Справа № 159/6827/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Денисюк Т.В.
Провадження № 22-ц/773/443/15 Категорія: 21 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

при секретарі - Концевич Я.О.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири удаваним правочином за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду від 02 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з січня 1992 року по лютий 2014 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 В період цього шлюбу ними як подружжям було придбано ряд об'єктів нерухомості. Зокрема, 12 вересня 2003 році було укладено удавану угоду, а саме - договір дарування квартири АДРЕСА_1, за яким ОСОБА_4 подарував цю квартиру ОСОБА_3. Фактично дану квартиру разом із майном, що в ній перебувало, ним і його дружиною було придбано на підставі договору купівлі-продажу, за це майно сплачено кошти, які були спільною сумісною власністю подружжя.

Після розірвання шлюбу вирішити питання про поділ спільного майна подружжя в добровільному порядку не виявилося можливим, а наявність згаданого удаваного правочину порушує його право на включення спірної квартири до складу майна, яке підлягає розподілу.

Враховуючи вищевикладене, просив визнати оспорюваний договір дарування удаваною угодою, укладеною з метою приховати договір купівлі-продажу.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 02 лютого 2015 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

В запереченні представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 просить відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду без змін, зазначаючи про його законність та обґрунтованість.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебували в шлюбі в період з 25 січня 1992 року по 07 квітня 2014 року.

12 вересня 2003 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу ОСОБА_6 посвідчено договір дарування, за яким ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 81,5 кв. м. (а. с. 11-12).

Дружина відповідач ОСОБА_4 - ОСОБА_5 надала згоду своєму чоловіку на дарування квартири (а. с. 43).

Суть позовних вимог ОСОБА_2 зводиться до того, що вказаний договір дарування є удаваною угодою, оскільки він приховує договір купівлі-продажу квартири, який був укладений сторонами в дійсності, а відтак спірна квартира була набута ним і його дружиною ОСОБА_3 в період шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя, а не особистою власністю дружини.

Відповідно до ст. 58 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 р.), чинного на час виникнення спірних правовідносин, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створювати юридичні наслідки. Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Згідно зі ст. 224 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 р.) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму, а частиною 1 ст. 243 цього Кодексу було передбачено, що за договором дарування одна сторона передає другій стороні безоплатно майно у власність.

З показань допитаних як свідків позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_4 судом встановлено, що подружжя ОСОБА_2 придбало спірну квартиру у ОСОБА_4, сплативши за неї 25 000 доларів США. Вказану обставину визнала і відповідач ОСОБА_5, яка давала згоду своєму чоловікові ОСОБА_4 на відчуження квартири та була присутня при укладенні договору.

Крім того, свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підтвердили, що умисно оформили у нотаріуса договір дарування з метою уникнення у такий спосіб більшого оподаткування.

Таким чином, сторони договору фактично уклали договір купівлі-продажу, приховавши його за договором дарування.

Разом з тим, заявлені позовні вимоги про визнання договору удаваною угодою не підлягають задоволенню з підстав пропуску позовної давності, про застосування якої в суді першої інстанції заявила представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_1

Відповідно до ст. ст. 256, 257 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 визнав, що був присутній 12 вересня 2003 року при укладенні оспорюваного договору дарування, знав про його удаваність та погоджувався на його укладення.

Таким чином, вже в день укладення удаваної угоди ОСОБА_2 принаймні міг довідатися про порушення свого права власності на спірну квартиру, оскільки в силу ч. 1 ст. 24 Кодексу законів про шлюб та сім'ю Української РСР, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, майно, одержане одним із подружжя під час шлюбу в дар, є його власністю. А отже таке майно не входить до складу спільної сумісної власності подружжя.

Тому доводи позивача ОСОБА_2 стосовно того, що про порушення своїх права він дізнався лише після розірвання шлюбу та відмови відповідача ОСОБА_3 поділити майно в добровільному порядку, не заслуговують на увагу.

З огляду на викладене трирічна позовна давність для судового захисту ОСОБА_2 свого порушеного права почалася 12 вересня 2003 року, а закінчилася 12 вересня 2006 року. З даним позовом до суду він звернувся 11 листопада 2014 року (а. с. 2-16), тобто після спливу позовної давності, що тягне за собою відмову у позові.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Заяву про поновлення позовної давності ОСОБА_2 обґрунтував тим, що на час придбання спірної квартири він перебував у зареєстрованому шлюбі з обдаровуваною ОСОБА_3 і для нього не мало суттєвого значення те, що договір купівлі-продажу був оформлений як удавана угода - договір дарування, а також тим, що з часу придбання до загострення стосунків з дружиною у 2012 році він проживав з нею у цій квартирі (а. с. 64).

Однак наведені обставини не є поважними причинами пропущення позовної давності, оскільки вони ніяким чином не перешкоджали ОСОБА_2 пред'явити позов до суду у встановлений законом трирічний строк з дня укладення в його присутності оспорюваного договору.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення не може бути підставою для поновлення позовної давності.

Також не є поважною причиною пропущення позовної давності відсутність до 2014 року спору між подружжям щодо поділу майна, оскільки предметом позову є не поділ майна колишнього подружжя, а визнання договору дарування удаваною угодою.

Відповідно до ст. 72 Сімейного кодексу України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Однак наведені правові норми не застосовуються до спірних правовідносин, оскільки вони врегульовують питання застосування позовної давності до вимог про поділ майна подружжя, тоді як в даній справі заявлено інші вимоги, а саме - про визнання договору дарування удаваною угодою.

Виходячи з викладеного, повно і об'єктивно дослідивши всі обставини справи та давши їм вірну правову оцінку, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову у зв'язку з пропущенням позивачем позовної давності без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо безпідставного, на його думку, не поновлення судом позовної давності повністю спростовуються наведеними вище обставинами справи.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про те, що перебуваючи у нарадчій кімнаті в даній справі до 07 лютого 2015 року, суддя Денисюк Т.В. 05 лютого 2015 року проводила судовий розгляд іншої цивільної справи.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 209 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду ухвалюється, оформлюється і підписується в нарадчій кімнаті суддею, а в разі колегіального розгляду - суддями, які розглядали справу. У виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення може бути відкладено на строк не більш як п'ять днів з дня закінчення розгляду справи, але вступну і резолютивну частини суд має проголосити в тому самому засіданні, в якому закінчився розгляд справи. Рішення суду, що містить вступну та резолютивну частини, має бути підписане всім складом суду і приєднане до справи.

У повній відповідності з наведеними правовими нормами після закінчення судового розгляду в даній справі суд в нарадчій кімнаті ухвалив рішення у вигляді вступної і резолютивної частини (а. с. 94), які проголосив у судовому засіданні (а. с. 90-93).

Процесуальний закон не зобов'язує суд після проголошення вступної і резолютивної частин рішення складати повне рішення у нарадчій кімнаті та не забороняє судді протягом п'ятиденного строку, відведеного для його складання, проводити судовий розгляд інших справ.

Також законом не передбачено необхідності зазначення у повному рішенні дати його виготовлення і підписання.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду від 02 лютого 2015 року (а. с. 87) вірно відмовлено у задоволенні заяви позивача ОСОБА_7 про відвід головуючому у справі, оскільки у вказаній заяві (а. с. 84-85) не наведені підстави для відводу судді, передбачені ст. 20 ЦПК України.

В матеріалах справи відсутні докази того, що заява ОСОБА_4 від 03 грудня 2014 року про розгляд справи без його участі і про визнання ним позову була надіслана в суд рекомендованим листом, а не простою кореспонденцією (а. с. 34-35). Крім того, питання про те, якою кореспонденцією була надіслана вказана заява, не має ніякого значення для вирішення спору по суті і не впливає на правильність процесуальних дій суду, який 15 січня 2015 року переніс розгляд справи через неявку відповідача, що не був належним чином повідомлений про час і місце судового засідання (а. с. 67-69).

За змістом ст. 211 ЦПК України постановлення окремої ухвали є правом, а не обов'язком суду. Такий процесуальний документ суд може постановити лише у випадку виявлення під час розгляду справи порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Таких обставин при розгляді даної справи судом з достовірністю встановлено не було. Тому підстави для постановлення окремої ухвали відсутні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, постановленого з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Наведене у запереченні на апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 твердження про те, що апелянтом пропущено строк апеляційного оскарження рішення, не відповідає дійсності.

Рішення в даній справі постановлено 02 лютого 2015 року, а апеляційна скарга ОСОБА_2 подана і зареєстрована в Ковельському міськрайонному суду 12 лютого 2015 року (а. с. 107-108), тобто в межах встановленого ст. 294 ЦПК України 10-денного строку апеляційного оскарження рішення суду.

У зв'язку з невідповідністю апеляційної скарги вимогам ст. 295 ЦПК України та не оплатою її судовим збором ухвалою судді Апеляційного суду Волинської області від 18 лютого 2015 року скарга була залишена без руху з наданням апелянту 5-денного строку з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків.

Копію ухвали ОСОБА_2 отримав 21 лютого 2015 року (а. с. 114), а 25 лютого 2015 року, тобто у встановлений строк, усунув недоліки, здавши на пошту виправлену апеляційну скаргу і квитанцію про оплату судового збору (а. с. 116-122).

Тому ухвалою судді Апеляційного суду Волинської області від 02 березня 2015 року було відкрито апеляційне провадження в даній справі.

За правилами ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_4 в дохід держави підлягають стягненню понесені апеляційним судом судові витрати, пов'язані з публікацією в пресі повідомлення про його виклик до суду, в розмірі 180 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити, а рішення Ковельського міськрайонного суду від 02 лютого 2015 року в даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 180 (сто вісімдесят) грн. судових витрат, пов'язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: