У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Державного управління справами Президента України, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна компанія «Антарес» про визнання ордера недійсним, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна компанія «Антарес», ОСОБА_3, треті особи: Державне управління справами Президента України, державний реєстратор відділу державної реєстрації речових прав на нерухомість ОСОБА_8, про визнання договору купівлі-продажу майнових прав недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 - на рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що відповідно до свідоцтва про право власності від 29 березня 2013 року він є власником квартири АДРЕСА_1. Від балансоутримувача вказаного будинку він дізнався, що відповідно до ордера від 27 січня 2004 року № 11 відповідач ОСОБА_4 має право на проживання у спірній квартирі.

Посилаючись на порушення своїх прав власника, ОСОБА_3 просив поновити строк позовної давності щодо вимог про оскарження ордера від 27 січня 2004 року № 11, виданого житлово-господарським управлінням Державного управління справами, визнати вказаний ордер недійсним, визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування спірною квартирою, виселити її та зняти з реєстрації за вказаною адресою.

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна компанія «Антарес» (далі - ТОВ «МК «Антарес»), ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, укладеного 15 березня 2013 року між ТОВ «МК «Антарес» та ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність такого договору вимогам закону, оскільки спірна квартира та майнові права на неї належать Державному управлінню справами Президента України й розпоряджатися ними може лише власник чи уповноважена ним особа, якою не є товариство.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 травня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Поновлено ОСОБА_3 строк в частині визнання недійсним ордера; визнано недійсним ордер від 27 січня 2004 року № 11, виданий житлово-господарським управлінням Державного управління справами ОСОБА_5 на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1; визнано ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1; виселено ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_9, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_4 та відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_3, виходив із наявності підстав, передбачених ч. 1 ст. 59 ЖК України для визнання ордера від 27 січня 2004 року № 11 недійсним та виселення відповідачів із спірної квартири. Крім того, суди визнали підстави для поновлення строку для звернення до суду поважними, оскільки ОСОБА_3 не був обізнаний про існування оскаржуваного ордера. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди виходили із того, що станом на 29 грудня 2003 року не існувало самого майна - спірної квартири, а тому вона не могла бути передана ТОВ «МК «Антарес» Державним управлінням справами Президента України як об'єкт майнового права. Таким чином, ТОВ «МК «Антарес» як власник новозбудованої 22 квітня 2010 року спірної квартири станом на 15 березня 2013 року мало всі правові підстави для укладення із позивачем договору купівлі-продажу майнових прав.

Колегія суддів вважає, що такі висновки судів є правильними, ґрунтуються на нормах матеріального права та узгоджуються з нормами процесуального права, фактичні обставини справи встановлені повно, доказам дана належна правова оцінка.

Судами установлено, що 29 жовтня 1998 року між ТОВ «МК «Антарес» та господарським управлінням Кабінету Міністрів України, правонаступником якого є Державне управління справами Президента України, було укладено договір, предметом якого є діяльність сторін по спільній реконструкції жилого будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1, що перебував на балансі управління (т. 1, а. с. 19-25).

За умовами цього договору після завершення будівельних робіт і прийняття об'єкта в експлуатацію 2 764 кв. м збудованої загальної площі і кількість машиномісць в підземній автостоянці дорівнює кількості квартир управління; кількість квартир та машиномісць в підземній автостоянці, розміщення їх у будинку визначається за погодженням сторін після завершення проектування, до початку будівельних робіт, згідно з актом, який буде невід'ємною частиною даної угоди.

31 січня 2000 року ДП Центральної служби «Укрінвестекспертиза» затверджено зведений комплексний висновок № 10/46 по проекту реконструкції жилого будинку АДРЕСА_1, який в подальшому було змінено з метою збільшення площі та передбачено будівництво двох житлових будинків (секцій) (т. 1, а. с. 164-167).

Згідно з актом від 29 грудня 2003 року, зареєстрованим у Житлово-господарському управлінні Державного управління справами Президента України від 29 грудня 2003 року № 35, ТОВ «МК «Антарес» передані, а Державним управлінням справами Президента України прийняті квартири АДРЕСА_1. У вказаному акті зазначено, що передача квартир здійснюється на підставі договору від 29 жовтня 1998 року (т. 1, а. с. 129).

На підставі розпорядження керівника Державного управління справами від 27 січня 2004 року № 27 «Про надання житлового приміщення ОСОБА_5» житлово-господарським управлінням Державного управління справами ОСОБА_5 та його сім'ї, що складається з чотирьох осіб: ОСОБА_5, його дружини - ОСОБА_4, доньки - ОСОБА_6 та батька - ОСОБА_7, було видано ордер від 27 січня 2004 року № 11 на жиле приміщення квартири АДРЕСА_1. Ордер видано та підписано керівником Державного управління справами Президента України (т. 1, а. с. 16).

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 29 червня 2006 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2007 року, у задоволенні позову заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Державного управління справами Адміністрації Президента України, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання нечинним та скасування розпорядження Керівника Державного управління справами Адміністрації Президента України від 27 січня 2004 року № 27 «Про надання житлового приміщення ОСОБА_5» відмовлено (т. 4, а. с. 15-19).

Відмовляючи у задоволенні цього позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що розпорядженням Державного управління справами Адміністрації Президента України від 31 березня 2005 року № 32 у зв'язку з порушенням вимог житлового законодавства України розпорядження від 27 січня 2004 року № 27 скасовано з моменту його прийняття.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26 березня 2009 року відмовлено заступнику прокурора м. Києва у поновленні строку на касаційне оскарження постанови Печерського районного суду м. Києва від 29 червня 2006 року та ухвали апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2007 року (т. 4, а. с. 15-22).

Таким чином, рішенням суду визнано, що спірне розпорядження від 27 січня 2004 року № 27 скасовано з моменту його прийняття і зазначене підтверджується розпорядженням Керівника Державного управління справами від 31 травня 2015 року № 32 «Про скасування деяких розпоряджень Керівника Державного управління справами».

Нормами ЖК України визначено, що ордер є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Відповідно до вимог ст. 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Статтею 117 ЖК України передбачені наслідки визнання ордера недійсним, такі як виселення без надання іншого жилого приміщення, надання жилого приміщення, яке особа раніше займала, та виселення з наданням іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жилий будинок з підземним автопаркінгом, корпуси А і Б по АДРЕСА_1 було прийнято в експлуатацію відповідно до акта готовності об'єкта до експлуатації від 17 березня 2010 року, на підставі чого 22 квітня 2010 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві видано сертифікат відповідності КВ 000138.

Розпорядженням Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 3 червня 2010 року № 315 вказаному будинку присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1, секція А (22 поверхи), секція В (9 поверхів) (т. 1, а. с. 26).

15 березня 2013 року між ТОВ «МК «Антарес» (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № К-8, згідно з яким позивач придбав майнові права на об'єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 234, 4 кв. м, того ж дня між сторонами договору було складено та підписано акт прийняття-передачі майнових прав. Право власності позивача на спірну квартиру було зареєстровано реєстраційною службою Головного управління юстиції м. Києва та видано відповідне свідоцтво про право власності від 29 березня 2013 року (т. 1, а. с. 93-95).

За таких обставин суди дійшли правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_3 та відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 з урахуванням повного, всебічного і об'єктивного з'ясування дійсних обставин справи, перевірки доводів і заперечень сторін, належної правової оцінки зібраним у справі доказам та застосування правових норм, які регулюють зазначені правовідносини.

Посилання у касаційній скарзі на рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2013 року, яким визнано за ОСОБА_4 право на проживання у жилому приміщенні - квартирі АДРЕСА_1, вселено ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1, є необґрунтованим. Зазначене рішення суду не є преюдиційним для цієї справи, оскільки в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України в цій справі не брали участі ні ОСОБА_3, ні ТОВ «Антарес». Крім того, предметом тієї справи не було визнання ордера недійсним та обставин набуття ОСОБА_3 спірної квартири.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9, відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик