Справа № 616/90/15-ц
Провадження № 2/616/70/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

„26" лютого 2015 року Великобурлуцький районний суд

Харківської області

в складі головуючого - судді РИКОВА М.І.

за участю секретаря ШЕГДА В.М.

позивача не з'явилась

представника позивача ОСОБА_1

відповідача не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Великий Бурлук справу за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про зобов'язання видати трудову книжку, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення суми у відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, в якій просить стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 182 грн. 00 коп., моральної шкоди в розмірі 1 000 грн. 00 коп. та зобов'язати відповідача оформити і видати належним чином оформлену трудову книжку на її ім'я, дошлюбне прізвище ОСОБА_2, згідно умов трудового договору від 31.07.2012 року.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 31 липня 2012 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 було укладено трудову угоду, згідно якої відповідач приймає на роботу позивача на посаду гідролога. ОСОБА_2 з 31.07.2012 року по 03.08.2012 року працювала на посаді гідролога. 03.08.2012 року позивач та відповідач дійшли взаємної згоди про припинення трудових відносин у відповідності п.п.«б» п.14 трудової угоди від 31.07.2012 року - «за згодою сторін». Згідно п.8 трудової угоди за виконання обов'язків, передбачених вищевказаної угоди, робітникові встановлена тарифна ставка у розмірі 1 050 грн. 00 коп. в місяць або в розмірі 6 грн. 50 коп. за 1 годину роботи. Пунктом 7 трудової угоди визначено робочий час працівника, а саме: з «08» год. «00» хв. до «16» год. «00» хв., тобто встановлено 7 годинний робочий день.

Позивач зазначає, що при звільненні відповідач повинен був їй виплатити заробітну плату за 4 фактично відпрацьованих днів - 182 грн. 00 коп. = (4 фактично відпрацьовані дні х 7 годинний робочий день х 6 грн. 50 коп. оплати за 1 годину), а також оформити та видати належним чином оформлену трудову книжку, так як це було перше робоче місце позивача.

Позивач посилається на те, що вказаними незаконними діями відповідача їй була заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює в 1 000 грн. 00 коп.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності за № 33 від 11.02.2015 року (а.с.24), позовні вимоги підтримав, підтвердив обставини, викладені в позовній заяві, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 до суду не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, судову повістку отримав особисто 19 лютого 2015 року (а.с.16), на адресу суду надав заяву про розгляд справи без його участі, зазначив, що позовні вимоги визнає частково, лише в частині виплати заробітної плати, в частині виплати моральної шкоди та видачі належно оформленої трудової книжки не визнає. Просить розглядати справи у його відсутність (а.с.22). Суд вважає можливим розглянути справу без відповідача.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Строки позовної давності судом не застосовуються, виходячи з Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року (справа 1-13/2013), згідно якого, положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбаченні законодавством про працю, колективним договором та угодою сторін.

Відповідно до вимог п.6 ч.1 ст.24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладанні трудового договору з фізичною особою.

Відповідно до ч.4 ст.24 КЗпП України трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Роз'яснюючи питання про момент, з якого договір вважається укладеним, Пленум Верховного Суду України у п.7 постанови № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначив, що згідно зі ст.24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу.

Статтею 24-1 КЗпП України передбачено, що у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою, фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України.

Відповідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_2, ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець (далі ФОП) з 25.06.2002 року (а.с.21).

В судовому засіданні встановлено, що 31 липня 2012 року між позивачем та ФОП ОСОБА_3, який є відповідачем по даній справі, було укладено трудову угоду, згідно якої відповідач приймає на роботу позивача на посаду гідролога, з випробувальним терміном 7 днів. Відповідно до п.7 зазначеної угоди визначено робочий час працівника з «08» год. «00» хв. до «16» год. «00» хв., обідня перерва з «12» год. «00» хв. до «13» год. «00» хв. Згідно п.8 Угоди працівнику встановлюється тарифна ставка у розмірі 1 050 грн. 00 коп. в місяць, або у розмірі 6 грн. 50 коп. за 1 годину роботи. Строк дії угоди з 31.07.2012 року по 30.07.2013 рік (а.с.07). Із даного договору вбачається, що він підписаний сторонами, скріплений печаткою фізичною особою - підприємцем, тобто трудовий договір є укладеним між сторонами, що є підставою для твердження про виникнення трудових відносин.

В даній угоді прізвище позивача зазначено як «ОСОБА_2». Відповідно копії свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_3 позивач ОСОБА_2 22 березня 2014 року змінила прізвище після реєстрації шлюбу на «ОСОБА_2» (а.с.06).

Суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем склалися трудові правовідносини щодо оплати праці, які передбачені ст.ст. 47, 115, 116 Кодексу Законів про працю України.

З позовної заяви вбачається, що позивач приступила до роботи 31.07.2012 року, але 03.08.2012 року сторони прийшли взаємної згоди щодо припинення трудових правовідносин у відповідності до п.п.«б» п.14 трудової угоди від 31.07.2012 року. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в

строк, визначений сторонами.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Пунктом 8 трудової угоди від 31 липня 2012 року передбачено, що за виконану роботу фізична особа сплачує працівнику 1050 грн. 00 коп. за місяць, або у розмірі 6 грн. 50 коп. за 1 годину роботи (а.с.07).

Позивач у заяві зазначає, що вона відпрацювала чотири дні і при звільненні відповідач повинен був їй виплатити заробітну плату в розмірі 182 грн. 00 коп. = (4 фактично відпрацьовані дні х 7 годинний робочий день х 06 грн. 50 коп. - оплата за 1 годину).

Розрахунок суми заборгованості по виплаті ОСОБА_2 заробітної плати наведений у позовній заяві і відповідає вимогам закону.

З позовної заяви вбачається, що відповідач умови угод не виконує. На день розгляду справи судом кошти в розмірі 182 грн. 00 коп. позивачу не виплачені.

Статтею 43 Конституції України передбачено гарантоване право на отримання винагороди за працю.

Згідно ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно цієї статті при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Таким чином розрахунок з позивачем повинен бути проведеним 03 серпня 2012 року.

Судом встановлено, що перед позивачем існує заборгованість по заробітній платі в загальному розмірі 182 грн. 00 коп. З урахуванням наведеного, суд вважає доцільним стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у зазначеному розмірі.

Позивач в своїх позовних вимогах просить зобов'язати відповідача видати їй трудову книжку, мотивуючи свої вимоги тим, що вона вперше приступила до роботи, а відповідно до ст.48 КзПП України, трудова книжка є основним документом про трудову дiяльнiсть працiвника. Працiвникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пiзнiше п'яти днiв пiсля прийняття на роботу.

Проте, такі вимоги не відповідають чинному законодавству, оскільки відповідно до Порядку реєстрації трудового договору між працівником та фізичною особою, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політки від 08.06.2001 року № 260, Постанови Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2009 року № 1168 «Деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою, яка використовує найману працю», Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої спільним наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, встановлено, що трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб-суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, зберігаються безпосередньо у працівників.

Таким чином, суд приходить до висновку, що трудова книжка не повинна зберігатись у відповідача. Однак суд вважає необхідним зобов'язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 прийняти заходи по оформленню трудової книжки на ім'я ОСОБА_2, оскільки дана особа вперше приступила до роботи.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача у рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 грн. 00 коп.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Ураховуючи те, що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Судом достовірно встановлений факт порушення законних прав позивача на вчасне отримання заробітної плати, оскільки на протязі певного часу позивач намагалась поновити свої порушені права щодо отримання належних їй виплат та отримання належним чином оформлену трудову книжку, звернулась до суду, що призвело до певних моральних страждань, а тому, враховуючи обставини справи, виходячи з вимог ст.237-1 КЗпП України та пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, принципу справедливості та глибини моральних страждань, на користь позивача слід стягнути 500 грн. 00 коп. у відшкодування моральної шкоди, яка на думку суду є достатньою компенсацією моральних страждань ОСОБА_2, у задоволенні решти вимог необхідно відмовити у зв'язку з відсутністю доказів.

Судові витрати, враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь держави, в частині сплати судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. оскільки позивач звільнений від їх сплати при подачі позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 47, 94, 115, 116, 117 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. за № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», ст.ст. 10, 11, 59, 60, 88, 179, 209, 212-215,218 ЦПК України, районний суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про зобов'язання видати трудову книжку, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення суми у відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, ідентифікаційний номер фізичної особи НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 182 грн. 00 коп., 500 грн. 00 коп. - у рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 682 (шістсот вісімдесят дві) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 243 грн. 60 коп. судового збору в дохід держави.

Зобов'язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 прийняти заходи по оформленню трудової книжки на ім'я ОСОБА_2.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Копію рішення направити на адресу відповідача - до відома.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Великобурлуцький районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 27 лютого 2015 року.

Головуючий - Суддя Великобурлуцького районного суду

Харківської області: М.І.РИКОВ