УХВАЛА

іменем україни

1 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, фізичної особи-підприємця ОСОБА_6, Житомирської міської ради, треті особи: управління Держкомзему у м. Житомирі Житомирської області, Державна інспекція сільського господарства в Житомирській області, реєстраційна служба Житомирського міського управління юстиції, про усунення перешкод у користуванні майном, скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, зобов'язання вчинити дії; за зустрічним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про захист права приватної власності та усунення перешкод у користуванні майном за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 9 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 22 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що, вона, як фізична особа, є власником приміщення бібліотеки загальною площею 127,5 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 у м. Житомирі на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2001 року, а, отже, до неї перейшло й право на земельну ділянку, на якій розташоване вказане приміщення. Відповідно до рішень Житомирської міської ради від 23 червня 2010 року та договорів купівлі-продажу від 15 липня 2010 року та від 21 липня 2010 року і отриманих на їх підставі державних актів про право власності на земельні ділянки, фізична особа-підприємець ОСОБА_4 є власником земельних ділянок площею 473 кв. м та 6 722 кв. м., що знаходиться по АДРЕСА_1 у м. Житомирі. Згідно з п. 5.2 указаного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 липня 2010 року встановлені обмеження щодо надання безперешкодного про проходу та проїзду через земельні площею 767 кв. м та 176 кв. м на користь суміжних землекористувачів.

Ураховуючи зазначене та уточнивши позовні вимоги, позивачка на підставі ст. 391 ЦК України просила усунути перешкоди у користуванні майном шляхом зобов'язання відповідачів звільнити територію проїзду від паркану та будівельних матеріалів, скасувати указані: рішення міської ради про продаж ОСОБА_4 спірної земельної ділянки та виданий на його підставі державний акт про право власності на земельну ділянку та зобов'язати реєстраційну службу Житомирського міського управління юстиції внести зміни щодо скасування відомостей про реєстрацію права власності фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на цю земельну ділянку.

У липні 2013 року фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся з указаним зустрічним позовом, в якому зазначав що спірна земельна ділянка, якою ОСОБА_3 користується без достатніх правових підстав, належить йому на праві власності,. Ураховуючи зазначене, просив зобов'язати ОСОБА_3 припинити безпідставне користування проходом та проїздом, які знаходяться на його земельній ділянці.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 9 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 22 грудня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення в частині відмови у задоволенні її позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким її позов задовольнити.

Отже, судові рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову не оскаржуються, тому у касаційному порядку не переглядаються (ч. 2 ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що сторони не є суміжними землекористувачами, позивачка не довела порушення права землекористування спірною земельною ділянкою, а також не довела, що відповідачі перешкоджають їй користуватися нежитловим приміщенням.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції. При цьому також послався на те, що ОСОБА_3 не довела своє право землекористування на спірну земельну ділянку, оскільки межі земельної ділянки, відповідно до рішення міської ради від 9 грудня 2014 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_3 за указаною адресою земельної ділянки розміром 0,0763 га не встановлені, тому її вимоги визнав передчасними.

Також вважав безпідставними посилання ОСОБА_3 на ст. 30 ЗК України, яка передбачає з переходом права власності на будівлю і перехід право на відповідну частину земельної ділянки, на якій вона розташована, оскільки вважав, що цей перехід пов'язаний з умовами належного оформлення відповідного права землекористування (встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, які ОСОБА_3 не були виконані.

Крім того, визнав недоведеним факт існування між співвласниками придбаних приміщень встановленого між ними порядку користування земельною ділянкою та вважав, що п. 5.2 договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між Житомирською міською радою та ОСОБА_4, яким встановлені обмеження щодо надання безперешкодного про проходу та проїзду через земельні площею 767 кв. м та 176 кв. м на користь суміжних землекористувачів, жодним чином не стосується прав та обов'язків ОСОБА_3, яка не є суміжним землекористувачем, і за цим договором права та обов'язки виникли виключно між Житомирською міською радою та фізичною особою-підприємцем, тобто між сторонами цього договору.

Проте погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до чч. 1,2 ст. 78 ЗК України (2001 року), який діяв на час придбання спірної нерухомості, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у ч. 1 ст. 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами ч. 2 ст. 6, ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 23 ЗК України (1991 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю.

Аналогічними за змістом нормами ст. 81 ЗК України також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником приміщення бібліотеки, що знаходиться по АДРЕСА_1 у м. Житомирі на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2001 року.

Відповідно до рішень Житомирської міської ради від 23 червня 2010 року та договорів купівлі-продажу від 15 липня 2010 року та від 21 липня 2010 року і отриманих на їх підставі державних актів про право власності на земельні ділянки фізична особа-підприємець ОСОБА_4 є власником земельних ділянок площею 473 кв. м та 6 722 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 у м. Житомирі.

Згідно з п. 5.2 указаного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 липня 2010 року встановлені обмеження щодо надання безперешкодного проходу та проїзду через земельні ділянки площею 767 кв. м та 176 кв. м на користь суміжних землекористувачів.

У ст. 30 ЗК Української РСР середній заробіток за час затримки виплати індексації за період з 3 січня 2012 року по час ухвалення рішення та (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, ч. 1 ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній на час придбання спірної нерухомості) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (ч. 2 ст. 120 ЗК України).

Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, слід враховувати наступне.

Згідно з ч. 4 ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

За нормою ст. 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.

Згідно з ч. 1 ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Виходячи з того, що володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, при застосуванні ст. 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок, слід брати до уваги цю угоду.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-2 цс 15 від 18 лютого 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, позивачка ОСОБА_3 посилалась на те, що на неї, як власника нерухомості за указаною адресою поширюється п. 5.2 договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 21 липня 2010 року між Житомирською міською радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, яким встановлені обмеження щодо надання безперешкодного проходу та проїзду через земельні ділянки площею 767 кв. м та 176 кв. м на користь суміжних землекористувачів.

У порушення вимог ст. ст. 212- 214, 315 ЦПК України апеляційний суд не врахував зазначені вимоги закону, не перевірив доводів сторін, зокрема про те, чи поширюється указаний пункт договору купівлі-продажу на ОСОБА_3, який є та відповідним обмеженням для фізичної особи-підприємця ОСОБА_7, набувача спірної земельної ділянки, та чи чиняться ним перешкоди ОСОБА_3 у користуванні проходом та проїздом, не навів мотивів відхилення цих доводів.

Посилання апеляційного суду на те, що ОСОБА_3 не довела своє право землекористування на спірну земельну ділянку є передчасними, а визнання безпідставними її посилань на ст. 30 ЗК України, яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду є необґрунтованими.

Ураховуючи, що фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи не встановлені, судове рішення апеляційного суду в частині позовних вимог ОСОБА_3 не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 22 грудня 2014 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, зобов'язання вчинити дії, скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко