Ухвала

іменем україни

25 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Одеська міська рада, Київська районна адміністрація Одеської міської ради, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком і земельною ділянкою, приведення будівлі і споруд до первинного стану шляхом знесення новостворених та реконструйованих будівель за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просила усунути перешкоди у користуванні їй житловим будинком та земельною ділянкою по АДРЕСА_1, зобов'язати ОСОБА_4 привести будівлі і споруди до первинного стану згідно з технічним паспортом від 24 березня 1982 року шляхом знесення новостворених та реконструйованих будівель, визначених в експертному висновку від 20 лютого 2014 року № 20-13, а саме: реконструйовану добудову літ. «а5», добудову № 1 (санвузол), добудову № 2, погріб № 3, гараж № 4, санвузол літ. «Т», душову літ. «У», літню кухню літ. «С», сарай літ. «Р», «И».

На обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що вона є власником 6/25 частини житлового будинку АДРЕСА_1

Відповідачка, яка є співвласником вказаного домоволодіння, провела самочинне будівництво господарських споруд, чим порушила її права.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 жовтня 2014 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_3 є власником 6/25 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору міни від 14 січня 1994 року, укладеного між нею та ОСОБА_5 й посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори за № 2-273. Право власності на набуте нерухоме майно на підставі вказаного договору міни зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації 21 лютого 1994 року.

ОСОБА_4 належить 4/25 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14 грудня 1973 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (після реєстрації 07 вересня 1979 року шлюбу ОСОБА_4), посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 1-7318. Право власності на набуте нерухоме майно на підставі вказаного договору купівлі-продажу зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації 02 квітня 1974 року.

Інші 15/25 частини вказаного житлового будинку належать на праві власності ОСОБА_8

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2012 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_8 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, визнання права власності на нерухоме майно, встановлення порядку користування земельною ділянкою, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, за участю третьої особи ОСОБА_8, про встановлення земельного сервітуту, усунення перешкод у користуванні власністю встановлено порядок користування земельною ділянкою, що знаходиться по АДРЕСА_1. Вирішено виділити ОСОБА_3 у користування земельну ділянку площею 0,0436 га у наступних межах: від вуличної роздільної огорожі вздовж лівої бокової межі довжиною 66,0 м до перетину з огорожею задньої межі; поворот направо вздовж задньої стіни сараїв «З», «Г»довжиною 5,0 м і далі по лінії продовження до перетину з існуючою роздільною огорожею; поворот направо вздовж існуючої огорожі до перетину з задньою стіною житлового будинку літ. «А-Ж» (в районі міжквартирних перегородок квартир № 1 і № 2); поворот направо по задній стіні приміщення 1-1, не доходячи до кута будинку на 2,95 м; поворот наліво по міжквартирним перегородкам, що розділяють приміщення квартир № 1 і № 4: 1-1 від 1-4, 1-4 від 4-2 до перетину із зовнішньою стіною, по зовнішній стіні прибудови «а-5» довжиною 6,08 м і далі по лінії існуючої роздільної огорожі правої межі до перетину з вуличною роздільною огорожею (графічне зображення в додатку 2 до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 01 грудня 2008 року № 183, проведеної ТОВ ОФ «Інюг-експертиза»), встановлено для ОСОБА_4 відносно земельної ділянки площею 39 кв. м із земельної ділянки площею 0,0436 га, розташованої по АДРЕСА_1, що виділена у користування ОСОБА_3, постійний безоплатний земельний сервітут у виді права проходу та права встановлення будівельних риштувань і складування будівельних матеріалів з метою ремонту зовнішньої стіни належної ОСОБА_4 на праві власності частини житлового будинку, що виходить на земельну ділянку ОСОБА_3 Земельна ділянка площею 39 кв. м, щодо якої встановлено сервітут, прилягає до зовнішньої стіни приміщень «1-1, X» та огорожі з цегли; лінія виділу ділянки проходить: від роздільної огорожі зі сторони правої ділянки на відстані 1,0 м від зовнішньої стіни приміщення «1-1» до огорожі з сусідньою ділянкою № 16 довжиною 11,09 м; поворот наліво вздовж існуючої огорожі з ділянкою № 16 довжиною 10,8 м; поворот наліво довжиною 4,87 м; поворот направо довжиною 13,78 м; поворот наліво до існуючої огорожі довжиною 1,0 м (графічне зображення в додатку 1 до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 07 квітня 2011 року № 13330, проведеної Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності позивачем порушення відповідачем її права користування згаданою вище земельною ділянкою.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» (далі - Постанова) позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

У п. 24 постанови судам роз'яснено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

З матеріалів справи, зокрема з висновку судової будівельно-технічної експертизи від 20 лютого 2014 року № 20-13, проведеної в рамках даної цивільної справи, вбачається, що реконструйована добудова «а5», новостворені будівлі: добудова № 1 (санвузол), добудова літ. М2, погріб № 3 не відповідають ДБН 360-92* «Містобудування та забудова міських та сільських поселень»:

- по відстані від найбільш виступаючих конструкцій стіни до межі сусідньої земельної ділянки не менш ніж 1,0 м (по факту стіна розташована на суміжній межі) для догляду за будівлею і здійснення поточного ремонту -п.3.25*;

- по відсутності організованого водовідведення с даху добудови «а5» - п. 3.25*;

- по відсутності місцевої очисної споруди - п. 3.256* «За відсутності інженерних мереж міської (селищної) каналізації слід передбачати каналізування садиб з використанням місцевих очисних споруд, проект яких погоджений з органами санітарної епідеміологічної служби. Обладнання внутрішньо домової каналізації з відведенням побутових стоків у вигріб забороняється»;

- по протипожежному розриву - п. 3.25 «Протипожежні розриви між будинками або окремо розташованими господарськими будівлями відповідно до ступеня їх вогнестійкості, а також віддаленість ємкостей горючої рідини на присадибній ділянці (при опаленні будинків рідким паливом) слід приймати відповідно до протипожежних вимог (додаток 3.1);

- по відсутності проектної документації, дозвільної документації на будівництво будівель - п. 1.1 ДБН А.3.1-5-2009 «Організація будівельного виробництва» чи п. 1.1 ДБН А. 3.1.-5-69 «Організація будівельного виробництва», ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»;

· - по відсутності місцевої очисної споруди - п. 3.256* «За відсутності інженерних мереж міської (селищної) каналізації слід передбачати каналізування садиб з використанням місцевих очисних споруд, проект яких погоджений з органами санітарної епідеміологічної служби. Обладнання внутрішньо домової каналізації з відведенням побутових стоків у вигріб забороняється».

Конструкції даху прибудови літ. «а5», прибудови № 1 виступають за межі суміжної межі (на територію земельної ділянки ОСОБА_3.) на відстані до 0,30 м (30 см).

Позивачка, виходячи з наведеного, наполягала на тому, що недодержання відповідачем вимог ДБН при будівництві призвело до цвілі та сирості зовнішньої стіни її будинку, що веде до руйнації несучої стіни, конструкція покрівлі ОСОБА_4 побудована таким чином, що всі стічні води потрапляють у її (позивача) двір, підмиваючи фундамент будинку та розмиваючи грунт земельної ділянки.

Суд апеляційної інстанції на порушення ст. ст. 213, 214, 303, 304, 315 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, роз'яснень, наданих у постанові, не врахував, доводів позивача належним чином не перевірив, не встановив наявності або відсутності факту відхилення відповідача від проекту при будівництві, не дослідив можливості перебудови спірних будівель та не обґрунтував її неможливості та дійшов передчасного висновку про те, що зібраними у справі доказами не підтверджується порушення відповідачем прав позивача при користуванні зазначеною вище земельною ділянкою.

Суд апеляційної інстанції також на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, не взяв до уваги та не перевірив в достатньому обсязі доводів апеляційної скарги.

Оскільки розгляд справи апеляційним судом здійснюється за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу 5 ЦПК України, то судове рішення апеляційного суду має ґрунтуватися на відповідних доказах, досліджених у судовому засіданні, та містити доводи, за якими відхилені ті чи інші докази.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02 жовтня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко