Справа № 363/2442/14 Головуючий у І інстанції Купрієнко С. І.
Провадження № 22-ц/780/1079/15 Доповідач у 2 інстанції Сушко
Категорія 18 25.02.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

25 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Лащенка В.Д., Кулішенка Ю.М.

при секретарі: Лопатюк В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „Південкомбанк" на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „Південкомбанк" про стягнення грошового вкладу за депозитним договором та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом обґрунтовуючи його тим, що 18.11.2013 року між ним та ПАТ КБ „Південкомбанк" було укладено договір № 4327Д-21Ф строкового банківського вкладу „Акційний" ( без поповнення, виплатою процентів, щомісячно). Позивач поклав на рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 460000,00 грн. на строк 212 днів, під 22,5%. Відповідно до умов договору банк зобов'язався забезпечити повне збереження та повернення вкладу з нарахованими відсотками і повернути вкладнику його вклад за його вимогою у кінці терміну дії вкладу. Однак відповідач свої зобов'язання не виконав, кошти на вимогу позивача не повернув. У зв'язку з цим просив стягнути з відповідача 460000,00 грн. основного боргу та моральну шкоду в розмірі 40000,00 грн..

Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 09 липня 2014 року позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 суму грошового вкладу згідно депозитного договору № 4327Д-21Ф від 18.11.2013 року в сумі 460000,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 40000,00 грн..

В апеляційній скарзі ПАТ КБ „Південкомбанк" просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволені позову до ПАТ КБ „Південкомбанк" про стягнення суми боргу та моральної шкоди, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що під час дії тимчасової адміністрації задоволення вимог вкладників не допускається. Крім того вважає, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд в тому числі вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає в повній мірі.

Задовольняючи позов, в частині стягнення грошового вкладу, суд першої інстанції виходив із того, що позов заявлений правомірно, оскільки відповідачем порушено зобов'язання за договором банківського вкладу щодо повернення позивачу депозитних коштів, а тому є всі підстави для задоволення позову. Відповідачем дані обставини не спростовані належними та допустимими доказами.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Також суд зазначив, що неправомірними діями відповідача позивачу завдана моральна шкода, оскільки невиконання відповідачем умов договорів банківського вкладу призвело до душевних страждань та скрутного матеріального становища позивача, який є пенсіонером, інвалідом 2-ї групи і матеріального доходу, окрім мінімальної пенсії, не має.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.11.2013 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ „Південкомбанк" в особі заступника директора з операційної роботи Київська філія ПАТ „КБ „Південкомбанк" Лисиціної І.В. було укладено договір № 4327Д-21Ф строкового банківського вкладу (депозиту) „Акційний" ( без поповнення , виплатою процентів , щомісячно). Відповідно до укладеного договору, позивачем було внесено на банківський рахунок відповідача грошові кошти в сумі 460000,00 грн., строком до 18.06.2014 року під 22,5% річних (ас.3-5).

Відповідно до п.п. 2.3.4, 2.3.5 договору банківського вкладу, після закінчення строку розміщення вкладу, вкладник доручає банку перерахувати суму вкладу на поточний картковий рахунок НОМЕР_1, відкритий в банку. Виплата процентів за вкладом за попередній місяць проводиться в безготівковій формі шляхом зарахування на поточний картковий рахунок НОМЕР_1, відкритий в банку, починаючи з першого числа кожного місяця та в день повернення вкладникові суми вкладу в повному обсязі.

Відповідно до п. 3.1.1 договору банківського вкладу банк зобов'язався повернути вкладнику вклад по закінченню строку його розміщення, а також сплатити нараховані по вкладу проценти.

Встановлено, що 02 червня 2014 року позивач звернувся до ПАТ КБ «Південкомбанк» із письмовою заявою, в якій просив достроково розірвати договір та повернети кошти.

Відповідачем в добровільному порядку не було повернуто позивачеві грошові кошти та відсотки , відповідно до укладеного договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

З урахуванням наведеного, колегія судів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позов в частині стягнення грошового вкладу, заявлений правомірно, оскільки відповідачем порушено зобов'язання за договором банківського вкладу щодо повернення позивачу депозитних коштів, тому є всі підстави для задоволення позову. Відповідачем дані обставини не спростовані належними та допустимими доказами.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», який поширюється на спірні правовідносини, передбачено право споживача на відшкодування моральної шкоди лише у випадках, коли така заподіяна небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією.

У відповідності до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У відповідності до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування завданої фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Покладаючи на відповідача обов'язок відшкодування завданої моральної шкоди, суд першої інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув та не врахував, що за змістом п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» відшкодуванню підлягає моральна шкода, завдана небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією, у випадках, передбачених законодавством.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду в частинні відшкодування моральної шкоди не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди відповідно до ст. 309 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час дії тимчасової адміністрації задоволення вимог вкладників не допускається, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються пунктом 1 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» де зазначено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини 5 цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що після ухвалення судом рішення по даній справі постановою правління Національного банку України від 24 вересня 2014 року у ПАТ КБ «Південкомбанк» відкликано банківську ліцензію та запроваджено процедуру ліквідації, а тому, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню, не заслуговують на увагу, оскільки апеляційний суд відповідно до положень ст.303 ЦПК України перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, на час його ухвалення. Крім того на час ухвалення рішення у ПАТ КБ «Південкомбанк» ліцензія була.

Доводи апеляційної скарги про те, що частина коштів після ухвалення рішення позивачу була повернута, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки в наданій апелянтом виписці по особовому рахунку не зазначено за яким саме договором закрита частина заборгованості.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „Південкомбанк" задовольнити частково.

Заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 липня 2014 року в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „Південкомбанк" на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 40000,00 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий:

Судді: