Справа №568/682/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області

в складі:

головуючого судді Бірука В.О.

при секретарі Дмитришин О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Радивилів справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Рівневтормет» про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом.

12.08.2015 року подав до позову зміни та доповнення.

В обгрунтування позову посилається на те, що 14.05.2012 року згідно наказу №31 від 14.05.2012 року був прийнятий на посаду сторожа в Радивилівську виробничу дільницю Публічного акціонерного товариства «Рівневтормет». Свої трудові обов'язки виконував добросовісно та сумлінно і жодних зауважень зі сторони адміністрації до нього не було.

Згідно наказу №58 від 17.08.2012 року звільнився із підприємства за угодою сторін так як заробітна плата за час роботи йому не виплачувалась.

Всупереч вимог ст.116 КЗпПУ із ним не проведено розрахунок в день звільнення усіх сум, що належали.

Стаття 116 КЗпП України, строки розрахунку при звільнені передбачає, що при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, і організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Незважаючи на цю вимогу, йому не було письмово повідомлено про нараховані суми, не було виплачено зароблених ним коштів ні в день звільнення, ні наступного дня. Мотивація адміністрації була завжди одна, відсутність коштів. Я неодноразово звертався з цього питання, однак безрезультатно.

Таким чином має місце необгрунтована затримка при виплаті заробітної плати та розрахунку при звільненні з вини роботодавця.

З цього приводу він вимушений був звернутися із заявою від 09.05.2014 року до Радивилівського РВ УМВС України. За результатами цього звернення було відкрито кримінальне провадження № 0000194 від 12.05.2014 року. В ході досудового розслідування з метою проведення перевірки викладених фактів, Територіальною державною інспекцією з питань праці у Рівненській області, було проведено позапланову перевірку в ПАТ «Рівневтормет». За її результатами до Радивилівського РВ УМВС України було направлено лист № 1413 від 06.08.2014 року із змісту якого вбачається, що дані факти підтвердилися, а в діях посадової особи, зокрема директора ПАТ «Рівневтормет» ОСОБА_2 наявні ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.175 КК України.

Фактично ці обставини спонукали відповідача вжити заходів до виплати йому заборгованої заробітної плати. Остаточний фактичний розрахунок з ним було проведено 27 жовтня 2014 року, про що він розписався на вставному аркуші до додатка № ВМ-0000150 відомості на виплату грошей № БМ-0000150 від 27 жовтня 2014 року.

Вказаними протиправними діями відповідач ПАТ «Рівневтормет» заподіяв позивачу моральну шкоду яка виразилась у втраті душевного спокою, нормального сну, переживаннях. Він змушений змінити звичайний спосіб життя та протягом тривалого періоду витрачати час та зусилля для відновлення свого попереднього становища, користуватися послугами адвоката.

Враховуючи наведене просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути із відповідача на його користь всі належні кошти.

Представник відповідача Єднорал Н.В. позову не визнавала. Показала, що підприємство неодноразово зверталося до ОСОБА_1 з приводу отримання заробітної плати та розрахункових в телефонному режимі. Письмове повідомлення не направлялось. Позивач свідомо ухилявся від отримання розрахункових коштів. Причиною несвоєчасної виплати заробітної плати було те, що підприємство перебувало в скрутному матеріальному становищі. Розрахункові кошти позивачу були виплачені 19.09.2014 року згідно видаткового касового ордеру - 1000 грн. та 27.10.2014 року згідно платіжної відомості в розмірі 965 грн. 41 коп.. Позивач також пропустив строки звернення до суду. В задоволенні позовних вимог просила відмовити.

Представник відповідача Саїдхасанова В.П. позову не визнала. Показала, що в вересні 2012 року розрахункові кошти бухгалтерією було нараховано, однак позивач їх не отримав. З позивачем останній розрахунок було проведено 27.10.2014 року.

Заслухавши ОСОБА_1, представників відповідача Єднорал Н.В та Саїдхасанову В.П., та дослідивши матеріали справи суд знаходить, що позов підлягає до задоволення частково.

Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови № 13 від 24.12.1999року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Під час судового слідства встановлено, що позивач працював на посаді сторожа в ПАТ «Рівневтормет» із 14.05.2012 року (Наказ №31 від 14.05.2012 року) та по 17.08.2012 року (наказ №26 від 17.08.2012 року).

Йому за вказаний період згідно довідки була нарахована заробітна плата в розмірі 2002 грн. 18 коп..

Як встановлено в судовому засіданні із пояснень сторін, що розрахункові кошти після належних відрахувань, в розмірі 1965 грн. 41 коп. позивач отримав 19.09.2015 року - 1000 грн. та 27.10.2014 року - 965 грн. 41 коп..

Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Тобто під час розгляду справи було встановлено, що фактичний розрахунок із позивачем було проведено 27.10.2014 року.

Згідно зі ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку

При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Звільнення ОСОБА_1 відбулося 17 серпня 2012 року. Останні два місяці, які передували події є червень та липень 2012 року. Заробітна плата за червень 2012 року складала 566 грн 71 коп та за липень 2012 року - 564 грн 70 коп. Кількість робочих днів у червні 2012 року 19, у липні - 23, разом - 42 робочих дні. Отже, середній заробіток за один робочий день становить (556,71 + 564,70 = 1131.41 грн : 42 дні = 26,938) 26 грн 94 коп.

Час затримки розрахунку при звільнені слід обчислювати з наступного дня після дати звільнення, тобто з 18.08.2012 року (наказ про звільнення № 58 від 17.08.2012 року) по день фактичного розрахунку, тобто по 27 жовтня 2014 року. Кількість робочих днів (у 2012 році - 118, у 2013 році - 251, у 2014 році - 204) всього 573 робочих днів. Отже, 573 х 26,94 = 15436 грн 62 коп - сума, яка підлягає до виплати.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Зважаючи на встановлені обставини, беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що саме з вини відповідача ОСОБА_1 не виплачені належні кошти при його звільненні. Відповідач не довів, що позивач повідомлявся про необхідність з'явитись для отримання заробітної плати.

Згідно рішення Конституційного суду України від 15 жовтня 2013 року №8рп/2013 рік у справі №1-13/2013 в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року №108/95-ВР із змінами слідує, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь яким строком звернення працівників до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат на які працівник має право. Тобто посилання відповідача на пропущення строків звернення позивача до суду є безпідставними.

Щодо відшкодування моральної шкоди яка завдана позивачу судом враховано, що в результаті протиправних дій відповідача ОСОБА_1, втратив спокій, зазнав переживань, та тривалий час залишався без засобів проживання.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Тому, враховуючи викладені обставини, а також положення ст. 237-1 КЗпП України, завдану моральну шкоду суд оцінив в розмірі 200.00 грн. і цю суму слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Ст.79 ЦПК України визначені види судових витрат, до яких відносяться витрати пов'язані з розглядом справи, зокрема витрати на правову допомогу та на проведення судових експертиз.

У п. п. 47, 48 наведеної вище Постанови Пленуму ВССУ від 17 жовтня 2014 р. роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня2012 року №5076-VІ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року №4191-VІ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Так як понесені витрати позивача на правову допомогу не підтверджуються квитанціями до прибуткових касових ордерів про оплату ОСОБА_5 наданих послуг і суду не надано уточнений розрахунок понесення таких витрат позивачем на правову допомогу в задоволенні позовних вимог щодо стягнення коштів на правову допомогу слід відмовити.

Розподіляючи судові витрати суд керується вимогами ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.43 Коституції України, ст.ст.115, 117, 237-1 КЗпП України, ст. ст.ст.10, 11, 60, 209, 212, 213, 218 ЦПК України суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Рівневтормет» про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди - задовільнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Рівневтормет» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку за період з 18.08.2012 року по 27.10.2014 року в розмірі 15436 (п'ятнадцять тисяч чотириста тридцять шість) гривень 62 копійки.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Рівневтормет» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 200 (двісті) гривень.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Рівневтормет» на користь держави судовий збір судовий збір в розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Радивилівський районний суд шляхом подання в 10-денний строк апеляційної скарги.

При неподанні в 10-денний строк апеляційної скарги рішення набирає законної сили по закінченню цього строку, а при поданні апеляційної скарги рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 26 жовтня 2015 року.

Суддя: Бірук В.О.