УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Гвоздика П.О., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2014 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 908 640 грн заборгованості за договором позики, 103 062 18 коп. - 3 % річних, 60 456 грн 85 коп. - індексації та вирішено питання про розподіл судових витрат, а в решті вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2015 року, заочне рішення місцевого суду в частині стягнення індексації у розмірі 60 456 грн 85 коп. скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові, а в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що підстави для перегляду судових рішень відсутні, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844138/ed_2011_01_13/pravo1/T030435.html?pravo=1>ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2011_01_13/pravo1/T030435.html?pravo=1> за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844139/ed_2011_01_13/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 261 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Встановивши те, що 02 квітні 2013 року ОСОБА_5 взяв у позивача в борг 72 тис. доларів США, які зобов'язався повернути до 01 липня 2010 року, про що особисто написав розписку, однак свого обов'язку у визначений строк не виконав та суму одержаних коштів ОСОБА_4 не повернув, місцевий суд, з висновками якого погодився в цій частині й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про стягнення суми боргу з урахуванням 3 % річних.

З'ясувавши те, що ОСОБА_4 пред'являвся позов ще 25 червня 2015 року, суди обґрунтовано виходили із того, що позовна давність перервалася.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням судами норм матеріального та процесуального права, а також відсутні передбачені ч. 2 ст. 338 ЦПК України підстави для скасування судових рішень.

Наведені у касаційні скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2015 року та в незміненій частині заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

П.О. Гвоздик
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко