Справа №487/2171/15-ц 01.09.2015 01.09.2015 01.09.2015
Провадження №22-ц/784/2099/15
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у 1-й інстанції Павлова Ж.П.
Категорія 46 Доповідач апеляційного суду Яворська Ж.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 вересня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б..,

при секретарі судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача -ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2015 року

за позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_5, діючої від свого імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання,

В С Т А Н О В И Л А

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, діючої від свого імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання.

Позивач зазначав, що з 25 вересня 2004 року по 09 грудня 2011 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 Від шлюбу мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Починаючи з 2008 року відповідачка та неповнолітня донька проживають за межами України - в Придністровській Молдавській Республіці.

В період знаходження у шлюбі, але фактично проживаючи окремо, він придбав на своє ім'я квартиру АДРЕСА_1, яка за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 червня 2014 року визнана його особистою приватною власністю.

З часу придбання квартири відповідачі зареєстровані, але не проживають в ній.

Посилаючись на те, що особистих речей відповідачів у даній квартирі немає, вони не беруть участі в утриманні житла, повністю втратили зв'язок з квартирою, оскільки з 2008 року фактично проживають на території іншої держави, не бажають добровільно знятись з реєстрації, він як власник майна не може в повній мірі скористатися наданими йому правами щодо розпорядження належною власністю, несе додаткові витрати по утриманню житла, позивач просив визнати ОСОБА_5 та неповнолітню ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1; зняти їх з реєстраційного обліку місця проживання за даною адресою.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2015 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1. У задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання неповнолітньої ОСОБА_6 такою, що втратила право користування даною квартирою та зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_5 та неповнолітньої ОСОБА_6 - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення в частині відмови у задоволенні вимог про визнання неповнолітньої ОСОБА_6 такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття відповідачів з реєстраційного обліку скасувати та ухвалити нове рішення, яким вказані вимоги задовольнити.

В запереченнях на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_5, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить його залишити без змін, а апеляційну скаргу представника позивача відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання неповнолітньої ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації є поважними, оскільки право користування житлом дитиною є похідним від права батьків ( або одного із них).

Між тим, з таким висновком погодитися у повній мірі не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таке ж положення відображено у ст. 3 ЦПК України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 25 вересня 2004 року. Від шлюбу мають неповнолітню доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.7,8).

За договором купівлі-продажу від 28 травня 2008 року ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1, яка за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 червня 2014 року визнана його особистою приватною власністю ( а.с.5).

Відповідно до довідки ТОВ «Нордстар Юг» за вказаною адресою, крім позивача та його брата ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстровані також відповідачі: ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.11).

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно із ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст. 141 СК України).

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків( ч.1 ст.160 СК України).

Як пояснили у судовому засіданні представники сторін, у 2008 році ОСОБА_4 та ОСОБА_5 сім'єю виїхали до Придністровської Молдавської Республіки. До грудня 2011 року вони проживали однією сім'єю. Після припинення сімейних відносин відповідач до м. Миколаєва не повернулася. Місце проживання неповнолітньої доньки за домовленістю між сторонами визначено - з матір'ю, де зараз і проживає дитина.

І позивач, і відповідач після припинення сімейних відносин по теперішній час продовжують проживати на території Придністровської Молдавської Республіки. У кожного із них на даний час є інша сім'я.

Ті обставин, що у спірній квартирі ОСОБА_5 та неповнолітня донька не проживають тривалий час ( більше одного року), а саме з 2008 року підтвердила в суді першої інстанції і сама ОСОБА_5

Враховуючи вказані вимоги закону та встановлені по справі фактичні обставини, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право на користування спірним житловим приміщенням, є невірним, оскільки позивачем та відповідачем при припинені сімейних відносин вирішено питання про проживання дитини з одним із батьків, а саме - з матір'ю.

За такого рішення суду першої інстанції в цій частині в силу п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення цих вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову у частині вимог про зняття ОСОБА_5 та неповнолітньої ОСОБА_6, 2007 року з реєстрації місця проживання, суд першої інстанції виходив з того, що вказані вимоги є зайвими, так як саме рішення про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є підставою для її цього.

Між тим, з таким висновком погодитися не можна.

Згідно з постановою Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, аналіз ст. 16, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до п.2 ч.1 ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, в тому числі і на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення іі померлою.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою; про виселення.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою; 4) про виселення.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

З огляду на вищевказане та враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для зняття відповідачів з реєстрації місця проживання за спірною адресою є невірним.

В той же час, пред'являючи позовні вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку за спірною адресою, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що територіальний орган міграційної служби України, до повноважень якого входить питання громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширена на адресу вказаного житлового будинку позивачем до участі в справі залучений не був.

При цьому, суд першої інстанції не виконав вимоги, передбачені ч.4 ст.10 ЦПК України відповідно до яких, суд сприяє всебічному повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадку, встановленому цим Кодексом, тобто не роз'яснив позивачеві право на залучення в якості відповідача територіальний орган міграційної служби України.

З урахуванням положень ст.ст.11, 33, 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучення осіб до участі у справі на стадії апеляційного провадження.

Не зважаючи на те, що суд першої інстанції при ухваленні спірного рішення в цій частині виходив із інших підстав, але остаточний висновок суду є правильним, таке не є підставою для скасування даного рішення в силу ч.2 ст.308 ЦПК України.

З врахуванням викладеного доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Керуючись ст.ст.307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2015 року в частині відмови у визнанні неповнолітньої ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

Визнати неповнолітню ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: