Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіШевченка В.М.
суддів:Онищенко О.І., Лакізи Г.П.
при секретарі:Сахаровій К.О.
за участю:ОСОБА_5, її представника - ОСОБА_6, ОСОБА_7, її представника ОСОБА_8, представника 3-ї особи - ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 лютого 2015 року та на додаткове рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2014 року ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 21.03.1969 року виконкомом Чернігівської міської ради видано ордер № 11565 на право зайняття жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 на трьох осіб - на ОСОБА_11, який помер у 2001 році , його дружину ОСОБА_12, яка померла у 2013 році та їхню доньку ОСОБА_7 (зараз ОСОБА_7.). Зазначає, що на даний момент за вказаною адресою проживає вона (позивач) та її син ОСОБА_14 Позивач зазначала також, що за вказаною адресою зареєстрований неповнолітній ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1, який із народження не проживає і не заселявся у спірну квартиру, а постійно проживає з своїми батьками в квартирі АДРЕСА_2. Батько відповідача, її ( позивача) рідний брат, ОСОБА_15 хоча і не проживає в спірній квартирі, однак залишається в ній зареєстрованим, не повідомивши про це нікого з проживаючих, зареєстрував в квартирі свого сина ОСОБА_10 Оскільки, відсутні поважні причини відсутності ОСОБА_10 в спірній квартирі понад 6 місяців, позивач просить суд виходячи з положень ст.ст. 71,72 ЖК України, визнати ОСОБА_10, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 лютого 2015 року позов ОСОБА_7 задоволено. Визнано ОСОБА_10 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

Додатковим рішенням Деснянського районного суду від 13 березня 2015 року заяву ОСОБА_7 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 1500 грн. витрат на правову допомогу та 243 грн. 60 коп. сплаченого судового збору, а всього 1743 грн. 60 коп.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями ОСОБА_5 звернулась до апеляційного суду в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 з апеляційними скаргами на рішення Деснянського районного суду від 17 лютого 2015 року та на додаткове рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 березня 2015 року, в яких просить вказані рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що порушення процесуального права полягало в постановленні рішення без участі відповідача за наявності письмової заяви, про відкладення розгляду справи у зв'язку з відрядженням в іншу область та неможливістю участі у розгляді справи ОСОБА_5, яка представляє інтереси неповнолітнього ОСОБА_10

Крім того, ОСОБА_5 вказує, що справу розглянуто без участі органу опіки та піклування Деснянської районної ради. Порушення норм матеріального права полягало в тому, що неповнолітнього без належних на те правових підстав, з'ясування обставин справи, з посиланням лише на акти про відсутність було визнано таким, що втратив право на користування жилим приміщенням.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін та їх представників, представника органу опіки та піклування, вивчивши письмові докази та матеріали справи, доводи скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно довідки КП «Деснянське» Чернігівської міської її ради від 27.01.2014 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані позивач ОСОБА_7 її син ОСОБА_16, брат ОСОБА_15 який є батьком ОСОБА_10, племінника позивача (а.с.18).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та визнання ОСОБА_10 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що останній вже понад встановлений 6-місячний строк не проживає у спірній квартирі, і батько неповнолітнього ОСОБА_15. рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 26.12.2014 року визнаний таким, що втратив право на проживання у спірній квартирі, тому у силу ст.ст. 71, 72 ЖК України ОСОБА_10 втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд виходячи з наступних підстав.

Ст. 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений права на житло інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законом.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 N 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої статтею 71 або статтею 107 ЖК України.

Виходячи із змісту ст.ст.71,72 ЖК України, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, з підстав відсутності понад шість місяців у жилому приміщенні член сім'ї наймача (колишній член сім'ї) може бути визнаний таким, що втратив право користування цим приміщенням, якщо відсутній він був протягом цього строку підряд і без поважних причин.

Згідно з положеннями ч.2 ст.160 СК України, місце проживання дитини яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ст.29 ч.4 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Аналогічне визначення місця проживання стосується і дітей у віці від десяти до чотирнадцяти років (частина 3 вказаної статті).

Як вбачається з матеріалів справи, в квартирі АДРЕСА_1 був із 08.02. 1997 року зареєстрований ОСОБА_15, який є батьком ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1, і в якій 24.07.2000 року він (неповнолітній) був зареєстрований. Мати неповнолітнього, ОСОБА_5 проживає та зареєстрована в АДРЕСА_2., яка є приватизованою.

Зазначені обставини, відповідно до положень ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,ст.29 ЦК України дає підстави для проживання дитини як за місцем проживання та реєстрації матері дитини, так і її батька.

Статтею 3 Конвенції «Про права дитини» схваленою резолюцією Генеральної Ансамблеї ООН 44/25від 20 листопада 1989 року та ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-12,встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із змістом правової норми ст.71 ЖК України , член сім'ї наймача житла втрачає право на користування цим житловим приміщенням, у разі не проживання в ньому без поважних причин.

Як вбачається з матеріалів справи, неповнолітній ОСОБА_10 відсутній в квартирі наймачем, якої є ОСОБА_7 не з власної волі, а внаслідок визначення місця проживання його батьками, за місцем проживання та реєстрації матері неповнолітнього ОСОБА_5

Колегія суддів вважає, що право неповнолітнього ОСОБА_10 користуватися жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1, є похідним правом від аналогічного права його батька ОСОБА_15 Оскільки ОСОБА_15 батько неповнолітнього мав право користування зазначеною квартирою до 26 грудня 2014 року, бо за рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 26 грудня 2014 року яке набуло чинності, був визнаний таким що втратив право на проживання у спірній квартирі(ас.108-110), тому вважати що його неповнолітній син ОСОБА_10 втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 за період коли його батько мав право на користування зазначеною квартирою - неможливо.

Статтею 71 ЖК України встановлено правило, за яким встановлений строк, більше шести місяців відсутності членів сім'ї наймача в жилому приміщенні без поважних причин, та пов'язані з цим правові наслідки передбачені даною статтею.

Враховуючи вищенаведене, виходячи з того, що початок відліку часу відсутності неповнолітнього ОСОБА_10, визначається з дня визнання його батька ОСОБА_15 таким, що втратив право на проживання в спірній квартирі - саме з 26 грудня 2014 року, у суду першої інстанції не було законних підстав визнавати ОСОБА_10 таким, що втратив право на користування цим жилим приміщенням з підстав відсутності його протягом понад шести місяців підряд і без поважних причин, оскільки такий строк ще не настав на час пред'явлення ОСОБА_7 позову до суду у листопаді 2014 року.

Крім того з доданих в засіданні апеляційного суду письмових доказів - висновків ЧМВ УМВС про результати перевірки, які були надані представником неповнолітнього ОСОБА_17 вбачається, що наявний конфлікт, як між неповнолітнім ОСОБА_17 та його батьками з однієї сторони та ОСОБА_7 з іншої, з приводу користування спірною квартирою.

Дані обставини на думку колегії суддів, свідчать про наявність для ОСОБА_17 перешкод для користування спірною квартирою і відсутності його в такій з поважних причин.

Зважаючи на вищенаведене, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, суд не дослідив усіх передбачених нормою матеріального права фактів, наявність чи відсутність яких впливає на остаточний результат справи, рішення суду від 17 лютого 2015 року як необґрунтоване підлягає скасуванню. Також підлягає скасуванню і додаткове рішення суду від 13 березня 2015 року, яким вирішено питання про судові витрати і яке є самостійним об'єктом оскарження.

Враховуючи встановлені обставини, зміст правової норми ст.71,72 ЖК України, колегія суддів вважає що відсутні підстави для визнання ОСОБА_10. ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, і тому в позові ОСОБА_7, слід відмовити.

Оскільки у позові ОСОБА_7 відмовлено, і відсутні дані про понесені ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору за апеляційний розгляд справи, то ухвалюючи рішення, апеляційний суд у відповідності із правилами ст.88 ЦПК України вважає необхідним стягнути із ОСОБА_7 на користь держави 121 грн.80 коп., судового збору за апеляційний розгляд справи.

Керуючись ст.ст. 71, 72 ЖК України, ст.ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, п.1 ч.1.ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 лютого 2015 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 березня 2015 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_7 про визнання ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави 121 грн.80 коп., судового збору.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:Судді: