Справа № 372/3161/15-ц Головуючий у І інстанції Проць Т. В.
Провадження № 22-ц/780/5730/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 21.10.2015
УХВАЛА

Іменем України

21 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Антоненко В.І., Поліщука М.А.,

при секретарі : Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 26 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 3 000 дол. США в якості переданого завдатку за нежилі приміщення загальною площею 89 кв.м, що знаходяться по вул. Драгоманова, 18 у м. Києві, згідно складеної сторонами розписки від 18 травня 2015 року.

Одночасно позивач подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на указані нежилі приміщення, мотивуючи її тим, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову через ймовірність вільної реалізації відповідачем належного їй нерухомого майна на користь третіх осіб.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 26 серпня 2015 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись із даною ухвалою, заявник подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, з мотивів порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заявлені вимоги про забезпечення позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог щодо забезпечення позову, а саме, що існує реальна загроза невиконання рішення суду у разі його потенційного задоволення, а вид забезпечення позову є співмірним із позовними вимогами.

Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки вони не відповідають вимогам процесуального закону та не ґрунтуються на матеріалах справи.

За правилами ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно із ст. 152 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. При цьому види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Отже, заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб або учасників процесу.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 порушив питання про повернення йому ОСОБА_3 суми завдатку, переданого з метою придбання в майбутньому нежилих приміщень, зазначивши предметом цих вимог як стягнення заборгованості за договором позики, оскільки остання порушила взяті на себе зобовязання щодо визначеного строку укладення договору купівлі продажу.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 40957712 від 21 липня 2015 року, ОСОБА_3 є власником нежилих приміщень з № 1 по № 12 (гр. прим. № 42) загальною площею 89 кв.м (в літ. А), що знаходяться по вул. Драгоманова, 18 у м. Києві. При цьому загальна вартість цього майна становить 158 885,00 грн.

З наведеного слідує, що предметом заявлених позовних вимог є стягнення в судовому порядку суми завдатку за невиконання зобовязання, а тому накладення арешту на нежилі приміщення, вартість яких значно перевищує ціну позову, не є співмірним із заявленими позивачем вимогами та може призвести до порушення прав відповідача.

Поруч з цим, в судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в даний час відповідач намагається здійснити відчуження вищевказаних 12 обєктів нерухомості, що дає підстави для обґрунтованого висновку про те, що своєчасне невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи взагалі зробити неможливим виконання потенційного рішення суду про задоволення позову.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції не навів достатніх мотивів, за яких він дійшов висновку про необгрунтованість такого припущення та не в повному обсязі врахував розяснення, які містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року про те, що при розгляді заяви про забезпечення позову, він має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Частиною 3 ст. 153 ЦПК України передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, подану до подання позовної заяви, може вимагати від заявника подати додаткові документи та інші докази, що підтверджують необхідність забезпечення позову.

З аналізу вказаної норми випливає можливість суду, що розглядає заяву про забезпечення позову, подану до подання позовної заяви, вимагати від заявника подати додаткові документи та інші докази, що підтверджують необхідність забезпечення позову.

Тобто, якщо у суду виникають сумніви щодо заявлених вимог, він має можливість, шляхом витребування додаткових відомостей, з'ясувати питання, чи дійсно права заявника можуть бути порушені у разі невжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

В порушення вимог процесуального закону, суд першої інстанції вказавши про недоведеність необхідності застосування забезпечення позову, не належним чином надав оцінку долученим до заяви доказам та не перевіривши доводи заявника, проігнорував положення ч. 3 ст. 153 ЦПК України, яке наділяє суд повноваженням витребування додаткових відомостей, зокрема щодо майна боржника, також можливість накладення арешту на одне чи декілька нежилих приміщень з № 1 по № 12 з гр. прим. № 42 загальною площею 89 кв.м (в літ. А), що знаходяться по вул. Драгоманова, 18 у м. Києві, з метою зясування питань, що мають важливе значення для необхідності забезпечення позову.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення порушеного заявником питання, що призвело до поверхневого розгляду заяви про забезпечення позову.

З вищевикладених підстав колегія суддів вважає передчасним висновок суду про відмову у забезпеченні позову з підстав недоведеності заявлених вимог, а тому посилання заявника про те, що невжиття заходів забезпечення позову в подальшому може призвести до труднощів або зробить неможливим виконати рішення суду про задоволення позову та надані докази підлягають перевірці з урахуванням вимог ст.ст. 151-153 ЦПК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а оскаржувана ухвала скасуванню з передачею питання про забезпечення позову до суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 312 ЦПК України, оскільки при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову допущено порушення вимог цивільного процесуального законодавства.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 26 серпня 2015 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про забезпечення позову.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 324 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: