями будинку (квартирами, кімнатами) відповідно до частки кожного і така угода нотаріально посвідчена та зареєстрована у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, то вона обов'язкова і для особи, яка згодом придбає частку в спільній власності на цей будинок.

Відповідно до ч.1 ст.45 ЦК України (в редакції 1963 року), чинної на час виникнення спірних правовідносин, недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Законом, на час укладення договору, не було передбачено, що відсутність реєстрації договору між співвласниками щодо порядку користування у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів тягне недійсність такої угоди.

Отже, як вбачається із матеріалів справи, оспорюваний договір укладений між усіма співвласниками і підписаний ними та нотаріально посвідчений, а тому відсутність реєстрації не впливає на чинність такого договору і не є підставою для його недійсності.

Також судом встановлено, що з моменту укладення оспорюваного договору у 1979 році усі співвласники користувалися саме тими приміщеннями у будинку, які виділені їм за цим договором, і продовжують користуватися на даний час, незважаючи на те, що два співвласники змінились.

Як вірно встановив суд, спір щодо виділу часток в натурі між сторонами уже розглядався Коломийським міськрайонним судом, рішенням якого по справі №2-33/2007 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про виділ часток в натурі з майна та встановлення порядку користування земельною ділянкою, позивачці було відмовлено в позові за безпідставністю вимог. Саме в частині виділу часток в натурі з майна в мотивувальній частині даного рішення зазначено, що згідно оспорюваного договору позивачці виділено приміщення 1-7, 1-6, 1-5, 1-4, що відповідає ідеальній частці 27/100 в будинку, при тому, що згідно свідоцтва на спадщину вона має право лише на 25/100 частки у будинку.

Спори між позивачкою та відповідачем розглядались в справах №2-2203/11, №2-134/2011 та №346/576/13, які стосувались порядку користування майном будинку, по всіх рішеннях позивачці ОСОБА_2 було відмовлено в позовних вимогах. Твердження позивачки ОСОБА_2 про те, що своїми діями відповідач порушує її права власності і вона повинна користуватись горищем, не відповідають дійсності. Так, рішенням Коломийського міськрайонного суду у справі №346/576/13-ц від 1.11.2013 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні горищем, позивачці було відмовлено в позові, оскільки всі співвласники будинку по вул.Дорошенка,6 діяли у відповідності до оспорюваного договору, за кожною із сторін закріплена частка спірного будинку, якою сторони користувались з 1979 року. Так само рішенням Коломийського міськрайонного суду від 27 червня 2012 року у справі №2-2203/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод прав власника шляхом зобов'язання знести самочинно влаштовані перегородки, переобладнати приміщення та звільнити горище зазначено, що відповідач правомірно користується своєю часткою будинку, яка знаходиться в його користуванні і не порушує будівельні норми та правила, а також правомірно користується своєю частиною коридору 1-10 та №1-1, відповідно в позові позивачці було також відмовлено. Дані рішення були оскаржені позивачкою до Апеляційного суду Івано-Франківської області, однак залишені без змін і набрали законної сили.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що оспорюваний договір не є фіктивним, а є обов'язковим для усіх співвласників, в тому числі для позивачки ОСОБА_2 та нового співвласника позивача ОСОБА_3, а тому обґрунтовано відмовив у позові у частині вимог позивачів про визнання договору недійсним.

Що стосується вимог позивачів про проведення реального поділу будинку та виділення їм їхньої частки в натурі, а саме: ОСОБА_2 - приміщення 1-4, 1-5 та 1/3 частину коридору 1-1, та ОСОБА_3 приміщення 1-8, 1-9, 1-11, 2/3 частини коридору 1-1, такі вимоги не підлягають до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки, що є у спільній частковій власності. За неможливості такого виділу у зв'язку з неподільністю речі (ч.2 ст.183 цього Кодексу) співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Виходячи із змісту даної норми права, відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, саме позивач повинен довести можливість виділу в натурі частки, що є у спільній частковій власності.

Так, судом вірно встановлено, що оспорюваний договір 1979 року є обов'язковим для усіх співвласників, в тому числі для позивачів, тому виділення їхніх часток в натурі може відбуватись тільки з урахуванням даного договору. Проте позивачі просять провести виділ по іншому, ніж це визначено зазначеним договором. Виділення у спосіб, наведений позивачами згідно висновку судової будівельно-технічної і земельно-технічної експертизи від 7.11.2006 року (а.с.20), є необгрунтованим, оскільки призведе до позбавлення інших співвласників їхніх приміщень чи їх частини, якими вони користуються на підставі договору від 1979 року.

Крім того судом встановлено, що з часу укладення даного договору позивачка до даного часу користується цими приміщеннями, має окремий вхід в свою частину, жодний з відповідачів не чинить їй перешкод в користуванні її частиною будинку. Більше того, ОСОБА_2 зареєструвала право власності на свою частку і на даний час є власником відокремленої квартири АДРЕСА_1. Тому вимоги позивачів щодо виділення їй часток в натурі, тим більше виділення приміщень, якими вони не користуються згідно договору 1979 року, а також перерозподілу приміщень, є безпідставними.

Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору співвласників спільного будинку про встановлення порядку користування частками будинку в натурі та виділ частки в натурі.

При цьому відмова у даному позові не перешкоджає позивачу ОСОБА_3 звернутись із позовом про виділення частки в натурі з інших підстав, відповідно до договору від 1979 року.

Посилання апелянтів на те, що суд ототожнив фіктивний правочин із правочином, вчиненим під впливом насильства, тому помилково відмовив у позові, не може бути підставою для скасування судового рішення, оскільки, по суті суд дійшов правильного висновку, що оспорюваний договір не є фіктивним.

Доводи апелянтів про те, що суд не зміг прийти до переконливого висновку, з яких підстав він відмовляє в позові за пропуском строку позовної давності чи за недоведеністю позовних вимог, тому рішення є необґрунтованим, колегія суддів вважає такими, що не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки, хоча суд і вдався до з'ясування обставин щодо пропущення строку позовної давності, проте із змісту рішення випливає, що суд відмовив у позові за недоведеністю.

Інші викладені в апеляційній скарзі доводи були предметом розгляду в суді першої інстанції і їм судом дана належна оцінка, також вони спростовуються вищенаведеним обґрунтуванням, тому такі доводи не впливають на правильність висновків суду та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315 , 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 07 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: Г.П. Мелінишин

ОСОБА_10