Справа № 530/1373/15-ц
Номер провадження 2/530/671/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2015 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., при секретарі Кравченко М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Українська Універсальна Біржа про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_3, звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до ОСОБА_2, третя особа Українська Універсальна Біржа про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним.

Заслухавши представника позивача який підтримав позовні вимоги, відповідача, який позовні вимоги визнав, розглянувши наявні матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, і давши їм належну оцінку, суд знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Оскільки відповідач визнав позовні вимоги і вони знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, суд приймає вказане визнання позову, оскільки такі дії відповідача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України, суд вважає, що вказані позовні вимоги є цілком доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у вказаному обсязі.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права.

Відповідно до ст. 114 ЦПК України: Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, враховуючи місцезнаходження, позов предявляється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... .

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Судом встановлено, що 22 липня 1998 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_2 письмовий договір купівлі-продажу згідно якого, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 купила квартиру номер 4 в житловому будинку номер 18 а, по вулиці Погрібняка, міста Зіньків, Полтавської області (а.с.5).

Договір купівлі-продажу укладено на Українській універсальній біржі (м. Полтава, вул.. Шевченка, 52) та зареєстровано під реєстровим номером Н-117. Сторони договору купівлі-продажу виконали усі його істотні умови. Позивач сплатила оговорену в п.2.7 договору вартість квартири в сумі 10 000 грн., а відповідач звільнив і передав позивачу придбану нею квартиру до 31 липня 1998 року.

31 липня 1998 року ОСОБА_3 зареєструвала договір купівлі продажу квартири у колективному підприємстві Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», про що цього ж дня їй було видано реєстраційне посвідчення та вчинено запис за № 2615 в реєстровій книзі №18 (а.с.6).

Зясовуючи порядок відчуження своїх речових прав на квартиру, позивач у серпні місяці 2015 року дізналася, що незважаючи на те, що договір купівлі-продажу квартири і зареєстрований в Бюро технічної інвентаризації, проте він не може бути правовстановлюючим документом на підставі якого може бути здійснено реєстрацію переходу права власності. Причиною цього є те, що договір нотаріально не посвідчений.

З цього приводу 25 серпня 2015 року позивачці було надано письмове розяснення Реєстраційної служби Зіньківського РУЮ Полтавської області.

З 1998 року позивач вільно володіє і користується вказаною квартирою для власних потреб, претензій щодо неправомірного придбання, користування чи володінням квартирою, ніким позивачу предявлено не було.

На замовлення позивача спеціалістами ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» проведено інвентаризацію квартири станом на 23 червня 2015 року та виготовлено технічний паспорт (а.с.7,8).

Зважаючи на те, що усі дії спрямовані на перехід права власності на квартиру зі сторони позивача та відповідача були виконані під час укладення правочину, квартира як власність позивача використовується нею за призначенням 17 років, але дії сторін правочину та їхня воля не визнаються державними органами реєстрації, позивачем обрано спосіб захисту, визнання правочину дійсним.

Договірні правовідносини вникли в 1998 році, тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2003 року, тому свої позовні вимоги позивач обґрунтовує нормами Цивільного кодексу Української PCP (в редакції 1963 року).

Відповідно до ст.. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Стаття 153 цього ж Кодексу встановлює, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 154 ЦК Української PCP (1963 року), коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась.

За нормою ст. 224 цього ж Кодексу, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

На час укладення договору купівлі-продажу квартири в житловому будинку, також діяла норма ст.. 15 Закону України «Про товарну біржу», відповідно до якої договори купівлі-продажу нерухомого майна посвідчені на біржах не підлягали обовязковому нотаріальному посвідченню та норми ст.ст. 12, 13 Закону України «Про власність», відповідно до яких, об'єктами права приватної власності є будинки, квартири, дачі, на які громадяни придбають право власності в результаті спадкування або укладання других угод, які не заборонені Законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Водночас ч. 4 статті 3 цього ж Закону встановлено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання ним чинності, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

З системного аналізу наведених норм права слідує, що до набрання чинності Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції Закону України « Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України» № 1878-VI від 11 лютого 2010 року виникнення права власності на нерухоме майно не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності новим ЦК України та Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Це підтверджується і п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України де вказано, що право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, за наявності відмітки на ньому про реєстрацію відповідних прав тощо.

Таким чином, після реєстрації договору купівлі-продажу в Полтавському БТІ Державою Україна визнано право приватної власності позивача на квартиру № 4 в житловому будинку №18 а, по вулиці Погрібняка міста Зінькова, Полтавської області.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права за укладеним договором.

У відповідності до ст.. 213 ЦПК України суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

На підставі ст. ст. 47, 76, 153, 154, 224, 227 ЦК Української PCP, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень, ст.ст. 15, 16, 261 ЦК України, ст.2, ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та керуючись ст.ст. З, 15, 32, 80, 118 - 120 Цивільного процесуального кодексу України,-

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Українська Універсальна Біржа про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири номер 4 в житловому будинку номер 18а, по вулиці Погрібняка міста Зіньків Полтавської областіі, укладений 22 липня 1998 року між продавцем, ОСОБА_2 та покупцем, ОСОБА_1, зареєстрований Українською універсальною біржою під реєстровим номером Н-117, в колективному підприємстві Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» в реєстровій книзі № 18 за номером 2615 від 31 липня 1998 року.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Зіньківський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту його оголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_4