Справа № 204/5319/15-ц
Провадження № 2/204/2260/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Черкез Д.Л.,

при секретарі Старостенко Т.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника третьої особи Цуцкової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради про надання дозволу на вивезення неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просила ухвалити рішення, яким надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньому сину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька. В обґрунтування позовної заяви зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 від шлюбу з Відповідачем народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. 23.02.2010 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано, але відповідач продовжує проживати за вказаною адресою, окремо від них харчується не приймає спільної участі в спільному веденні господарства, уваги дитині не приділяє, матеріальної допомоги не надає. Оскільки її син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 страждає на радікулопатію поперекового відділу (5 подібний сколіоз грудно-поперекового відділ хребта І-ІІ ст.), і пройшов санаторне лікування в КЗ Дніпропетровська фізіотерапевтична лікарня «Солоний лиман» Позивач бажає його додатково вивезти на лікування та оздоровлення за межі України, в Росію. В неї не має можливості здійснити своє бажання по оздоровленню її сина за межами України, тому що відповідач не надає останній відповідного дозволу на це. На підставі вищевикладеного Позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Позивач, ОСОБА_3, явку якої ухвалою суду від 07.10.2015 року було визнано обов'язковою, до судових засідань, призначених на 22.10.2015 року та 03.11.2015 року не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надала. З огляду на наведене, та той факт, що позивач не повідомив суд про причини своєї неявки, в силу ч. 2 ст. 77 ЦПК України, суд визнає, що позивач повторно не з'явився до суду без поважних причин.

Представник Позивача - ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Також суду пояснила, що вона є рідною сестрою позивача по справі, яка з вересня 2015 року по теперішній час знаходиться у Росії у м. Іжевську, де орендує квартиру, постійно проживає та працює. А малолітня дитина, ОСОБА_5, проживає у м. Дніпропетровську разом з нею, оскільки вона доводиться дитині рідною тіткою. Дитину матеріально забезпечує його мати, надсилає кошти на його утримання. Батька дитини вони не бачили вже протягом тривалого часу, де він знаходиться їй не відомо. Дитина має добрий стан здоров'я та не потребує оздоровлення. На запитання суду пояснила, що насправді метою вивезення дитини за кордон є бажання позивача проживати разом зі своєю дитиною, а не її оздоровлення. Звертаючись до суду із заявою, вони не мали дійсних намірів оздоровити дитину. Щодо терміну перебування дитини за кордоном пояснила, що Позивач має намір постійно там проживати та вивезти дитину у Росію назавжди.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Представник Органу опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради Цуцкова О.В. не заперечувала проти задоволення позову.

Згідно ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що за період спільного сумісного життя у сторін народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 01 липня 2015 року виданого Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, в якому ОСОБА_4, зазначений як батько, а ОСОБА_3, зазначена як мати (а. с. 5).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 виданого 06 липня 2010 року Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 202 (а. с. 6).

Згідно Виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 08.08.2015 року, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в період з 17.07.2015 року по 08.08.2015 року знаходився на стаціонарному лікуванні в КЗ «Дніпропетровська обласна фізіотерапевтична лікарня «Солоний лиман», з діагнозом - радікулопатія поперекового відділу хребта. 5 подібний сколіоз грудно-поперекового відділ хребта І-ІІ ст. (а. с. 7).

Частиною 2 ст. 154 СК України передбачено, що батьки мають право звертатись до суду за захистом прав та інтересів дитини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно положень ст. 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За приписами ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянина України» від 21 січня 1994 року, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно п. 18 Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.

Правилами Перетинання державного кордону громадянами України, що затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України встановлено, що виїзд громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 визначено, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 17 Правил відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорти батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти.

Сімейним кодексом України передбачені випадки коли особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування.

Згідно ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради № 1969 від 06.10.2015 року з питання доцільності надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон України малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_3 без згоди батька у період з 01.09.2015 року по 01.03.2016 року орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітнього ОСОБА_5 до Російської Федерації разом з матір'ю без згоди батька.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Враховуючи наведене, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування № 1969 від 06.10.2015 року та не приймає його до уваги, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач приховала справжню мету для вивезення дитини за кордон, а тому суд вважає, що вивезення дитини за кордон без наявності достатніх підстав для цього буде суперечити інтересам дитини, та порушуватиме права батька на участь у вихованні дитини та особисте спілкування з дитиною. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що участь органу опіки та піклування як і надання ним висновку при розгляді судом справ про надання дозволу на вивезення дитини за кордон без згоди батька не передбачена статтею 19 СК України, а тому не є обов'язковою.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

За змістом Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.

В судовому засіданні Позивач не надав доказів на підтвердження хвороби ОСОБА_5, які б підтверджували, що дитині дійсно необхідно оздоровлення за межами України, та саме на території Російською Федерації. З наданої суду копії виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 08.08.2015 року вбачається, що лікарями не надано рекомендацій щодо лікування дитини у відповідних закладах, особливо для спеціалізованого лікування дитини за кордоном. Крім того, представник позивача у судовому засіданні підтвердив, що насправді метою вивезення дитини за кордон є бажання Позивача проживати разом зі своїм сином, а не оздоровлення дитини.

Як вбачається з прохальної частини позовної заяви, Позивач просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України її неповнолітньому сину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, для участі в поїздці з метою оздоровлення до Росії з 01.09.2015 року по 01.03.2016 року у її супроводі, отже на день ухвалення рішення суду, строк надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, про який просить позивач, сплинув. Позовні вимоги в цій часині Позивачем не уточнювалися.

Під час судового розгляду даної цивільної справи позивач не обгрунтувала та не надала суду взагалі жодного доказу того, що відповідач не надає згоду на оформлення проїзного документу на дитину та згоду на вивезення сина на територію Російської Федерації. Також Позивачем не було надано доказів, які б підтверджували існування необхідності виїзду за межі України дитини, і такий виїзд є необхідним саме в інтересах дитини.

Крім того, в обґрунтування своїх вимог Позивач не надала доказів на підтвердження того, що дитина потребує лікування саме на території іншої держави та неможливості отримання такого лікування на території України. Суду не надано доказів того, що у Російській Федерації вже замовлено та оплачено лікування на ім'я її сина, з визначенням конкретного періоду лікування та терміну перебування дитини у лікувальному закладі, не зазначено місця знаходження лікувального закладу, місця перебування та адресу мешкання дитини за кордоном. Позивач не вказала та не зазначила дату повернення її з дитиною на територію України. Належних та допустимих доказів на підтвердження факту того, що батько дитини тривалий час взагалі не приймає участі у вихованні та утриманні дитини позивачем суду також не надано.

Крім того, Позивач, явку якої суд визнав обов'язковою для надання особиcтих пояснень, жодного разу до судового засідання не з'явилася, що позбавляє суд можливості вирішити питання про надання дозволу на вивезення дитини за кордон без згоди батька, оскільки присутність матері дитини у судовому засіданні для надання нею особистих пояснень є визначальною обставиною для з'ясування судом дійсних намірів Позивача щодо дитини.

З огляду на наведене суд зазначає, що оскільки надання судом дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування дитини, суперечить положенням діючого законодавства, а також нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкуватися з нею, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позову слід відмовити.

На підставі ст. 313 Цивільного кодексу України, ст.ст. 141, 154, 155, 157 СК України, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 169,209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради про надання дозволу на вивезення неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Л. Черкез