УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на заставне майно та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 02 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 12 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 11 липня 2008 року, розмір якої складає 41 128,74 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України становить 328 618 грн 64 коп., звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, площею 61,10 кв. м. та земельну ділянку площею 0,0408 га, яка розташована за цією ж адресою, що належать ОСОБА_3 на праві власності, шляхом продажу банком з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням кадастрового номера земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у спірній квартирі, зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі Державної міграційної служби України.

В обґрунтування вимог посилалось на те, що 11 липня 2008 року між банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, за яким остання отримала кредит у розмірі 46 859,38 доларів США зі сплатою 15 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення - 11 липня 2016 року.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором цього ж дня із ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, за яким відповідач передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, площею 61,10 кв. м. та земельну ділянку площею 0,0408 га, яка розташована за цією ж адресою.

Однак відповідачка належним чином взятих на себе зобов'язань за кредитним договором не виконувала, в результаті чого у неї виникла заборгованість.

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 пред'явила до ПАТ КБ «ПриватБанк» зустрічний позов про розірвання кредитного договору, в обґрунтування вимог посилаючись на те, що банк безпідставно вимагає дострокового виконання укладеного кредитного договору шляхом продажу предмета іпотеки у зв'язку з невиконанням нею умов договору, оскільки в період виконання умов договору нею до 29 квітня 2013 року сплачено 15 013,82 доларів США та 14 200 грн 66 коп. Вважала, що Банком неправильно проводяться розрахунки відсотків, пені та штрафних санкцій і внаслідок цього порушуються умови договору та її права як споживача.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 02 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 12 лютого 2015 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Додатковим рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 18 грудня 2014 року у задоволенні вимоги ОСОБА_3 про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь витрат за проведення економічної експертизи у розмірі 4 080 грн відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову і змінити рішення в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні первісного позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що спірні правовідносини підпадають під правове регулювання нормами Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, що виключає можливість банку звернути стягнення на предмет іпотеки, належний на праві власності відповідачу, а ОСОБА_3 не доведено та не обґрунтовано порушення банком істотних умов кредитного договору.

З такими висновками судів повністю погодитись не можна, оскільки ці висновки суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» не відповідають.

Судами встановлено, що 11 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №ZRW1GA, за яким остання отримала кредит у розмірі 46 859,38 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення - 11 липня 2016 року (т. 1, а. с. 13 - 15).

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором цього ж дня зі ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, за яким відповідач передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, площею 61,10 кв. м. та земельну ділянку, площею 0,0408 га, яка розташована за цією ж адресою (т. 1, а. с. 16 - 18).

Згідно з висновком експерта судово-економічної експертизи від 26 червня 2014 року № 14737/13-45 встановлено, що наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника (по сплаті процентів за кредит, пені та погашення основної суми боргу) перед банком не відповідає умовам укладеного між вказаними сторонами кредитного договору та розрахунковим документам щодо видачі та погашення за цим кредитним договором по всіх сумах (т. 2, а. с. 240 - 247).

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, посилаючись на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», виходили із того, що протягом своєї дії Закон виключає можливість банку звернути стягнення на предмет іпотеки, належний на праві власності ОСОБА_3, а тому відсутні підстави для задоволення вимог про звернення стягнення на іпотечне майно

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа якого не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

За змістом ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року

№ 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Статтею 3 Закону України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладенням певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Встановлений Законом України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 6-46цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З огляду на вищезазначене норми Закону України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року, тобто до ухвалення рішення суду першої інстанції, самі по собі не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову .

Проте суди усупереч вищезазначеним нормам матеріального права не дослідили та не надали належної оцінки обов'язку позичальника виконати зобов'язання за кредитним договором; не перевірили, чи існує кредитна заборгованість ОСОБА_3 перед банком, якщо існує, то в якому розмірі.

Враховуючи наведене та те, що судами першої та апеляційної інстанцій допущені порушення норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду в частині первісних позовних вимог про звернення стягнення на заставне майно підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, результат аналізу зазначених норм дає підстави для висновку про те, що істотними умовами кредитного договору є ціна договору, строк дії договору, порядок надання коштів та розмір процентів за користування кредитними коштами.

Правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про розірвання договору, оскільки під час укладення договору остання погодилася з його умовами щодо отримання розміру кредиту, його повернення та відсотків за користування кредитом відповідно до графіку та строку дії договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Будь-яких доказів на підтвердження порушення банком істотних умов кредитного договору ОСОБА_3 не надано.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_03_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, суди у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України не врахували норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановили обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 02 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 12 лютого 2015 року в частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на заставне майно скасувати, справу в цій частині направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, в іншій частині залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко