Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1417/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Бойко П. М.
Доповідач Авраменко Т. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

17.06.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді: Авраменко Т.М.,

суддів: Суржика М.М., Суровицької Л.В.,

при секретарі: Кравченко Я.С.

за участю представників сторін

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Зазначав, що 01 серпня 2014 року близько 19 год. 40 хв. в с. Маловодяне Долинського району Кіровоградської області відповідач при перегоні з випасу до себе додому теляти через пров. Транспортний, не залучивши декілька погоничів, допустив зіткнення тварини з автомобілем, який рухався під його керуванням, що стало причиною дорожньо-транспортної пригоди та пошкодження автомобіля, чим йому завдана матеріальна та моральна шкода.

Постановою апеляційного суду Кіровоградської області від 30 жовтня 2014 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП зокрема, у порушенні пунктів 7.6, 7.7(в) Правил дорожнього руху.

Просив суд стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду, завдану відповідачем внаслідок пошкодження автомобіля в сумі 59034 грн. 64 коп., моральну шкоду в сумі 7000 грн. та судові витрати.

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено. Суд дійшов висновку, що теля це свійська (домашня) тварина, тому вважати його джерелом підвищеної небезпеки не можна, що є підставою для відмови в позові.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на те, що суд не взяв до уваги постанову апеляційного суду, якою відповідача визнано винним у порушенні Правил дорожнього руху, а отже його вина доказуванню не підлягає. Шкода, завдана майну позивача в результаті неправомірної поведінки відповідача, розмір якої визначений на підставі експертного дослідження, підлягає стягненню з відповідача в повному обсязі відповідно до ст.1166 ЦК України. Підставою позову є фактичні обставини, наведені в позовній заяві, а посилання в позові не на ту норму права, яка регулює спірні правовідносини, не є підставою для відмови в позові.

В засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, а представник відповідача просив відхилити апеляційну скаргу, оскільки рішення суду є законним та справедливим.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, а обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає. В п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» розяснено «уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен зясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). Зясовується правильність обєднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути повязаними між собою, для вирішення питання про їх обєднання або розєднання (стаття 126 ЦПК). У відповідача суд зясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий). З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК). Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Проте в порушення зазначених норм ЦПК та розяснень, суд першої інстанції відмову в позові обґрунтував тільки тим, що позов предявлено до відповідача, як до власника джерела підвищеної небезпеки, а оскільки теля не є джерелом підвищеної небезпеки, то в межах заявлених позовних вимог відповідач не повинен нести відповідальність за заподіяну шкоду.

Згідно з пунктами 7.6,7.7в Правил дорожнього руху переганяти стадо тварин по дорозі дозволяється лише у світлу пору доби, при цьому залучається така кількість погоничів, щоб можна було направляти тварин якомога ближче до правого краю дороги і не створювати небезпеку та перешкод іншим учасникам дорожнього руху.Погоничам тварин забороняється залишати на смузі відведення дороги тварин без нагляду та випасати їх.

В протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що ОСОБА_4 01 серпня 2014 року о 19 год. 40 хв. в с.Маловодяне Долинського району Кіровоградської області при перегоні тварини через провулок Транспортний в світлу пору доби не залучив декілька погоничів, щоб можна було направляти тварину якомога ближче до правого краю дороги і не створювати небезпеку та перешкод іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок чого допустив зіткнення тварини та автомобіля Фольксваген, що спричинило ДТП та пошкодження автомобіля, чим порушив вимоги пунктів 7.6,7.7в Правил дорожнього руху (а.с.10).

До протоколу додано схему місця ДТП (а.с.16). Внаслідок зіткнення теля загинуло, а автомобіль зазнав механічних пошкоджень (а.с.11-15).

Постановою апеляційного суду Кіровоградської області від 30 жовтня 2014 року відповідач ОСОБА_4 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, оскільки він 01 серпня 2014 року о 19 год. 40 хв. на пров.Транспортному в с.Маловодяне Долинського району Кіровоградської області при перегоні тварини в світлу пору доби втратив контроль над поведінкою тварини, внаслідок чого тварина вибула з під контролю, як погонича та допустив зіткнення тварини і автомобіля, який рухався по провулку (а.с.27-28).

В постанові апеляційного суду зазначено, що «ОСОБА_4 віднісся до своїх обовязків недбало не утримував з належною силою ланцюг, до якого була прикута тварина, через що вона вирвалася, як наслідок не втримав тварину ближче до правого краю дороги, хоча міг та повинен був передбачити можливість настання небезпечних наслідків своєї бездіяльності у вигляді можливості зіткнення тварини з іншими учасниками дорожнього руху та можливість пошкодження транспортних засобів».

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в даному випадку відбулося не зіткнення двох джерел підвищеної небезпеки, оскільки відповідно до ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки не можна вважати домашніх (свійських) тварин, зокрема теля. Таким чином, відбулося зіткнення домашньої тварини, яка вирвалася у відповідача, та автомобіля, який є джерелом підвищеної небезпеки та яким керував позивач.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною 5 ст. 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

В п .4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розяснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обовязок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Наведене свідчить, що головною особливістю відшкодування шкоди, яка виникла за участі джерела підвищеної небезпеки, є те, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає як винну, так і безвинну відповідальність власника такого джерела. На володільця не може бути покладено обов'язок по відшкодуванню такої шкоди, лише якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Під умислом слід розуміти, що потерпілий передбачав і бажав настання шкідливих наслідків. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Непереборною силою в такому випадку слід визнавати фактори обєктивного характеру, причинно не повязані з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Дія непереборної сили може бути спрямована як на обєкт, діяльність з яким становить джерело підвищеної небезпеки, так і на осіб, які обслуговують цей обєкт.

Обовязок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

У постанові апеляційного суду Кіровоградської області від 30 жовтня 2014 року не йдеться мова про умисел відповідача.

Посилання позивача на ч.4 ст.12 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження», якою передбачено, що шкода, заподіяна особі або майну фізичної особи твариною, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує, є безпідставним.

Сама по собі відсутність вини водія транспортного засобу у зіткненні з твариною не є відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України підставою для стягнення з власника тварини завданої автомобілю в результаті зіткнення шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду, передбачені ст.1166 ЦК України, на яку посилається відповідач, зокрема, наявність вини відповідача в порушенні Правил дорожнього руху, не застосовуються, оскільки шкода виникла за участю джерела підвищеної небезпеки, володільцем якого є сам позивач.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст.309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в позові.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2 ст.314,ст.316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Скасувати рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2015 року.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя:

судді: