Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,

Касьяна О.П., Писаної Т.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 21 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 16 липня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вимоги обґрунтовано тим, що 14 серпня 2006 року відповідач отримала кредит у розмірі 4 741, 10 грн на умовах сплати 25, 08 % річних зі строком повернення до 14 серпня 2009 року. Погашення кредиту обумовлено щомісячними платежами у період із 21 по 28 число кожного місяця у розмірі 189, 58 грн. У заяві на отримання кредиту зазначається, що кредитно-заставний договір складає ця заява разом із запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифами.

Посилаючись на те, що внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 17 березня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 26 939, 36 грн, із яких 4 260, 65 грн - заборгованість за тілом кредиту, 14 568, 14 грн - проценти, 22 678, 71 грн - пеня. Враховуючи розмір стягнутої судовим наказом від 01 квітня 2009 року суми боргу 8 886, 81 грн та штраф 500 грн (фіксована складова), штраф 902, 63 грн (процентна складова) за заявленим позовом банк просив стягнути із боржника 19 455, 18 грн.

Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 21 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 16 липня 2014 року, позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 19 455, 18 грн. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що 14 серпня 2006 року відповідач отримала кредит у розмірі 4 741, 10 грн на умовах сплати 25, 08 % річних зі строком повернення до 14 серпня 2009 року. Погашення кредиту обумовлено щомісячними платежами у період із 21 по 28 число кожного місяця у розмірі 189, 58 грн. У заяві на отримання кредиту зазначається, що кредитно-заставний договір складає ця заява разом із запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифами.

Відповідач у письмовій заяві та запереченнях на позов посилалася на пропуск позивачем строків позовної давності та просила застосувати наслідки спливу цих строків.

Задовольняючи вимоги банку, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до пункту 5.5 Умов позовну давність за домовленістю сторін встановлено тривалістю у п'ять років, а тому позов заявлено в межах встановленої кредитним договором позовної давності.

Із таким рішенням ОСОБА_3 не погодилася та вказувала в апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального та матеріального права. Зокрема зазначала, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, п. 5.5. яких встановлюється позовна давність у п'ять років, нею не підписувалися, тому не становлять зміст умов кредитування між нею та банком. До спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні норми про позовну давність, тобто трирічний строк, який сплив 14 серпня 2012 року (через три роки після закінчення строку дії кредитного договору).

Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги та погодився із висновками суду першої інстанції про збільшення позовної давності за домовленістю сторін до п'яти років та дотримання цього строку банком при зверненні до суду.

Із висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), пунктом 5.5 яких встановлено позовну давність тривалістю у п'ять років, не містять підпису відповідача.

За висновками Верховного Суду України, які викладені у постановах № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року, № 6-698цс15 від 10 червня 2015 року та № 6-757цс15 від 01 липня 2015 року, Умови, в яких встановлено збільшену позовну давність, що не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності.

Суд не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розуміла відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або у подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника від 14 серпня 2006 року, містить розбіжності.

Крім того, у заяві позичальника від 14 серпня 2006 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

З урахуванням викладеного, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 16 липня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

О.П. Касьян

Т.О. Писана