РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" жовтня 2015 р. Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Губської Я.В.

при секретарі Приблуда І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсними, нечинними, нікчемними договорів, скасування договорів, відшкодування майнової та моральної шкоди, відшкодування судових витрат

ВСТАНОВИВ:

16.06.2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до приватного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (надалі ПАТ КБ «Приватбанк») про скасування та визнання недійсними, нечинними, нікчемними договору №HAXRRX2870092 від 26.02.2007 року, Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 16.09.2013 року, та договорів №№ 012, 9787, 7575, відшкодування майнової шкоди у розмірі 61289,48 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 61289,48 грн., відшкодування судових витрат. (а.с. 2-60).

В обґрунтування своїх вимог посилається на ті обставини, що відповідач довів її до укладення невигідних умов Генеральної угоді від 16.09.2013 року шляхом погроз та психічного тиску, під впливом тяжкої обставини, обману, насильства (ст.ст. 225, 230, 231, 233 ЦК України), порушив її цивільні права, передбачені ст. 177 ЦК України, а саме права на гроші, нерухоме майно, права на інформацію, та договори не відповідають загальним вимогам ст.ст. 203, 207,208,209,210 ЦК України щодо державної реєстрації, нотаріального посвідчення, вільного волевиявлення, погодження умов, чим порушуються конституційні права, в тому числі її родини та дитини. Зазначає про те, що їй та її майну загрожує небезпека, просить відшкодувати шкоду за ч.2 ст. 1164 ЦК України, визнати недійсними договори за ст. 215 ЦК України,нікчемними за ст. 220 ЦК України, договори іпотеки недійсними. Просить повернути всі списані з її картки безпідставно зняті відповідачем грошові кошти за ст. 1073 ЦК України, а договори визнати нікчемними, оскільки не відповідають вимогам іпотечних договорів.

Крім того, в позові зазначає, що договори є недійсними та нікчемними, оскільки не відповідають вимогам чинного законодавства та були укладені без належних повноважень юридичною особою, з порушенням публічного порядку ( ст.ст. 227, 228 ЦК України). Зазначає, що договори не є укладеними за ст.ст. 638, 640, 651 ЦК України та просить повернути грошові кошти, які нею були витрачені за цим кредитом. Просить розірвати або змінити договір на підставі ст. 652 ЦК України та припинити зобов*язання. Також, просить відшкодувати їй майнову шкоду на підставі ст.ст. 22, 1167, 1211 ЦК України, моральну шкоду за вимогами ст.ст. 23,1167 ЦК України та інших норм чинного законодавства.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник відповідача заперечувала проти позовних вимог, надавши письмові заперечення.

Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 26.02.2007 року укладено кредитний договір № HAXRRX12870092. (а.с. 135). Відповідно до умов кредитного договору позичальник отримав кредит у розмірі 1944,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.02.2008 року.

16.09.2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (а.с. 136), відповідно до умов якої зменшено розмір заборгованості, що виникла в період з дати надання кредиту, а саме: пені 9194,12 грн. та штраф 1044,93 грн. (п. 1.1.1 Угоди.). Заборгованість за договором 1 з дати підписання генеральної угоди становить 22914,41 грн.(п.1.1.2).

Відповідно до п. 1.3 Генеральної угоди від 16.09.2013 року, у випадку порушення позичальником любого із зобов'язань, передбачених Договорами та Розділом 1 «Реструктуризації заборгованості» Генеральної угоди більше ніж на 1 день, вся заборгованість по кредиту, починаючи з дня, наступного за днем повернення кредиту, рахується простроченою. П.1.3.3. Генеральної угоди встановлено, що в день, наступний за днем повернення кредиту (2-ий день), позичальник виплачує Банку штраф в розмірі 10239,05 грн. П. 2.2 при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в даній Генеральній угоді, Умовах та правилах, більше ніж на 31 день, по зобов'язанням строк яких наступив, сторони погодилися, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту починаючи з 32-го дня вважається простроченою. Позичальник сплачує Банку штраф в розмірі 10239,05 грн.

Як вбачається з тексту цього договору від 16.09.2013 року, ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач в даному позові не зазначає про те, що підпис на кредитному договорі від 26.02.2007 року та Генеральній угоді від 16.09.2013 року від її імені не її та дані підставі в позові не заявлені.

При укладенні кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно вимог цієї статті договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинно виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20.07.2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором від 16.09.2013 року у розмірі 10239,05 грн. задоволені та стягнуто на користь ПАТ КБ «Приватбанк» з ОСОБА_1 зазначену суму заборгованості по кредиту.

Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 17.09.2015 року апеляційна скарга ОСОБА_1 відхилена, рішення Київського районного суду м. Харкова від 20.07.2015 року залишено без зміни.

Під час розгляду справи судами було встановлено, що відповідачем зобов*язання за вказаним договором від 16.09.2013 року належним чином виконано не було, оскільки не було своєчасно перераховано грошові кошти банку для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач ОСОБА_1 просить скасувати договори №HAXRRX2870092 від 26.02.2007 року, Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 16.09.2013 року, та договори №№ 012, 9787, 7575, зазначаючи про порушення вимог чинного законодавства, та визнати договори №HAXRRX2870092 від 26.02.2007 року, Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 16.09.2013 року, та договори №№ 012, 9787, 7575 недійсними, нечинними, нікчемними, вказуючи в позові про порушення багатьох норм ЦК України, Конституції України та інших Законів України.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно ст. 203 ЦК України міст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Презумпція правомірності правочину передбачена вимогами ст. 204 ЦК України, де зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підстави недійсності, нікчемності, нечинності договорів передбачені вимогами статей 215-236 ЦК України.

Так, за вимогами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Також, статтями 225,227,228,229,230,231,233 ЦК України передбачені підстави недійсності правочинів у зв*язку з вчиненням правочину особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, у разі вчинення правочину юридичною особою без відповідного дозволу, у зв*язку з порушенням публічного порядку, що спрямований на порушення конституційних прав, під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини.

Однак, зазначаючи всі ці обставини, передбачені даними нормами ЦК України в своєму позові, позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного.

Згідно ст.627 ЦК України, ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Свобода договору полягає передусім у вільному волевиявленні сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб. Аналогічні положення містяться і в ч.1 п.4 ст.179 ЦК України.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч.2. ст.639 ЦК України).

Таким чином, між позичальником і кредитором був укладений договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору чинному законодавству України не суперечить.

При укладенні оспорюваного кредитного договору та додаткового договору до нього було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, які були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідно їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручним підписом позивача та повіреного, правочин був спрямований на отримання кредиту та у його погашенні згідно умов даного договору. Кредитор надав позичальнику необхідну інформацію, передбачену діючим законодавством.

Банком було задоволено потреби позивача та надано останньому в користування грошові кошти, при цьому передбачено порядок та умови погашення кредиту та сплати процентів, інші умови договору.

При оформленні кредиту заяву на отримання кредиту, було підписано повнолітнім, дієздатним особою (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання ч. 2 п. 1 ст. 30 ЦК України), яким підтверджується, що позичальник ознайомлений і згоден з Умовами надання кредиту фізичним особам, що банком надана повна інформація про умови кредитування. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписано заяву разом з Умовами надання кредиту фізичним особам, Тарифами складає між ним і Банком кредитний договір.

Даних на підтвердження тих обставин, що позивач є недієздатною, або не мала наміру підписувати заяву на отримання кредиту до суду не надано.

Банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов'язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів).

Позивачем отримання кредиту в 2007 році, укладання Генеральної угоди від 16.09.2013 року та сплату за кредитом не оспорюється, і знайшло своє підтвердження під час розгляду справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості.

Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні під час розгляду даного позову ОСОБА_1 доводи позивача щодо тиску, залякування, обману, помилки, насильства, тяжкої обставини з боку працівників Банку та відповідача, ці доводи є голослівними та нічим не підтверджені.

Укладення кредитного договору здійснюється за принципом укладання банком і клієнтом договору приєднання (ст.634 ЦК України). Підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, на останній сторінці яких є підпис голови Правління та печатка банку, що разом складає кредитний договір.

Згідно ч.1 ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. На підставі ч.1 ст.634 ЦК України, підписавши заяву, позичальник приєднався до запропонованих банком Умов надання кредиту, що підтверджується його особистим підписом. Тобто, з моменту підписання фізичною особою заяви, між кредитором і позичальником було укладено кредитний договір у порядку ч.1 ст.634 ЦК України шляхом приєднання позичальника до запропонованого кредитором договором (умов кредитування). Згідно ч.1 ст.207 ЦК України, договір вважається укладеним у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Тобто, в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в кількох документах: в заяві позичальника та Умовах надання кредиту. Таким чином, між позичальником і кредитором був укладений договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином чинному законодавству України не суперечить та не є підставою для визнання його недійсним або нечинним та нікчемним.

Згідно статей 209, 210 ЦК України кредитні договори про надання кредитних коштів не підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню та держаній реєстрації, якщо інше не встановлено самим кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, умовами кредитного договору від 26.02.2007 року та Генеральної угоди від 16.09.2013 року зазначено, що сторони дійшли згоди про укладення договору без нотаріального посвідчення та державної реєстрації, а тому позовні вимоги стосовно порушення вимог ЦК України в цій частині є необґрунтованими.

Стосовно доводів про списання коштів з карткового рахунку, суд зазначає, що Постановою НБУ «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» від 29.03.2004 року (п.1.4) передбачено договірне списання Банком з рахунку клієнта коштів без надання клієнтом платіжного доручення, може здійснюється Банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом.

Пунктом 6.1 вищевказаної Постанови встановлено, що Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Якщо кредитором за договором є Банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію необхідну банку для списання ним коштів з рахунків платника (п.6.5).

Згідно з умовами договору, а саме правилам користування платіжною карткою (п.5.6) - Отримувач доручає Банку списувати з будь-якого рахунку власника, відкритого в Банку, зокрема з картрахунку грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення Боргових зобов'язань, у тому числі мінімального обов'язкового платежу. Списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядку. А тому, доводи позивача щодо неправомірне списання коштів з її карткового рахунку є необгрунтованим та безпідставним.

Щодо посилань позивача на договори застави і іпотеки, суд зазначає, що доказів на підтвердження того, що такі договори були укладені або що передавалась будь-яке майно в заставу, або іпотеку суду не надані. Доводи про подачу ПАТ КБ «Приватбанк» при розгляді іншої справи клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача не має відношення до розгляду даної справи.

Пленум Верховного Суду України в п. 4 і 5 постанови від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 14 постанови від 30.03.2012 р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» роз'яснив, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18- 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно зі статею 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Разом з тим, при розгляді справи позивачем на засадах змагальності сторін суду не надано будь-яких допустимих та належних доказів на підтвердження нікчемності кредитного договору в контексті положень ст. 236 ЦК України.

Також підставою для визнання недійсним договору, на думку позивача є порушення вимог ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме дії відповідача містять ознаки нечесної підприємницької практики, які виявились у введенні його в оману щодо умов договору.

Разом з тим, такі посилання не ґрунтуються на вимогах закону. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Разом з тим, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідач ввів його в оману, щодо істотних умов договору та не надав доказів нечесної підприємницької практики відповідача під час укладення кредитного договору.

Крім того, суд вважає, що в разі не згоди з умовами кредитного договору позивач міг скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Таким правом позивач не скористався, а тому, відповідно, погодився зі всіма його умовами, про що також свідчить часткове виконання договору.

Як встановлено судом, позивач отримала кредитні кошти в обумовленій в договорі сумі, погодилася з умовами договору, порядком та умовами повернення кредиту, відповідальністю у разі порушення зобов'язань за кредитним договором, строку дії договору та при укладенні договору не мала застережень чи доповнень до договору, а отже її доводи щодо скасування та визнання недійсними, нечинними, нікчемними договорів №HAXRRX2870092 від 26.02.2007 року, Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 16.09.2013 року, та договорів №№ 012, 9787, 7575 з підстав, які наведені в позові є недоведеними та необґрунтованими.

Статтею 652 ЦК України, передбачені умови, за одночасним настанням яких можлива зміна або розірвання судом договору у звязку з істотною зміною обставин.

Так, розірвання договору на підставі ст. 652 ЦК України можливо лише на вимогу заінтересованої сторони лише одночасно за таких умов: 1- в момент укладання договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2-зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3- виконання договору порушило б співвідношення майнового інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4- із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом, а згідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Наявність одночасно усіх чотирьох обставин, передбачених ст. 652 ЦК України позивачем не доведено. Зміна обставин, на які посилається позивач ніяким чином не повязані з умовами виконання договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 652 ЦК України зміна договору у звязку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевішує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. Позивачем під час судового розгляду не доведена суперечність розірвання договору суспільним інтересам.

Відповідно до ст. 629 ЦК України - договір є обовязковим для виконання сторонами.

Не вбачається підстав для суду і щодо відшкодування майнових збитків та моральної шкоди на користь позивача з відповідача.

Згідно вимог ст.ст. 22, 1166 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

До суду позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження спричинення шкоди позивачу з боку відповідача та підстав її спричинення, а тому вимоги про відшкодування майнової шкоди задоволенню не підлягають.

Згідно висновків, які викладені в Постанові Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з чинним законодавством моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я.

Також, зазначено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними в дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виникли договірні правовідносини, які регулюються положеннями глави 71 ЦК України "Позика. Кредит. Банківський вклад".

Правовідносини, що існують між сторонами, є зобов'язальними. Відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов'язань не передбачено. Відшкодування моральної шкоди також не передбачено кредитним договором, укладеним між сторонами, а тому і підстав для стягнення на користь позивача суми у відшкодування моральної шкоди не передбачено, та не надано доказів спричинення моральної шкоди позивачу.

Також, суд звертає увагу на те, що в позові позивач просить скасувати та визнати недійсними, нечинними, нікчемними, крім договорів №HAXRRX2870092 від 26.02.2007 року, Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 16.09.2013 року, також договори №№ 012, 9787, 7575.

Однак, як встановлено судом договори за №№ 012, 9787, 7575 між позивачем та відповідачем не укладались, а тому і підстав для їх скасування чи визнання недійсними, нечинними, нікчемними немає. За даними, наданими представником відповідача в судовому засіданні, №№012, 9787, 7575 мають внутрішні проводки при розрахунку заборгованості позивача ОСОБА_1

Стосовно вимог про відшкодування судових витрат, суд зазначає, що позивачем не надані відомості про понесені судові витрати, а тому і підстав для відшкодування витрат при відмові в задоволенні позовних вимог немає.

На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними, безпідставними, у звязку з чим задоволенню не підлягають в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10,11,60,88, 169,212-215,218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про скасування та визнання недійсними, нечинними, нікчемними договорів №HAXRRX2870092 від 26.02.2007 року, Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 16.09.2013 року, та договорів №№ 012, 9787, 7575, відшкодування майнової шкоди у розмірі 61289,48 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 61289,48 грн., відшкодування судових витрат - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя