Справа № 353/829/15-ц
Провадження № 2/353/351/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2015 року м.Тлумач

Тлумацький районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Гавриш Я.М.

з участю секретаря Драгомирецької О.М.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2 відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тлумач цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 про виселення з житлового приміщення (будинку), що належить на праві особистої власності, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та про усунення перешкод користування земельними ділянками,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, в якому просить виселити відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з належних їй житлових приміщень та господарських будівель, що знаходяться по вул. Центральна, 45 в с. Олешів Тлумацького району Івано-Франківської області; визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням по вул. Центральна, 45 в с. Олешів Тлумацького району Івано-Франківської області та зобовязати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 не чинити перешкод в користуванні земельними ділянками площею відповідно 0,0865 та 0,1627 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона є власником будинковолодіння та присадибної земельної ділянки по вул. Центральній, 45 в с. Олешів Тлумацького району Івано-Франківської області.

Крім того, по вул. Центральній в с. Олешів Тлумацького району відповідно до державних актів № 074305 та 074306, їй на праві особистої власності, належать дві земельні ділянки площею відповідно 0,0865 та 0,1627 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

В даному господарстві також проживають відповідачі - син ОСОБА_3, невістка ОСОБА_4, онук - ОСОБА_6.

Відповідач - ОСОБА_5 зареєстрований однак не проживає.

В 1989 році син одружився. З того часу відповідачі стали проживати окремою сім'єю. Окремо купують продукти, окремо харчуються, витрачають кошти вичерпно на свої потреби.

Поступово відносини між ними погіршувались та стали неприязними.

На початках їхнього спільного проживання, відповідачі розділили земельну ділянку, залишивши їй невеличкий город біля будинку.

На протязі тривалого часу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 створювали для неї неможливі умови проживання, ображали, наносили їй побої.

Починаючи з 2000 року вона не проживає в своєму будинку, змушена жити в сторонніх людей, оскільки проживати з відповідачами стало практично неможливо.

За захистом своїх прав зверталася до Тлумацького районного суду Івано-Франківської області.

Згідно рішення Тлумацького районного суду від 11 листопада 2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зобов'язано не чинити їй перешкод у користуванні житловим будинком та господарськими будівлями.

07.07.2006 року державний виконавець закінчив виконавче провадження за наведеним рішенням суду.

Образи та створення неможливих умов проживання відновились.

26.12.2005 року вона звернулась до суду з позовом про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з житла, однак проявляючи жалість до відповідачів, розуміючи їх становище, вона від позову відмовилась, і в листопаді 2006 року суд ухвалив прийняти її відмову від позову, а справу провадженням закрити.

Однак відносини з відповідачами не покращились, спільне проживання ставало нестерпним.

За захистом своїх прав вона звернулась до Олешівської сільської ради та 01.01.2007 року отримала листа, що при вчиненні перешкод в користуванні житлом вона повинна звертатись до суду.

В 2012-2013 роках по її заявах щодо неправомірних дій ОСОБА_3 Тлумацьким РВ УМВС приймались рішення про відмову в порушенні кримінальної справи та про винесення офіційного попередження про недопустимість вчинення насильства в сім'ї.

Відчуваючи безкарність ОСОБА_3, ОСОБА_4, при безпосередньому сприянні синів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 постійно ображають її, обзивають нецензурною лайкою. Дозволяють собі по відношенню до неї відкриті погрози щодо застосування сили, не цураються штовхнути, вдарити та принизити її честь і гідність.

Відповідачі спільно, на протязі 2007-2015 років створили їй наступні умови проживання:

-вона не має жодного доступу до житлового будинку і вимушена жити в приміщенні літньої кухні;

-не має жодного доступу до двох земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства і для того, щоб прогодуватись вимушена обробляти орендовану земельну ділянку;

-через подачу води в будинок за допомогою електричного насоса, вона не має жодної змоги користуватись криницею і вимушена для своїх потреб носити воду від сусідів;

-не має змоги користуватись стодолою, стайнею та коморою;

-під погрозою розправи вона не вправі використовувати заготовлені відповідачами дрова, а також використовувати в літній кухні природний газ.

При таких обставинах вона фактично існує тулячись в літній кухні без обігріву або тимчасово проживає в знайомих та родичів.

Відповідач ОСОБА_5 одружився та понад рік проживає із своєю сім'єю окремо.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов підтримала з підстав зазначених в ньому.

В судовому засіданні відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 позов не визнали, пояснили, що жодних перешкод позивачці в користуванні належним їй будинковолодінням не створюють. Намагаються не конфліктувати з позивачкою. Разом з тим, остання сама провокує їх на конфлікти. Вони підтримують разом із синами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 будинковолодіння в належних умовах, а також обробляють земельні ділянки належні позивачці.

Відповідач ОСОБА_5 позов не визнав, пояснив, що він від двох до трьох днів на тиждень знаходиться за місцем своєї реєстрації в с. Олешів по вул. Центральна, 45, де разом з батьками веде господарство.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засіданні не зявився, попередньо подав заяву щодо не визнання позову та розгляду справи у його відсутності.

Допитаний в судовому засіданні за клопотанням позивачки свідок ОСОБА_9 показав, що позивачка зимою 2015 року біля трьох тижнів проживала у нього. Інших показів, які б стосувались предмету позову суду не надав.

Допитаний в судовому засіданні за клопотанням відповідача ОСОБА_3 свідок ОСОБА_10 показав, що відповідачі утримують будинковолодіння по вул. Центральна, 45 в с. Олешів в належному стані. З приводу можливих конфліктів між позивачкою та відповідачами, то такою інформацією він не володіє.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідків, дослідивши та оцінивши дані, що містяться в письмових доказах по справі, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є одноосібним власником житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Центральній, 45 в с. Олешів Тлумацького району (а.с.6-8)

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 14.05.2015 року в склад сімї ОСОБА_1 входять: син ОСОБА_3, невістка ОСОБА_4, онук ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та онук ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстрований, але не проживає). Між ОСОБА_1 та її сином існують неприязні відносини (а.с. 26).

Рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 11.11.2005 року зобовязано ОСОБА_3, ОСОБА_4 не чинити перешкод в користуванні житловим будинком, господарським будівлями ОСОБА_1 (а.с. 12). Постановою державного виконавця від 07.07.2006 р. серії ВП №2056061 закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-39 виданого 22.11.2005 року на підставі вищезазначеного рішення суду, як виконане (а.с. 14).

Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 17.11.2006 року прийнято відмову від позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення з житлового приміщення (будинку), що належить на праві особистої власності, а справу провадженням закрито (а.с. 18).

Відповідно до повідомлення Олешівської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області №5-2/17 від 17.01.2007 року, під час розмови із ОСОБА_3, останній заявив, що перешкод у користуванні будинковолодінням ОСОБА_1 не чинить. В разі повторення подібних випадків рекомендовано ОСОБА_1 звернутися із цивільним позовом до Тлумацького районного суду Івано-Франківської області (а.с. 19).

Постановою ДІМ Тлумацького РВ УМВС України в Івано-Франківській області ОСОБА_11 від 19.10.2012 року, затвердженою начальником Тлумацького РВ УМВС ОСОБА_12 та погодженої прокурором Тлумацького району Івано-Франківської області ОСОБА_13 відмовлено в порушенні кримінальної справи за заявою ОСОБА_1 від 17.10.2012 року по факту вчинення 21.09.2012 року біля 17 год. 00 хв. її сином ОСОБА_3 по місцю проживання конфлікту, в ході якого останній погрожував фізичною розправою, на підставі п. 2 ст. 6 КПК України за відсутності складу злочину передбаченого ст.ст. 129, 296 КК України (а.с. 21). Про що повідомлено ОСОБА_1 (а.с. 22).

08.11.2012 року ДІМ Тлумацького РВ УМВС України в Івано-Франківській області ОСОБА_11 винесено постанову, затверджену начальником Тлумацького РВ УМВС України в Івано-Франківській області ОСОБА_12 та погоджену прокурором Тлумацького району Івано-Франківської області ОСОБА_13, якою відмовлено в порушенні кримінальної справи за заявою ОСОБА_1 від 06.11.2012 року по факту вчинення 05.11.2012 року біля 21 год. 00 хв. її сином ОСОБА_3 по місцю проживання конфлікту, під час якого останній наніс їй удар по обличчю, чим спричинив фізичну біль, на підставі п. 2 ст. 6 КПК України за відсутності складу злочину передбаченого ст.ст. 129, 296 КК України. ОСОБА_3 винесено офіційне попередження про недопустимість вчинення насильства в сімї (а.с. 23). Про що повідомлено ОСОБА_1 (а.с. 24).

Висновком по матеріалах ЄО № 651 від 19.06.2013 року, складеним ДІМ Тлумацького РВ УМВС України в Івано-Франківській області ОСОБА_14 та погодженим начальником Тлумацького РВ УМВС України в Івано-Франківській області ОСОБА_12 встановлено, що 19.06.2013 року в Тлумацький РВ УМВС із Тлумацької РДА поступила заява ОСОБА_1 про те, що її син ОСОБА_3 не дає їй ключів від житлового будинку та комори, перекрив газ, та бив по голові. Виїздом на місце події та в ході проведеної перевірки було встановлено, що ОСОБА_1 проживає разом із ОСОБА_3 в одному господарстві та на протязі декількох років знаходяться в неприязних відносинах із-за спірного питання щодо належності будинковолодіння. ОСОБА_3 ствердив, що його мати ОСОБА_1 постійно провокує його на різного роду конфлікти, після чого одразу звертається до міліції. Свою маму він не бив , не душив і не мав такого на меті. На момент проведення перевірки газ в житловому будинку, де проживає ОСОБА_1 був підключений. Ключі від житлового будинку та комор зі слів ОСОБА_3 знаходяться в нього, оскільки час від часу коли мати відлучається від господарства, вона залишає не закриті комору та будинок. Окрім цього, під час спілкування із жителями с. Олешів Тлумацького району Івано-Франківської області та членами виконкому сільської ради стало відомо, що дійсно ОСОБА_1 може зводити на свого сина різного роду наклепи. З огляду на встановлене, дільничний інспектор вважав розгляд заяви вважати завершеним, оскільки інформація по даному факту не знайшла свого підтвердження. Про прийняте рішення повідомлено голову Тлумацької РДА (а.с. 25).

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини щодо того, що кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Основоположні принципи здійснення прав власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набула чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною 4 статті 9 Житлового кодексу України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України позбавити громадянина житла можна лише на підставі закону за рішенням суду. Виселення без надання жилого приміщення може бути засобом цивільно-правової відповідальності за порушення договору, закону або субєктивних прав інших осіб.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06) від 2 грудня 2010 року Судом було зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Міжнародною судовою установою було встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Підставою для задоволення свого позову позивачка та її представники вказують неможливість подальшого спільного проживання позивачки та відповідачів в одному домогосподарстві внаслідок вчинення відповідачами протиправних дій відносно позивачки.

Статтею 157 Житлового кодексу України встановлено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

За ст.116 Житлового кодексу України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже, для застосування цієї правової норми необхідна обов'язкова наявність двох умов: а) систематичне порушення правил співжиття, б) вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського

впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сімї на підставі ст.116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ЦПК про допустимість засобів доказування факт застосування таких заходів запобігання має підтверджуватися відповідними доказами.

Однак, таких доказів позивачкою ОСОБА_1 суду не надано.

Зокрема, посилання позивачки на висновок ДІМ Тлумацького РВ УМВС в Івано-Франківській області по матеріалах ЄО № 651 від 19.06.2013 року та постанов про відмову в порушенні кримінальної справи від 19.10.2012 року та 08.11.2012 року не можуть свідчити про систематичне вчинення відповідачами дій, які відповідно до ст.116 ЖК України свідчать про неможливість спільного проживання та є підставою для виселення, оскільки в цих висновках не встановлено фактів протиправних дій відповідачів щодо позивачки. Винесене ОСОБА_3 постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 08.11.2012 року офіційне попередження про недопустимість вчинення насильства в сімї має профілактичний характер і не може розглядатися як захід впливу на відповідача ОСОБА_3 Інших заходів впливу щодо відповідачів будь-якими органами застосовано не було, докази про такі проведені заходи в матеріалах справи відсутні.

В той же час, як зазначалось, відповідно до ст.116 ЖК України виселення можливе за наявності двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Як видно з матеріалів справи всі факти виникнення конфліктів мали місце між позивачкою ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_3, доказів виникнення конфліктів з відповідачами ОСОБА_4, ОСОБА_6 суду не надано.

Судом не встановлено систематичності вчинення відповідачами дій, які б унеможливлювали їх спільне проживання з позивачкою в одному домогосподарстві.

Згідно з вимогами ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 60 цього ж кодексу передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а у окремих випадках, передбачених цією нормою, понад цей строк.

Ч.2 ст.405 ЦК України встановлено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Як видно з позовної заяви, позивачкою предявлено вимоги до ОСОБА_5 про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням по вул. Центральна, 45 в с. Олешів Тлумацького району Івано-Франківської області, однак в судовому засіданні було встановлено, що відповідач періодично проживає за вказаною адресою. Жодних безспірних доказів того, що відповідач ОСОБА_5 відсутній по місцю свого проживання понад встановлений законом строк, позивачкою ОСОБА_1 суду не було надано, не доведено факту того, що останній втратив право користування житловим приміщенням. З огляду не вищенаведене, в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Згідно державних актів серії № 074305 від та серії ІФ № 074306 від 11.12.2006 року ОСОБА_1 належать земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства відповідно 0,0865 га та 0,1627 га, що знаходяться по вул. Центральній в с. Олешів Тлумацького району Івано-Франківської області (а.с. 9, 10).

В судовому засіданні відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 визнали, що вони обробляють належні позивачці земельні ділянки призначені для ведення особистого селянського господарства.

За змістом ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями ст. 391 ЦК визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачами порушено право позивачки на користування належною їй земельною ділянкою, а тому відповідачів слід зобовязати не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні земельними ділянками.

Питання розподілу судових витрат по справі, суд вирішує відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Виходячи із викладеного на підставі ст. 9, 13, 41,47 Конституції України, ст.ст. 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 379, 380 , 391, 405 ЦК України, ст.ст. 9, 64, 71, 116, 150, 155, 156,157, 162, ЖК України, ст.ст. 126, 152 Земельного кодексу України, керуючись, ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_1 в користуванні земельними ділянками належними їй на праві власності на підставі державного акту на права власності на земельну ділянку серії ІФ №074305 від 11.12.2006 року площею 0,0865 га та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІФ №074306 від 11.06.2006 року площею 0,1627 га для ведення особистого селянського господарства по вул. Центральній Тлумацького району Івано-Франківської області.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 - 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. понесених нею судових витрат по сплаті судового збору. Решту судових витрат в рзмірі 487 грн. 20 коп. віднести на рахунок ОСОБА_1.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Івано-Франківської області через Тлумацький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили в порядку встановленому ст.223 ЦПК України.

Головуючий Я.М. Гавриш