АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва», що подана представником НЕФЕДОВОЮ Катериною Юріївною, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва», третя особа - директор Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» НОВІК Сергій Миколайович про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановила:

У червні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 01.01.2014 року він працював слюсарем-сантехніком 4-го розряду в Комунальному підприємстві «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва». На підставі наказу по підприємству за № 224-к від 18 травня 2015 року позивача звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки відповідачем не була дотримана процедура звільнення, а саме: у визначений законодавством двомісячний строк позивача належним чином не було попереджено про наступне звільнення; не було запропоновано вакантних посад, які були на підприємстві; при скороченні посади не враховано обставин, які дають позивачу переважне право залишитись на роботі, а саме: стаж роботи, освіту, відсутність за час роботи дисциплінарних стягнень, наявність утриманців, оскільки позивач є єдиною працездатною особою в сім'ї. Тому позивач просив поновити його на займаній посаді та стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати поновлення на роботі та по день ухвалення рішення судом.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2015 року позов задоволено: поновлено ОСОБА_3 на посаді слюсаря-сантехніка 4 розряду ЖРЕО № 409 Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва».

Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 травня по 27 липня 2015 року в розмірі 7225 грн. 78 коп.

Не погоджуючись з рішенням, представник КП « Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» Нефедова К.Ю. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказувала, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, оскільки відповідачем при звільненні позивача у зв'язку зі скороченням штату було дотримано усіх вимог законодавства.

Так, 26.02.2015 року було видано наказ № 77 «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» та наказ № 78 «Про попередження працівників підприємства щодо майбутнього звільнення у зв'язку зі скороченням штату». У додатках до зазначених наказів викладено список працівників ЖРЕО № 409, які попереджені про скорочення штату 04 травня 2015 року, про що ОСОБА_3 був ознайомлений та 02.03.2015 року поставив свій підпис.

При звільненні позивач отримав трудову книжку та грошову компенсацію і ці обставини він не заперечує. На даний період часу посада слюсаря-сантехніка 4 розряду ЖРЕО № 409, яку займав позивач, скорочена відповідно до наказу № 77 від 26.02.2015 року. Тому апелянт вважає, що висновок суду першої інстанції про порушення відповідачем вимог ч. 2 ст. 40 , ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України суперечить обставинам справи, оскільки жодних порушень законодавства відповідач не допустив.

Посилання суду на ненадання відповідачем доказів апелянт вважає безпідставними, оскільки саме позивач повинен довести свої позовні вимоги, а не відповідач повинен доводити, що він не порушив вимог закону.

В судовому засіданні представник відповідача Нефедова К.Ю. підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити. Позивач ОСОБА_3 вважав доводи апеляційної скарги безпідставними та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 був прийнятий на посаду слюсаря-сантехніка 4-го розряду в ЖРЕО №409 Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» 01.01.2014 року.

26 лютого 2015 року директором КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва було видано наказ № 77 «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва», яким передбачено: начальнику ВПОП та ЗП - до 03.03.2015 року підготувати та затвердити новий штатний розпис та ввести його в дію 05.05.2015 року; начальнику відділу з питань кадрової роботи - до 03.03.2015 року: попередити всіх працівників Комунального підприємства та його структурних підрозділів про зміну структури, істотних умов праці та скорочення чисельності; до 14.04.2015 року підготувати та подати подання до профспілкового комітету про скорочення працівників.

26 лютого 2015 року директором КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва було видано наказ № 78 «Про попередження працівників підприємства щодо майбутнього звільнення в зв'язку з скороченням штату», яким наказано, зокрема, : начальнику відділу з питань кадрової роботи - до 01.03.2015 року підготувати відомість працівників, яких буде вивільнено 04.05.2015 року; до 03.03.2015 року попередити всіх працівників Комунального підприємства та його структурних підрозділів під особистий розпис про вивільнення 04.05.2015 року (крім начальників ЖРЕО 401-412); в разі відмови працівника від підпису під попередженням відносно майбутнього вивільнення скласти відповідний акт; згідно штатного розпису в новій редакції, запропонувати вивільненим працівникам іншу роботу на підприємстві за відповідною професією чи спеціальністю.

Також судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 був належним чином відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України повідомлений про наступне звільнення з посади слюсаря-сантехніка 4-го розряду ЖРЕО №409 КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва», що підтверджується особистим підписом позивача із зазначенням дати 02.03.2015 року, в додатку до наказу від 26.02.2015 року №77,78, в якому викладено список працівників ЖРЕО-409 КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва», які попереджені про скорочення штату 04.05.2015 року.

На підставі наказу директора відповідача за № 195 від 05 травня 2015 року внесено доповнення до наказу підприємства № 78 від 26 лютого 2015 року та продовжено до 19 травня 2015 року термін дії попередження про скорочення посад та вивільнення працівників, відповідно до додатку № 1 до наказу.

На підставі наказу директора Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» від 18 травня 2015 року за №224-к ОСОБА_3, слюсаря-сантехніка 4 розряду ЖРЕО-409, звільнено з 19 травня 2015 року за скороченням, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із встановлених обставин про те, що після попередження про майбутнє звільнення адміністрацією підприємства не було запропоновано позивачу вакантні посади, які були вільними на час попередження позивача про звільнення, та залишались вакантними на час звільнення позивача.

В наказах по підприємству від 26 лютого 2015 року за № 78 та від 05 травня 2015 року за № 195 керівником підприємства Новіком С.М. було покладено обов'язок запропонувати вивільненим працівникам іншу роботу на підприємстві за відповідною професією чи спеціальністю на начальника відділу з питань кадрової роботи, однак відповідач не скористався правом надати докази, які мали підтвердити наявність (відсутність) вакансій на підприємстві на момент звільнення позивача із займаної посади та відмову позивача від пропозицій переведення на іншу вакантну посаду на підприємстві.

Тому суд дійшов висновку, що звільнення позивача із займаної посади відбулось з порушенням адміністрацією Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, що є обов'язком роботодавця, ці обставини не спростовані відповідачем в межах даного спору, сам факт доведення обставин про невжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника за наявності вільних вакантних посад на підприємстві та відсутності відмови працівника від запропонованих посад свідчить про порушення процедури звільнення працівника з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України, та є підставою для поновлення працівника на займаній посаді.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про задоволення позову є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги відповідача не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права, а зводяться до тверджень про невідповідність висновків суду обставинам справи та про дотримання відповідачем вимог закону при звільненні позивача.

Такі доводи колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Як правильно встановив суд першої інстанції, після попередження позивача про майбутнє звільнення адміністрацією підприємства не було запропоновано позивачу вакантні посади, які були вільними на час попередження позивача про звільнення та залишались вакантними на час звільнення позивача.

Доводи апеляційної скарги відповідача про невідповідність висновків суду обставинам справи є необґрунтованими, оскільки не містять жодних посилань, яким чином відповідачем було виконано вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України. Матеріали справи не містять доказів тих обставин, що на підприємстві були відсутні інші вакантні посади, або що позивач відмовився від пропозиції про переведення на іншу вакантну посаду на підприємстві.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача пояснила, що позивачу не були запропоновані вакантні посади, оскільки вільних посад на той період часу на підприємстві не було.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, наказом № 195 -к від 05.05.2015 року відповідачем було здійснене переведення іншого працівника з посади майстра по ремонту ЖРЕО-409 на вакантну посаду, що відповідала кваліфікації позивача - слюсаря-сантехніка 4-го розряду ЖРЕО-409.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про порушення відповідачем вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки відповідач не запропонував позивачу іншу наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю. Доказів тих обставин, що відповідач не мав можливості перевести позивача з його згоди на іншу роботу на підприємстві - ним не надано.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що відповідач не повинен доводити, що він не порушував вимог законодавства, а позивач сам повинен довести, що були порушені його права, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові № 6-40цс15 від 01.04.2015 року, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Інших доводів апеляційна скарга відповідача не містить.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: