ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/210/15-ц
провадження № 2/753/1900/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЕАК Ю.В.

за участю

представника позивача ОСОБА_1;

відповідача 3 ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Молодіжний-21» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння -

ВСТАНОВИВ:

Житлово-будівельний кооператив «Молодіжний-21» (далі по тексту - позивач, ЖБК «Молодіжний-21») звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач 1, ОСОБА_3), ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач 2, ОСОБА_4) та ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач 3, ОСОБА_2, а разом відповідачі) про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачам на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що власники зазначеної квартири самовільно зайняли розташоване коло неї допоміжне приміщення, площею 6,9 кв.м, яке має призначення електрощитова, незаконно знесли у ньому несучу стіну та вибили арку до квартири, позивач, з урахування неодноразово наданих під час судового розгляду справи уточнень, які прийняті судом, як такі, що відповідають вимогам ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), просить суд на підставі стст. 386, 387 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) витребувати у відповідачів з їх незаконного володіння приміщення загального користування площею 6,9 кв.м та передати його позивачу у первинному вигляді за рахунок коштів відповідачів.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, вважала їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В свою чергу, відповідачі заперечили проти задоволення позовних вимог, вказавши, що користуються зазначеним допоміжним приміщенням на підставі довідки, виданої попередньому власнику, яка і здійснювала перепланування квартири. Також у своїх запереченнях послалися на невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права.

Заслухавши у відбувшихся судових засіданнях пояснення представника позивача, відповідачів 2 та 3, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

За змістом ст. 319 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії.

Судом встановлено, що відповідачам на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 02 грудня 1999 року.

Як вказує позивач, власники зазначеної квартири самовільно зайняли розташоване коло неї допоміжне приміщення площею 6,9 кв.м, яке має призначення електрощитова, незаконно знесли у ньому несучу стіну та вибили арку, в підтвердження чого надає вчинені ним приписи від 8 листопада 2012 року та від 05 серпня 2014 року, виписку з протоколу №3 засідання правління ЖБК «Молодіжний-21» від 20 грудня 2012 року, а також акти перевірки приміщення загального користування від 30 липня 2014 року та від 21 липня 2014 року.

Як на підставу звернення до суду з заявленими позовними вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння, позивач посилається на стст. 386, 387 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. А статтею 387 цього Кодексу встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За аналізом наведених правових норм, якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги, необхідною умовою є доведеність ним того факту, що саме він є власником нерухомого майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами.

Також зазначені приписи підтвердив і Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику в справах про захист права власності та інших речових прав», у пункті 23 своєї постанови від 7 лютого 2014 року за №5 роз'яснивши, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

Позивачем не доведено, що майно, яке є предметом даного спору, зокрема допоміжне приміщення площею 6,9 кв.м у будинку АДРЕСА_1, як і сама будівля перебуває у власності позивача, а відтак положення статті 387 ЦК України до спірних правовідносин не можна застосовувати.

Окрім того, визначений позивачем спосіб захисту підлягає застосуванню також у випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном, тобто коли це майно незаконно вибуває з його володіння та перейшло у володіння іншої особи. Право володіння виникає на підставі договору або з інших визначених законом підстав.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази, а позивачем під час розгляду їх не надано, щодо незаконного вибуття спірного приміщення з його володіння та набуття відповідачами права володіння ним.

Водночас, відповідно до приписів ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

А статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми закону, які підлягали до застосування, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем наявності у нього правових підстав на звернення до суду з віндикаційним позовом, що зумовило невірно обраний ним спосіб захисту порушеного права, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

При цьому, оскільки вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння не підлягає задоволенню, також суд відмовляє у задоволенні вимоги стосовно приведення спірного приміщення у первинний його стан за рахунок коштів відповідачів, оскільки ця вимога є похідною від первісної.

Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачам у стягненні з відповідача на їх користь понесених ними і документально підтверджених судових витрат.

Враховуючи викладене та керуючись стст. 13, 41 Конституції України, стст. 13, 14, 15, 16, 319, 321, 386, 387 Цивільного кодексу України, стст. 10, 11, 57, 59, 60, 61, 88, 212, 215, 218, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.