Ухвала

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Міністерства освіти і науки України, державного підприємства «Інфоресурс» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, у якому просив визнати протиправним наказ Міністерства освіти і науки України від 03 квітня 2014 року № 138-к «Про дострокове розірвання контракту», визнати протиправним наказ Міністерства освіти і науки України від 08 грудня 2014 року № 632-К «Про перенесення дати звільнення ОСОБА_3.», поновити його на посаді директора державного підприємства «Інфоресурс» (далі - ДП «Інфоресурс») з 08 грудня 2014 року, стягнути з ДП «Інфоресурс» середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 20 серпня 2012 року між ним та Міністерством освіти і науки України укладено контракт про призначення його директором ДП «Інфоресурс» з 20 серпня 2012 року до 20 серпня 2017 року. Наказом Міністерства освіти і науки України від 03 квітня 2014 року № 138-к «Про дострокове розірвання контракту» його звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, наказом від 08 грудня 2014 року № 632-К «Про перенесення дати звільнення ОСОБА_3.» змінено дату звільнення з 03 квітня 2014 року на 08 грудня 2014 року, копії яких він отримав 09 грудня 2014 року. Вважає, що звільнення проведено незаконно та безпідставно, з численними порушеннями трудового законодавства, зокрема, не зазначено, який саме з трудових обов'язків, передбачених контрактом, ним грубо порушено.

Вказував, що акт комісійної перевірки від 02 квітня 2014 року містить фіксацію недоліків в роботі ДП «Інфоресурс», зокрема, щодо організації виготовлення документів про освіту державного зразка та додатків до них, які мають тривалий характер, з акта не вбачається точна дата вчинення дисциплінарного проступку. Звільнений він з 08 грудня 2014 року, тобто після спливу шестимісячного строку накладення адміністративного стягнення, відсутня згода голови Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, що є порушенням ч. 2 ст. 36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації».

Посилаючись на те, що був звільнений із займаної посади директора з підстав, передбачених п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, безпідставно, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом установлено, що 20 серпня 2012 року між Міністерством освіти і науки, молоді і спорту та ОСОБА_3 укладено контракт № 43, за яким останнього було призначено директором ДП «Інфоресурс» на п'ять років з 20 серпня 2012 року до 20 серпня 2017 року.

Відповідно до п. 6 статуту предметом діяльності ДП «Інфоресурс» є організація забезпечення навчальних закладів документами про освіту, зокрема їх виготовлення.

Листом від 31 січня 2014 року директор ДП «Інфоресурс» ОСОБА_3 надав першому заступнику Міністра освіти і науки України неправдиву інформацію щодо організації виготовлення документів про освіту державного зразка та додатків до них. Актом комісійної перевірки роботи директора ДП «Інфоресурс» ОСОБА_3 від 02 квітня 2014 року встановлено факт грубого порушення позивачем своїх посадових обов'язків, яке полягає у невжитті заходів з організації виготовлення додатків до дипломів, що у свою чергу могло спричинити порушення прав випускників всіх вищих навчальних закладів України і зриву вступної кампанії, а також наданні керівництву Міністерства освіти і науки України неправдивої інформації з метою прикриття власних прорахунків.

Згідно з наказом Міністерства освіти і науки України від 03 квітня 2014 року № 138-1 у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків достроково розірвано контракт від 20 серпня 2012 року № 43 та звільнено ОСОБА_3 з посади директора ДП «Інфоресурс» з 03 квітня 2014 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, акта перевірки Міністерства від 02 квітня 2014 року, пояснення ОСОБА_3

Наказом Міністерства освіти і науки України від 08 грудня 2014 року № 632-К «Про перенесення дати звільнення ОСОБА_3.» у зв'язку з тим, що на час видання наказу Міністерства освіти і науки України від 03 квітня 2014 року № 138-К «Про дострокове розірвання контракту» та протягом тривалого часу після цього директор ДП «Інфоресурс» ОСОБА_3 перебував на лікарняному, змінено дату його звільнення з 03 квітня 2014 року на 08 грудня 2014 року, у наказі Міністерства освіти і науки України від 03 квітня 2014 року № 138-К слова та цифри «03 квітня 2014 року» замінено словами та цифрами «08 грудня 2014 року».

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача з боку відповідача відсутні порушення вимог чинного трудового законодавства. Зокрема, суд зазначив, що Міністерство освіти і науки України дотрималось порядку та строків накладення дисциплінарного стягнення за одноразове грубе порушення трудових обов'язків, що виявилось у невжитті заходів по організації виготовлення додатків до дипломів, загрозі порушення прав випускників вищих навчальних закладів України і зриву вступної кампанії, а також наданні керівництву Міністерства недостовірної інформації з метою уникнення відповідальності.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін та зазначив, що Міністерство освіти і науки України правомірно та відповідно до вимог чинного законодавства застосувало до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Частина шоста ст. 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у ст. ст. 40, 41 КЗпП України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу).

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов'язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов'язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов'язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв'язку між невиконанням працівником трудових обов'язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

Ухвалюючи рішення про відмову позивачу у позові, суд на зазначене уваги не звернув.

Так, судом було встановлено, що порушення ОСОБА_3 своїх трудових обов'язків полягає у невжитті заходів з організації виготовлення додатків до дипломів, що у свою чергу, могло спричинити порушення прав випускників всіх вищих навчальних закладів України і зриву вступної кампанії, а також наданні керівництву Міністерства освіти і науки України неправдивої інформації з метою прикриття власних прорахунків.

Важливим елементом застосування п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є звільнення керівника за порушення, яке має ознаку одноразовості. Так, і рішення компетентного органу, власника підприємства, і наказ про звільнення мають містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою звільнення керівника.

Між тим, суд не встановив, чи є порушення ОСОБА_3 своїх трудових обов'язків, що полягає у невжитті заходів з організації виготовлення додатків до дипломів, триваючим порушенням, чи містить ознаки одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Пунктом 27 контракту від 20 серпня 2012 pоку № 43, укладеного Міністерством освіти і науки України з позивачем, встановлено, що керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи органу управління державним майном до закінчення строку дії контракту у разі одноразового грубого порушення керівником законодавства та невиконання покладених на нього цим контрактом обов'язків, у результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки (понесено збитки, виплачено штрафи, тощо).

Тобто при визначенні підстав звільнення Міністерство освіти і науки України має керуватися саме умовами укладеного з ОСОБА_3 контракту, зокрема щодо порядку і умов його розірвання і звільнення керівника. Як визначено пп б п. 27 контракту одностороннє його розірвання за вчинення керівником одноразового грубого порушення можливе лише у тому разі, якщо внаслідок такого порушення настали реальні значні негативні наслідки у вигляді понесення збитків, виплати штрафів чи ін. При цьому контрактом не передбачено можливості звільнення за одноразове грубе порушення і одностороннього розірвання контракту у разі вчинення керівником порушення, які б могли призвести до настання негативних наслідків, однак фактично не настали.

Суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про те, що Міністерство освіти і науки України правомірно та відповідно до вимог чинного законодавства застосувало до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, не встановив, чи була спричинена шкода підприємству за вчинення проступку, що призвело до накладення дисциплінарного стягнення, та наявність шкідливих наслідків і їх причинний зв'язок з допущеними позивачем порушеннями.

Наведене свідчить про те, що суд на порушення ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановив обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав відповідної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Оскільки розгляд справи апеляційним судом здійснюється за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу 5 ЦПК України, то судове рішення апеляційного суду має ґрунтуватися на відповідних доказах, досліджених у судовому засіданні, та містити доводи, за якими відхилені ті чи інші докази.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С. Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик