АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/3326/14-ц Номер провадження 22-ц/786/3294/15Головуючий у 1-й інстанції Андрієнко Г. В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Пікуля В.П.,

суддів: Хіль Л.М., Бутенко С.Б.,

при секретарі: Лимар О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 серпня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Полтавського обласного центру зайнятості,

треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області, Кременчуцький міськрайонний центр зайнятості,

про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 07.10.2011 року нею на ім'я директора обласного центру зайнятості було подано заяву від 06.10.2011 року з проханням приєднати основну щорічну відпустку до відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами тривалістю 30 календарних днів з 22.10.2011 року.

Проте, вказану заяву відповідач задовольнив частково, надав відпустку тривалістю лише 12 днів.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду в порядку адміністративного судочинства.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 29.01.2013 року її позов до Полтавського обласного центру зайнятості задоволено, визнано незаконними дії центру щодо відмови у приєднанні основної щорічної відпустки тривалістю 30 календарних днів до відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами та призначено її з 22.10.2011 року. Зобов'язано Полтавський центр зайнятості вчинити вказані дії.

Таким чином, вона вважає що діями відповідача їй завдано моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню в рамках ст. 237-1 КЗпП України.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 04 серпня 2015 року в задоволенні вказаного позову відмовлено за безпідставністю.

З даним рішенням не погодилася ОСОБА_2 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апелянт вважає рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, вказуючи на те, що судом ухвалено оскаржуване рішення всупереч фактичним обставинам справи, які вказують на наявність обставин завдання їй відповідачем, його незаконними діями, моральної шкоди.

Апелянт в судове засідання не з'явилася в другий раз, будучи повідомлена про час та місце розгляду справи.

Представник відповідача у судовому засіданні просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, вважає, що вимоги позивача є безпідставними, та вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого висновку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України власником або уповноваженим ним органом моральна шкода відшкодовується працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з Полтавським обласним центром зайнятості.

29 січня 2013 року постановою Вищого адміністративного суду України касаційні скарги ОСОБА_2 задоволено. Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2011 року та Харківського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2012 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Полтавського обласного центру зайнятості задоволено, визнано незаконними дії Полтавського обласного центру зайнятості щодо відмови у приєднанні основної щорічної відпустки тривалістю 30 календарних днів до відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами та призначено її з 22.10.2011 року. Зобов'язано Полтавський центр зайнятості приєднати ОСОБА_2 основну щорічну відпустку повної тривалості 30 календарних днів до відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами призначити її з 22 жовтня 2011 року.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що у лютому 2013 року ОСОБА_2 зверталася в Октябрський районний суд м. Полтави із позовом до Полтавського обласного центру зайнятості, Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області, третя особа: Кременчуцький міськрайонний центр зайнятості, про відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 20.03.2013 року у позові ОСОБА_2 відмовлено, оскільки позивач посилалася на положення ст. 1173 ЦК України в той же час перебувала із відповідачем у трудових відносинах. Тобто, обґрунтовувала вимоги законом, який не підлягає застосуванню.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21.05.2013 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20.03.2013 року скасовано. Стягнуто з Полтавського обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_2 1000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.11.2013 року скасовано рішення Апеляційного суду Полтавської області від 21.05.2013 року та передано справу на новий апеляційний розгляд, оскільки суд апеляційної інстанції належним чином не уточнив позовні вимоги, не з'ясував з яких підстав заявлено позов та чи діяв відповідач у цьому випадку як орган державної влади, що тягне за собою відшкодування шкоди з рахунку Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області, а відтак неправильно визначився з нормами матеріального права.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 16.01.2014 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20.03.2013 року залишено без змін.

Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження спричинення їй відповідачем моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і необхідності додаткових зусиль для організації свого життя.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції, вказавши на порушення її права, безпідставно зазначив про відсутність доказів на підтвердження спричиненої моральної шкоди, не ставлять під сумнів правильність рішення суду першої інстанції.

Так, ст. 237-1 КЗпП України передбачено сукупність юридичних фактів, які є підставою для відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди.

До таких фактів відносяться: порушення прав працівника; моральні страждання працівника, втрата нормальних життєвих зв'язків, необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя, а також вина роботодавця або уповноваженої особи.

При цьому, обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає тільки за умови, що моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв'язків або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника (причинний зв'язок між порушенням прав працівника та заподіяною шкодою).

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 58-60, 61 ЦПК України обов'язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, належними та допустимими доказами. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Тобто, позивач у даному випадку повинна надати докази заподіяної шкоди та докази наявного причинного зв'язку між порушенням прав позивача та заподіяною моральною шкодою.

Проте, ОСОБА_2 не надала суду переконливих доказів заподіяння їй моральної шкоди.

Колегія суддів також погоджується із запереченнями представника відповідача щодо доводів апеляційної скарги як щодо безпідставності вимог, так і стосовно пропуску позивачкою строку звернення до суду.

Зокрема, згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як вбачається, про порушення свого права позивач дізналася у лютому 2013 року, коли звернулася до суду із попереднім позовом.

У справі, що розглядається, позивач звернулася до суду із позовом у березні 2014 року, тобто після закінчення тримісячного строку позовної давності.

В той же час посилання позивача у позовній заяві, що порушення носить триваючий характер не свідчить про дотримання строків позовної давності, оскільки постанова Вищого адміністративного суду України суду виконана 12.02.2013 року (наказ № 51-к від 12.02.2013 року).

Однак, оскільки вимоги позивачки не доведено, суд першої інстанції вірно відмовив у позові, як у безпідставному, що відповідає правовій позиції Верховного суду України, висловленій у Постанові Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (п. 4 Постанови).

Таким чином, апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції. Наведені в ній доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому підстав для її задоволення немає, оскільки з наданих позивачем документів не вбачається вини відповідачів у порушенні прав позивача і тому позовні вимоги є безпідставними.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з'ясовано всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 серпня 2015 року судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. ст.303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ч.1 ст. 308, ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя: В.П. Пікуль

Судді: Л.М. Хіль

С.Б. Бутенко

Згідно з оригіналом

суддя В.П. Пікуь