Номер провадження 22-ц/788/513/15 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Маслова В. О.

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 лютого 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та виконавчого комітету Сумської міської ради, треті особи: управління Держземагентства у Сумському районі Сумської області, Землевпорядна фірма «Кадастр», про визнання рішення виконкому Сумської міської ради незаконним та державного акта недійсним, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 лютого 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Вказане рішення суду позивачі оскаржили в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просять рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції не врахував, що накладення меж земельної ділянки відповідачки на земельну ділянку, якою вони користуються, є перешкодою для них для виготовлення державного акта на право власності на їх земельну ділянку.

Крім того, на думку позивачів, при виготовленні технічної документації на земельну ділянку відповідачки були допущені істотні порушення, а саме: землевпорядна фірма «Кадастр» не довела до відома позивачів, де саме проходить межа, яка розділяє суміжні земельні ділянки сторін, не проводила ніяких вимірів та не повідомила про накладення їх земельної ділянки із земельною ділянкою відповідачки, не встановила межових знаків в натурі, не складала кадастровий план земельної ділянки, в технічній документації відсутній опис меж і номера кутів повороту, а також немає акта передачі на зберігання межових знаків, чим порушено вимоги Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 376 від 18 травня 2010 року.

Позивачі також посилаються на те, що в акті про погодження та закріплення в натурі меж земельної ділянки відсутня дата, в ньому йдеться про погодження меж земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_5, площею 0,0414 га, а не про ділянку розміром 0,1000 га, а також на те, що даний акт підписала ОСОБА_6, яка на той час не була власником житлового будинку, але відсутні підписи фактичних власників.

Вказані обставини, на думку позивачів, вказують на суттєві порушення, допущені під час виготовлення та видачі відповідачці державного акта на право власності на земельну ділянку, внаслідок чого він є недійсним, але виконком Сумської міської ради на вказане уваги не звернув і своїм рішенням затвердив ті дані, які не відповідають фактичному землекористуванню, у зв'язку з чим таке рішення є незаконним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3 та представника: адвоката ОСОБА_7 про задоволення апеляційної скарги, пояснення відповідача ОСОБА_5, її представника ОСОБА_8, представників відповідача виконкому Сумської міської ради Базіля Р.В. та третьої особи управління Держземагентства у Сумському районі Дмитренка С.М. - про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_3 є власником 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1, що розташований на земельній ділянці площею 691 кв.м, якою вона користується, на підставі договору довічного утримання від 19 квітня 2001 року (а.с.9, 10, 11, 12).

Її сусідка по розташуванню земельних ділянок відповідачка ОСОБА_5 є власником житлового будинку разом з господарськими спорудами за АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 25 травня 1990 року (а.с.32, 35-38).

Крім того, відповідачка ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, розташованої за тією ж адресою, що й будинок відповідно до виданого на її ім'я на підставі рішення виконавчого комітету Сумської міської ради народних депутатів від 16 грудня 1993 року № 723 державного акта на право власності на земельну ділянку серія СМ № 159136 (а.с.8).

З метою оформлення права власності на земельну ділянку, якою вони користуються за адресою: АДРЕСА_1, позивачі звернулись до ПП «Мегаполіс» для виготовлення технічної документації із землеустрою, однак їм було відмовлено у зв'язку з тим, що нібито їх земельна ділянка перетинається із земельною ділянкою АДРЕСА_2, що належить на праві власності відповідачці (а.с.50).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не довели обставин того, що оскаржуване рішення виконкому Сумської міської ради не відповідає вимогам законодавства, а виданим на ім'я відповідачки державним актом на право власності на земельну ділянку порушуються їх права стосовно земельної ділянки.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з п.в) ч.1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Виходячи з вимог ст.116 ЗК України, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку.

Положеннями ст. 118 ЗУ України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачалось, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу, в тому числі і міської ради, за місцезнаходженням земельної ділянки, тобто був визначений порядок набуття громадянами права власності на земельні ділянки із земель комунальної або державної власності.

У п.3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Згідно зі ст.55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

Як передбачено п.п.2.3, 2.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 (яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами. Крайні поворотні точки кожної межі закріплюються довгостроковими межовими знаками встановленого зразка, крім випадків збігу вказаних поворотних точок меж з твердими точками на місцевості.

Перенесення в натуру (на місцевість) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив'язкою не менше двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним вирахуванням координат поворотних точок меж (у державній або умовній системі координат) і площі ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки.

Тобто, саме погодження та закріплення в натурі меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок на праві приватної власності.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з плану меж земельної ділянки в державному акті на право власності на земельну ділянку від 02 лютого 2004 року, з технічного звіту по складанню державного акта на право власності на земельну ділянку на ім'я відповідача ОСОБА_5, а також з кадастрового плану спірної земельної ділянки, межа між земельними ділянками АДРЕСА_1, де мешкають сторони, являє собою пряму лінію від т.Г до т.А (а.с.8, 78-88, 99-101).

В той же час, звертаючись до суду з вимогою про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого на ім'я відповідачки, позивачі посилались на невідповідність межі, яка проходить між їх з відповідачкою земельними ділянками, фактичному землекористуванню, що склалося між ними і тим даним про межу, які зазначені у документах, виготовлених КП «Сумське міське БТІ».

Однак, на думку колегія суддів, вказані доводи є помилковими, оскільки позивачі не довели належними і допустимими доказами факт наявності накладень між земельними ділянками сторін в системі геодезичних координат, так як дані КП «Сумське міське БТІ», на що позивачі посилаються в апеляційній скарзі, не є документацією із землеустрою відповідно до ст.25 Закону України «Про землеустрій», а посилання на це у довідці ПП «Мегаполіс», яке за ініціативою позивачів виготовляло технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж їх земельної ділянки в натурі (а.с.50), нічим не підтверджено, отже, апеляційна скарга з цього приводу не заслуговує на увагу.

Крім того, за результатами вивчення спеціалістами Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради питання щодо відновлення спільної земельної межі між земельними ділянками сторін, про що до них зверталась відповідач ОСОБА_5, станом на 26 грудня 2014 року з'ясовано, що фактично земельна ділянка саме позивачів збільшилась за рахунок земельної ділянки відповідачки (а.с.94-97, 98).

Таким чином, судом не встановлено, відповідно, позивачами не доведено про накладання кутів повороту зовнішніх меж земельних ділянок як позивачів, так і відповідача, у зв'язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано, з дотриманням вимог закону відмовив у задоволенні позовних вимог.

До доводів апеляційної скарги про те, що технічна документація по складанню державного акта на право власності на земельну ділянку відповідачки не відповідає вимогам законодавства колегія суддів ставиться критично, оскільки наявні у технічному звіті деякі недоліки не свідчать про істотність помилок, допущених при його складанні, що б могло стати підставою для визнання недійсним цього державного акта.

Зокрема, складанню і видачі державного акта на право власності на земельну ділянку обов'язково передує встановлення (відновлення, перенесення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості, що було дотримано у випадку з відповідачкою, так як державний акт містить картографічний план земельної ділянки із зазначенням її зовнішніх меж та поворотних точок.

Що стосується тих обставин, що акт погодження меж проти прізвища ОСОБА_6, яка не була співвласником жилого будинку, підписала співвласник ОСОБА_3 (а.с.81), про що остання підтвердила в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, про передачу відповідачці у власність земельної ділянки площею 0,0414 га замість правильної - 0,1000 га із зазначенням цього в акті погодження меж, та про наявність інших недоліків, про що йдеться у висновку земельно-технічного дослідження № 69 від 25 грудня 2014 року (а.с.73-77), то вони, на думку колегії суддів, свідчать про наявність тих недоліків, які усунуті в подальших прийнятих документах стосовно оформлення права власності відповідачки на земельну ділянку і не є підставами для задоволення апеляційної скарги.

Щодо визнання незаконним рішення виконкому Сумської міської ради про передачу відповідачці ОСОБА_5 у приватну власність земельної ділянки площею 0,1000 га, то воно прийнято в межах повноважень відповідного органу місцевого самоврядування, так як протилежного судом не встановлено і позивачами не доведено, тому обґрунтовано відмовлено судом у задоволенні вказаної вимоги, отже, і доводи апеляційної скарги з цього приводу не заслуговують на увагу.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для зміни чи скасування рішення суду.

Відповідно до вимог ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилити, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 лютого 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -