Номер провадження: 22-ц/785/7125/15
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М. Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

при секретарі Желєзнову В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до ОСОБА_3, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Національний університет «Одеська юридична академія» про стягнення витрат за період навчання, за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 липня 2015 року,

встановила:

У квітні 2014 року Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - ГУ ПФУ в Одеській області) звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_3 за направленням ГУ ПФУ в Одеській області навчалась в Національному університеті «Одеська юридична академія» (далі Університет) з 2008 по 2013 роки на соціально-правовому факультеті.

01 серпня 2008 року між Університетом та відповідачем укладено договір про підготовку фахівця, згідно з яким навчальний заклад забезпечує підготовку фахівця з вищою освітою у вищому навчальному закладі за спеціальністю «Право» на соціально-правовому факультеті, освітньо-кваліфікаційного рівня «Бакалавр» для роботи в органах Пенсійного фонду України.

25 липня 2012 року між ними ж було укладено договір про підготовку фахівця освітньо-кваліфікаційного рівня «Спеціаліст» за спеціальністю «Правознавство».

Відповідно до пп. 1.3.2, п.1.1. договору ОСОБА_3 було направлено на роботу до Управління ПФУ в Овідіопольському районі Одеської області, де вона повинна була пропрацювати не менше трьох років, та розпочато проведення спеціальної перевірки стосовно неї.

Після закінчення перевірки ОСОБА_3 написала заяву про призначення на посаду головного спеціаліста управління, проте в подальшому відмовилась від роботи в управлінні без зазначення причин.

У зв'язку із цим, позивач просив стягнути з відповідача на користь Держави суму витрат за навчання в Університеті, без зазначення ціни позову, а саме конкретної грошової суми, яка підлягає стягненню з відповідача.

Справа розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 липня 2015 року у задоволенні позову ГУ ПФУ в Одеській області було відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ГУ ПФУ в Одеській області.

В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову без зазначення конкретної грошової суми, яка підлягає стягненню з відповідача.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпаними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Установлено, матеріалами справи підтверджено, 01 серпня 2008 року між Університетом, Управлінням та студентом ОСОБА_3 було укладено договір про підготовку студента, як фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця за спеціальністю «Право» на соціально-правовому факультеті, освітньо-кваліфікаційного рівня «Бакалавр» для роботи в органах пенсійного фонду України.

25 липня 2012 року між національним університетом «Одеська юридична академія» та ОСОБА_3 було укладено договір про підготовку фахівця освітньо-кваліфікаційного рівня «Спеціаліст» за спеціальністю «Правознавство».

Пунктом 1.3.4 договору передбачено, що у разі відмови їхати за призначенням та працювати протягом трьох років у замовника студент зобов'язується відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання в установленому порядку.

24 вересня 2013 року відбувся конкурс на зайняття вакантних посад начальника відділу ВББО КВК головного бухгалтера та головного спеціаліста відділу персоніфікованого обліку інформаційних систем та мереж управління.

За результатами конкурсу ОСОБА_3 була рекомендована начальником управління на посаду головного спеціаліста відділу персоніфікованого обліку інформаційних систем та мереж управління.

У зв'язку з відмовою ОСОБА_3 зайняти зазначену вище посаду позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача на користь Держави суму витрат за навчання в Університеті, без зазначення ціни позову, а саме конкретної грошової суми, яка підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 встановлено, що у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням, звільнення із служби за контрактом військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу у зв'язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду або рішенням суду про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, через службову невідповідність, у зв'язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку, за порушення дисципліни, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, особою рядового і начальницького складу протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Згідно з Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2007 року № 1261, та Положенням про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 27червня 2002 року № 11-2, органи Пенсійного фонду України є органами державної виконавчої влади.

Відповідно до п. 2 Порядку формування та розміщення державних замовлень на поставку продукції для державних потреб і контролю за їх виконанням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29лютого 1996 року № 266 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), державне замовлення за пріоритетними напрямками, зокрема підготовка фахівців, формується Міністерством економіки та з питань європейської інтеграції разом з міністерствами, іншими органами державної влади, установами, організаціями.

Пунктом 11 зазначеного Порядку (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) контроль за виконанням державного замовлення покладено на державних замовників і Міністерство економіки та з питань європейської інтеграції.

Згідно із Указом Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» вищі навчальні заклади України здійснюють підготовку спеціалістів: за рахунок коштів Державного бюджету України, республіканського бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів за державним замовленням; за рахунок коштів відповідних юридичних та фізичних осіб для роботи у недержавному секторі народного господарства; за рахунок власних коштів особи для роботи у державному і недержавному секторі, народного господарства; за рахунок власних коштів особи - для роботи у державному і недержавному секторі народного господарства (за бажанням). Особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Аналіз зазначених норм права дозволяє дійти до висновку, що чинним законодавством не визначено державний орган, який має право пред'являти відповідні позови в інтересах держави, проте це не є підставою для звільнення від такого відшкодування.

Замовник послуг з підготовки фахівця має право здійснювати контроль за виконанням цього державного замовлення, а як сторона договору вимагати виконання його умов та застосування передбачених законодавством і договором наслідків його невиконання, зокрема, вимагати відшкодування до Державного бюджету України вартості навчання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що у постанову Кабінету Міністрів України від 29 лютого 1996 року № 266, яка затверджувала зокрема п. 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, внесені зміни постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 216, якою не передбачено обов'язкове відпрацювання на протязі 3-х років за направленням фахівців юридичного вищого закладу, а поширюється лише на осіб, що навчаються за спеціальностями медичного профілю.

Проте, зазначений висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки вказані правовідносини регулюються нормативними актами, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, а тому посилання суду на ст. 5 ЦК України, як на підставу відмови позивачу у задоволенні позову є безпідставними.

Одночасно, судова колегія приходить до висновку про відмову позивачу у задоволенні позову, у зв'язку з його недоведеністю, з наступних підстав.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просив стягнути з відповідача на користь Держави суму витрат за навчання в Університеті за період навчання з 2008 року по 2013 рік. В позові не зазначено, ціну позову, а саме не вказано, яку конкретно суму необхідно стягнути з відповідача за вказаний період навчання.

Як вбачається з листа Університету, надання даних щодо вартості навчання одного студента за державним замовленням або відповідних довідок-розрахунків вартості навчання та кошторису витрат на підготовку одного студента вбачається неможливим.

Апеляційний суд, сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України задовольнив заяву Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про витребування доказів та зобов'язав Національний університет «Одеська юридична академія» надати довідку про конкретну суму грошових витрат за фактичне навчання ОСОБА_3 в Національному університету «Одеська юридична академія» за період 2008-2013 роки.

Із листа Національного університету «Одеська юридична академія» від 11.09.2015 року № 1975-3 вбачається, що Університет на виконання п. 4 Методики розрахунку орієнтованої середньої вартості підготовки одного кваліфікованого робітника, фахівця, аспіранта, докторанта подавав до Міністерства освіти і науки України орієнтовану середню вартість підготовки на плановий рік та на два бюджетні періоди, що настають за плановим роком. Згідно форми 5 -ВО «Показники економічного і соціального розвитку України» у 2008 р. цей показник дорівнював 9204,70 грн., у 2009 р. - 11411,30 грн., у 2010 р. - 16012,00 грн., у 2011 р.-22540,40 грн., у 2012 р. - 20187,80 грн., у 2013 р. - 23007, 40 грн. В подальшому визначена Міністерством освіти і науки України, як державного замовника - головного розпорядника бюджетних коштів, середня вартість підготовки кваліфікованого робітника, фахівця, аспіранта, докторанта, являється підставою для вирішення питання щодо розподілу фінансування державного замовлення між закладами освіти.

Крім того, зазначено, що наведені згідно форми 5 -ВО «Показники економічного і соціального розвитку України» не є сумою понесених фактичних витрат на навчання саме студентки ОСОБА_3., а являють собою середньооблікові показники в цілому по Університету.

Отже, Університетом не визначено конкретну суму грошових витрат за фактичне навчання ОСОБА_3 в Національному університету «Одеська юридична академія» за період 2008-2013 роки.

Інших доказів матеріали справи не містять та сторонами не надано.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. ст. 27, 46 ЦПК України обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а задоволення позовних вимог без визначення ціни позову не передбачено діючим цивільно - процесуальним законом, рішення районного суду на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову Головному управлінню Пенсійного фонду України в Одеській області у задоволенні позову в зв'язку з недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до ОСОБА_3, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Національний університет «Одеська юридична академія» про стягнення витрат за період навчання відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

Н.В.Ісаєва

О.С.Комлева