Справа №488/6327/13-ц 02.03.2015 02.03.2015 02.03.2015
Провадження №22-ц/784/479/15
Провадження №22-ц/784/479/15 Суддя суду першої інстанції Селіщева Л.І.
Категорія 52 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
УХВАЛА

Іменем України

02 березня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Самчишиної Н.В., Галущенка О.І.,

з секретарем судового засідання Свіщук О.В.,

за участю: прокурора Мірошиної О.А.,

позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

представника третьої особи ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 09 грудня 2014 року, ухвалене по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виключення відомостей про батьківство з актового запису про народження дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що з 30 вересня 2006 року перебував у шлюбі з ОСОБА_4, яка ІНФОРМАЦІЯ_2 року народила дитину - ОСОБА_8. У актовому записі про народження дитини, його записали як батька цієї дитини.

На теперішній час шлюбні відносини між ними припинені та вони однією сім'єю не проживають.

Посилаючись на те що він не є біологічним батьком дитини, оскільки це стверджувала й сама відповідач, просив виключити відомості про його батьківство з актового запису №610 від 30 жовтня 2007 року про народження ОСОБА_8, складеного Корабельним відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції.

20 лютого 2014 року ОСОБА_4 пред'явила позов до ОСОБА_3 про позбавлення останнього батьківських прав відносно його дочки - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В позовній заяві ОСОБА_4 вказувала, що після розірвання шлюбу між сторонами в листопаді 2009 року, дитина залишилась проживати разом з нею, а батько дитини перестав надавати будь -яку матеріальну допомогу для неї, цікавитись дитиною, спілкуватись з нею й повністю усунувся від її виховання.

Ухвалою Корабельного районного суду міста Миколаєва від 20 лютого 2014 року зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав об'єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виключення відомостей про батьківство з актового запису про народження дитини.

З метою визначення кровного споріднення між ОСОБА_3 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ухвалою того ж суду від 20 лютого 2014 року у справі призначено судову - медичну молекулярно - генетичну експертизу.

В подальшому, 20 травня 2014 року ОСОБА_3 подав до суду письмову заяву про залишення його позову без розгляду.

Ухвалою Корабельного районного суду міста Миколаєва від 09 грудня 2014 року заява позивача задоволена, а позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виключення відомостей про батьківство з актового запису про народження дитини - залишено без розгляду.

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 09 грудня 2014 року зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав задоволено в повному обсязі.

Позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Комунальної установи «Одеське обласне бюро судово - медичної експертизи» витрати по оплаті експертизи у розмірі 3 610 грн. 50 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 443 грн. 60 коп., до складу яких увійшли витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. та витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи в сумі 200 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує на неповне з'ясування судом обставин спору, невідповідність висновків суду обставинам спору, порушення судом норм матеріального і процесуального права й просить рішення суду скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, суд першої інстанції виходив із того, що надані у справі докази вказують на свідоме небажання відповідача належним чином виконувати батьківські обов'язки, піклуватись про дитину, її здоров'я та займатись її вихованням.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами 2,3 ст.11Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За правилами ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні.

У ч.1 ст.164 СК України наведено перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Для задоволення позову достатньо впевнитись в одному з них.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_4 як на підставу для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав посилалась на п.2 ч.1 ст.164 СК України (ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини).

Ухилення від виконання батьківських обов'язків передбачає систематичне невиконання обов'язку турбуватись про дітей, в чому воно б не виражалось (не годувати, не забезпечувати необхідним одягом, медичною допомогою, не задовольняти життєво важливих потреб дитини).

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Європейський суд з прав людини у рішення по справі «Савін проти України», яке 18 березня 2009 року набуло статус остаточного, підкреслив, що при вирішенні питання про відібрання дітей від батьків необхідно чітко встановити, чим зумовлено незадовільність виховання дітей; чи є такі дії єдиним безальтернативним вирішення цієї проблеми та чи є достатньо виправданим таке серйозне втручання в сімейне життя. При цьому необхідно самим дітям надавати можливість висловлювати свою думку.

З матеріалів справи вбачається та місцевим судом встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з 30 вересня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8,9).

Після розірвання шлюбу, малолітня дитина проживає разом із матір'ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 та окремо від батька (а.с.32).

Заочним рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 27 квітня 2009 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на утримання дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, були стягнуті аліменти у розмірі ? частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18 березня 2009 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.5-6).

Згідно з висновком органу опіки та піклування - виконавчого комітету Миколаївської міської ради Миколаївської області від 23 жовтня 2014 року ОСОБА_3 може бути позбавлений батьківських прав відносно доньки ОСОБА_8, оскільки тривалий час вихованням доньки не займається, нехтує своїми батьківськими обов'язками, долею дівчинки не цікавиться, не піклується про її фізичний, духовний та моральний розвиток. З метою збереження родинних стосунків між батьком та дочкою останній запрошувався до служби у справах дітей, з ним проводились профілактична бесіда, надавались відповідні рекомендації щодо врегулювання зустрічей з дитиною та сплати аліментів на утримання дочки. Однак, жодної з рекомендацій батько дитини не виконав, чим порушив положення ст.ст.150,152,155 СК України (а.с.101-102).

До того ж, як слідує з соціально - психологічного висновку, складеного Миколаївським міським центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, між дитиною і біологічним батьком відсутній емоційний зв'язок. Дівчинка сприймає батька як сторонню людину, вона не змогла пригадати коли в останній раз бачила свого батька та чи бачила його взагалі, не змогла описати його зовнішність, розповісти про ситуації будь - якої взаємодії з ним (а.с.100).

Також, вказаним висновком встановлено, що дитина своєю сім'єю сприймає себе, маму і нареченого мами, якого дівчинка сприймає як свого батька. З боку матері відчуває підтримку та піклування (а.с.100).

Заперечуючи проти позову ОСОБА_3 посилався на те, що він від виконання своїх батьківських обов'язків не ухиляється, його вини у недостатньому спілкуванні з дитиною немає, оскільки ОСОБА_4 чинить йому перешкоди у спілкуванні з дочкою та перешкоджає спілкуванню. Разом з тим, що вказане унеможливлює виконання ним своїх батьківських обов'язків щодо виховання дитини не підтверджено жодним доказом у справі, хоча за приписами ст.60 ЦПК України це є обов'язком ОСОБА_3 Більш того, під час судового розгляду справи в апеляційній інстанції встановлено, що ОСОБА_3 жодного разу не звертався до відповідних служб з приводу чинення йому перешкод ОСОБА_4 у спілкуванні з дитиною, тобто весь цей час проявляв повну бездіяльність по відношенню до свого обов'язку з утримання та виховання власної дитини.

До того ж, матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_3 вжив спроби та докладав зусилля щодо налагодження спілкування з дитиною (зокрема, не надано доказів на підтвердження звернення до органу опіки та піклування з метою врегулювання питання щодо його участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею).

Окрім того, у характеристиці на ОСОБА_8, складеної навчальним закладом - Миколаївською загальноосвітньою школою І - Ш ступенів №54, де навчається малолітня дитина, зазначено, що за час навчання дівчинки її батько жодного разу не відвідав школу, не з'являвся на батьківські збори. Із характеристики слідує, що успіхами та досягненнями дівчинки цікавляться її мати ОСОБА_4 (а.с.40).

За такого, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції,

оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, з урахуванням встановлених обставин справи, зокрема того факту, що дитина з часу розлучення батьків не бачила батька, не відчувала його турботи і уваги та, на сьогодні, вважає своїм батьком іншого чоловіка, зазнає неабиякого психоемоційного впливу, що може негативно вплинути на здоров'я та світогляд в цілому, обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_3 без поважних причин ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, що є підставою для позбавлення останнього батьківських прав щодо малолітньої дитини ОСОБА_8

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а зводяться до переоцінки наданих доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, а тому колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам закону та ухвалено в інтересах малолітньої дитини, оскільки у цьому спорі пріоритет мають саме інтереси дитини.

Посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, на відсутність заборгованості по аліментам, не має правового значення для вирішення даної справи, оскільки стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне утримання та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання.

Також, судом вірно було розподілені судові витрати у справи, тому підстав для їх перерозподілу колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 09 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий