Справа № 355/1868/14-ц Головуючий у І інстанції Єременко В. М.
Провадження № 22-ц/780/2304/15 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 18 07.04.2015
УХВАЛА

Іменем України

07 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Ігнатченко Н.В., Фінагєєва В.О.,

за участі секретаря Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 17 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 25 грудня 2012 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір уступки вимоги (цесії) про стягнення боргу з ОСОБА_2 в розмірі 50000 доларів США з відсотковою ставкою 3,5 % у місяць, 42 % річних. Згідно розписки, яку написав ОСОБА_2 11 січня 2011 року, він зобов'язується повернути 11 січня 2012 року 71000 доларів США, на сьогоднішній день це еквівалентно 1104760 грн. Станом на 13 листопада 2014 року борг не повернуто, а тому він вимушений звернутися до суду для примусового стягнення суми заборгованості. Збільшивши позовні вимоги в січні 2015 року, просив стягнути із відповідача на свою користь суму заборгованості в розмірі 1780334 грн., з яких основний борг 778000 грн., що є еквівалентом 50000 доларів США на день складання позовної заяви, відсотки в розмірі 988680 грн., що еквівалентно 63000 доларів США, та судовий збір 3654 грн.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 17 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1766680 грн. та судовий збір.

Відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Баришівського районного суду Київської області від 17 лютого 2015 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження в справі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції виходив із того, що в зв'язку із невиконанням відповідачем зобов'язання стосовно повернення боргу позивач вправі вимагати від відповідача за договором уступки (цесії) стягнення боргу та нараховані інші суми в зв'язку з неповерненням боргу, а невизнання відповідачем боргу є ніщо інше як спосіб уникнути від повернення існуючого боргу.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, фермер СФГ «Мрія», отримав в борг від ОСОБА_4 50000 доларів США строком на один рік із відсотковою ставкою 3,5 % місячних, 42 % річних. Зобов'язався повернути 71000 доларів США до 11 січня 2012 року, залишивши за собою право дострокового часткового або повного повернення боргу, про що склав розписку від 11 січня 2011 року (а. с. 7).

25 грудня 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали договір уступки вимоги (цесії), за змістом якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, цедент передає право цесіонарієві, а цесіонарій набуває право вимоги, належне цедентові, і стає кредитором за розпискою від 11 січня 2011 року між цедентом та ОСОБА_2 За цим договором цесіонарій набуває право вимагати від боржника належного виконання сплати боргу в розмірі 50000 доларів США строком на один рік, з відсотковою ставкою 3,5 % у місяць, 42 % річних (а. с. 11).

29 жовтня 2014 року ТОВ «Інтер Лекс Консалтинг», із яким ОСОБА_3 уклав договір на юридичну комплексну допомогу, направило на адресу ОСОБА_2 лист про необхідність повернення 71000 доларів США до 05 листопада 2014 року (а. с. 8).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. ст. 512 - 516 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 525, 625 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції про підставність позову, колегія суддів враховує, що факт укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договору позики на вказаних умовах підтверджується розпискою.

Договір позики в передбаченому законом порядку не оспорений.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 вказував, що текст договору склав власноруч ОСОБА_6, який запропонував йому посередницькі послуги з метою позичити гроші для СФГ «Мрія», грошові кошти йому ніхто не передавав, ніякої розписки про начебто отримання грошей він не писав (а. с. 26).

При цьому будь-яких письмових доказів на підтвердження безгрошовості договору позики відповідачем надано не було.

Суд першої інстанції правомірно не прийняв даних заперечень до уваги, оскільки відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Довести суду ці обставини належними доказами з дотриманням вимог цивільно-процесуального законодавства повинен позичальник.

Установивши, що відповідач уклав договір позики із ОСОБА_4, а внаслідок укладення останнім із позивачем ОСОБА_3 договору уступки вимоги (цесії) відповідач має перед позивачем боргове зобов'язання, безгрошовість якого не довів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, врахувавши наявність арифметичної помилки в розрахунках позивача і стягнувши із відповідача 1766680 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що розрахунок розміру заборгованості за договором позики апелянтом не спростовано, він є чітким, зрозумілим і не викликає сумнівів в його достовірності, а наявність помилки в розрахунку була врахована судом першої інстанції при вирішенні спору.

Колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги щодо необхідності застосування судом Закону України «Про інвестиційну діяльність», оскільки відповідачем не було оспорено договору позики, а тому в силу ст. 204 ЦК України, яка передбачає презумпцію правомірності правочину, суд застосував норми ЦК України, які регламентують правовідносини за договором позики.

Також безпідставним є посилання апелянта на необхідність застосування судом ч. 3 ст. 50 ЦК України, відповідно до якої якщо особа розпочала підприємницьку діяльність без державної реєстрації, уклавши відповідні договори, вона не має права оспорювати ці договори на тій підставі, що вона не є підприємцем, враховуючи, що сам ОСОБА_4 нічого не оспорював.

До апеляційної скарги додано копію проекту договору № 6 від 20 листопада 2010 року, за яким ПП ОСОБА_4 інвестує СФГ «Мрія» в особі фермера ОСОБА_7 в сумі 50000 доларів США, місячна процентна ставка інвестиції складає 4 % або 48 % річних, строк інвестицій один рік, остаточний розрахунок проводиться в грудні 2011 року. Дана копія договору містить підпис на місці прізвища ОСОБА_2, однак ОСОБА_4 не підписаний.

Колегія суддів вважає, що вказаний доказ як не спростовує, так і не підтверджує висновків суду першої інстанції, оскільки відповідач не звертався до суду із позовом про визнання договору позики удаваним, крім того, договір від 20 листопада 2010 року містить інші істотні умови, а тому як доказ підлягає відхиленню.

Надуманими та такими, що не мають відношення до предмету позову, є доводи апеляційної скарги щодо недодержання простої письмової форми щодо договору міни між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, оскільки фактично обставин одержання грошових коштів у розмірі 50000 грн. відповідачем спростовано не було.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо незастосування до правовідносин заміни кредитора в зобов'язанні статей 1077 - 1086 ЦК України, невірне застосування правил договору цесії та п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Заперечуючи проти договору уступки вимоги, відповідач наполягав на тих обставинах, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відбулися взаєморозрахунки і ОСОБА_3 віддів ОСОБА_4 50000 доларів США. Однак обставини платності або безвідплатності договору про відступлення права вимоги не спростовують обставин неповернення боргу ОСОБА_2, а сам договір відступлення вимоги ним в передбаченому законом порядку не оспорено.

Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги щодо порушення судом вимог процесуального права із посиланням на те, що судом не було закрито провадження в справі з підстав порушення підвідомчості.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження в справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 3 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17; далі - КАС), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12; далі - ГПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК) або Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

На думку колегії суддів, апелянтом не доведено порушення підвідомчості спору, оскільки договір позики укладався між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як фізичними особами.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 17 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Ігнатченко Н.В.

Фінагєєв В.О.