Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 44 Доповідач Матюшенко І. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Матюшенка І.В.

суддів: Галацевич О.М., Широкової Л.В.

з участю секретаря судового

засідання Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви від 29.07.2015 року, просила: усунути перешкоди в користуванні нею належною їй на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення зі вказаної квартири ОСОБА_2 без надання іншого жилого приміщення; зняти ОСОБА_2 з реєстрації за вищевказаною адресою; зобов'язати ОСОБА_2 повернути їй, ОСОБА_3, ключі від вхідних дверей квартири та не чинити перешкод у вільному доступі та користуванні квартирою.

На обґрунтування позову посилалася на те, що відповідач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для неї та її неповнолітньої дитини проживання з відповідачем у квартирі. Вжиті заходи запобігання виявилися безрезультатними.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 17.08.2015 року позов задоволено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Апелянт зазначає, що висновок суду про систематичне порушення саме нею правил співжиття є помилковим, суд, розглянувши справу без її участі, порушив її право на захист а також послався у рішенні на неналежні докази.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 не дотримується норм і правил співжиття, порушує їх, що робить неможливим проживання її з позивачем в одній квартирі.

Такий висновок суду першої інстанції не базується на досліджених судом доказах, а відтак, не є підставою для застосування до спірних правовідносин положень ст. 116 ЖК України.

Судами встановлено, що сторони у справі є матір'ю (ОСОБА_2.) та донькою (ОСОБА_3.). Остання є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 02.09.2006 року (а.с.14-16), за яким ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар ? частину спірної квартири. Після укладення вище вказаного договору, зміст якого не передбачає зобов'язань дарувальника щодо виселення чи зняття з реєстраційного обліку, ОСОБА_2 залишилася на реєстраційному обліку та продовжувала проживати у спірній квартирі. З 2007 року між сторонами існують неприязні стосунки, що виникли внаслідок відсутності домовленості з питання користування спірною квартирою.

Частиною четвертою статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до положень ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у т. ч. колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Крім того, згідно із п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року, під час вирішення справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Зі змісту резолютивної частини постанови органу дізнання від 03.10.2011 року (а.с.42) про відмову в порушенні кримінальної справи слідує, що за результатами перевірки звернень позивача до органу міліції відмовлено в порушенні кримінальної справи відносно відповідача, проте ОСОБА_2 винесене офіційне попередження про недопущення антигромадської поведінки в подальшому.

Після 03.10.2011 року і до дня звернення ОСОБА_3 до суду з позовом між сторонами мали місце численні конфлікти, проте, ні матеріали цієї справи, ні матеріали перевірок органу дізнання, що були витребувані апеляційним судом за клопотанням відсутнього в суді першої інстанції відповідача, не містять доказів винуватості саме ОСОБА_2 у виникненні конфліктів між сторонами. А відтак, посилання суду на письмові докази у справі, що містяться на а.с. 41, 44, 46 та 83, як на докази вини відповідача у порушені правил співжиття є безпідставними. Не можуть бути прийняті до уваги в якості доказів, що мають значення для вирішення даного спору, і покази свідка ОСОБА_5, оскільки остання не вказала коли (до офіційного застереження, винесеного ОСОБА_2, чи після цього) мали місце описані нею події.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх позовних вимог, або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи, що позивачем не доведено суду систематичного порушення відповідачем правил співжиття, що роблять неможливим для неї проживання з відповідачем в одній квартирі, після застосування до ОСОБА_2 заходу запобігання і до часу звернення позивача до суду, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 116 ЖК України відсутні, а отже позовні вимоги є безпідставними.

За таких обставин, коли висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та судом неправильно застосовані норми матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням, в порядку ст. 309 ЦПК України, нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 серпня 2015 року скасувати, ухваливши нове про відмову у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді