Справа № 442/2670/14 Головуючий у 1 інстанції: Грицай М.М.
Провадження № 22-ц/783/1731/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф

секретаря Гацій І.І.,

з участю представника позивача Коцелко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 грудня 2014 року у справі за позовом Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

встановила:

В травні 2014 року позивач ЛМКП "Львівтеплоенерго" звернувся в суду з позовом до ОСОБА_3, просив стягнути з відповідача 22798,49 грн. заборгованості за спожиту теплову енергію, в тому числі 21725,32 грн. основна сума боргу, 550,49 - три проценти річних, 450,00 грн. - пеня, 72,68 грн. - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.10.2011 року між Львівським МКП "Львівтеплоенерго" та ОСОБА_3 укладено договір про постачання теплової енергії в гарячій воді № 573/Г. За умовами договору позивач зобов'язався постачати теплову енергію в гарячій воді до приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що належить відповідачу, а остання зобов'язувалась таку отримувати і оплачувати за встановленими тарифами, на умовах та в терміни, передбачені договором, своєчасно і в повному обсязі. Пунктом 6.3 договору передбачено, що споживач зобов'язаний до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, сплачувати енергопостачальній організації вартість спожитої енергії в розрахунковому періоді.

Відповідач взяті на себе зобов'язання не виконує, тому станом на 05.05.2014 року заборгованість за період з 01.09.2012 року по 30.09.2013 року складає 21725,32 грн. Крім цього, відповідно до умов договору та ст. 625 ЦК України відповідачу нарахована пеня в розмірі 450 грн., 3% річних в розмірі 550,49 грн. та інфляційні втрати в розмірі 72,68 грн. на суму простроченого грошового зобов'язання. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 грудня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" заборгованість в розмірі 21725,32 грн., 3% річних в сумі 550,49 грн., пеня - 450 грн. та інфляційні втрати - 72,68 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" судовий збір в розмірі 243, 60 грн.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_3, з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає вимоги позивача незаконними та необґрунтованими, оскільки позивачем подано сфальшований договір про надання послуг, що свідчить про неправомірність та безпідставність вимог.

Стверджує, що ні договору про надання послуг з постачання теплової енергії в гарячій воді від 01 жовтня 2011 року, ні будь-якого іншого договору з позивачем Львівським міським комунальним підприємством "Львівтеплоенерго" не підписувала. Підписи в договорі проставлені не нею, тому відповідних прав та обов'язків за цим договором вона не могла мати.

В апеляційній скарзі зазначає, що право власності на квартиру по АДРЕСА_1 набула 26 липня 2006 року, а 01 червня 2012 продала таку, відтак з цього часу до цієї квартири жодного відношення немає, не є її власником та користувачем, а також не є зареєстрованою за адресою квартири, тому вважає, що починаючи з 01 червня 2012 року споживання комунальних послуг не може вплинути на її права.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 грудня 2014 року.

Представник позивача ЛКП "Львівтеплоенерго" Коцелко Ю.В. в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с. 70-71), в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з"явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить переконання, що дане рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 уклавши договір про постачання теплової енергії в гарячій воді, відтак будучи споживачем таких послуг, наданих позивачем, прострочила виконання грошового зобов'язання по оплаті таких, тому дійшов висновку, що вимоги позивача є підставними і підлягають до задоволення.

Судом встановлено, що 01.10.2011 року між позивачем ЛКП "Львівтеплоенерго" та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір № 573Г, за яким комунальне підприємство взяло на себе забов"язання постачати споживачу ОСОБА_3 теплову енергію для опалення та здійснювати гаряче водопостачання в приміщення будинку, а споживач ОСОБА_3 зобов'язувалася отримувати та оплачувати одержану послугу за встановленими тарифами в терміни, передбачені договором. Відповідно до Схеми розмежування балансової належності теплових мереж, теплова енергія повинна постачатися до магазину по АДРЕСА_1 (а.с. 7-10, 13).

На переконання колегії суддів, факти, які б давали можливість стверджувати, що договір про постачання теплової енергії від імені відповідача ОСОБА_3 укладено не нею - відсутні, спірний договір має усі необхідні реквізити, при цьому, з клопотанням про призначення експертизи щодо встановлення особи, яка підписала договір від її імені, відповідач ОСОБА_3 не зверталася.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.

Згідно із ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

У п. 10.1 Договору передбачено, що такий набуває чинності з дня його підписання та діє до 01 жовтня 2012 року.

Договір припиняє свою дію у випадках: закінчення строку, на який він був укладений; взаємної згоди сторін про його припинення; прийняття рішення судом; ліквідації сторін (п. 10.2. Договору).

Припинення договору не звільняє споживача від обов'язку повної сплати вартості спожитої теплової енергії (п. 10.3. Договору).

Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо не менше ніж за шістдесят календарних днів до закінчення строку його дії про його припинення не буде заявлено письмово однією із сторін (п. 10.4. Договору).

З поданого розрахунку заборгованості ОСОБА_3 за договором № 573Г встановлено, що станом на 01.10.2012 року борг відповідача складав 11827,19 грн., а за період з жовтня 2012 року по вересень 2013 року нараховано за спожиту теплову енергію 9898,13 грн. (а.с. 14-16).

Разом з тим, відповідно до договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, 01.06.2012 року ОСОБА_3 продала приміщення цокольного поверху № 39-1 по 39-7, загальною площею 110,1 кв.м. по АДРЕСА_1 покупцю ОСОБА_6, відтак, з вказаної дати перестала бути власником цих нежитлових приміщень.

10.01.2013 року ОСОБА_3 подала заяву на адресу ЛКП "Львівтеплоенерго" про розірвання договору № 573-Г на постачання теплової енергії по АДРЕСА_1 у зв"язку із укладенням 01.06.2012 року договору купівлі-продажу приміщення, у якій зазначила, що зобов"язується оплатити заборгованість, яка виникла до 01.06.2012 року.

Враховуючи те, що з 01.06.2012 року відповідач ОСОБА_3 перестала бути власником приміщень по АДРЕСА_1, при цьому дія договору №573/Г про постачання теплової енергії визначена до 01.10.2012 року, відтак, з відповідача слід стягнути заборгованість, яка виникла станом на 01.10.2012 року в розмірі 11827,19 грн.

Доводи позивача про пролонгацію дії договору після 01.10.2012 року у зв"язку з тим, що за шістдесят календарних днів до закінчення строку дії договору не була подана заява про його припинення, є безпідставними, оскільки як зазначено вище, з 01.06.2012 року відповідач ОСОБА_3 перестала бути власником вказаних приміщень, а відтак і споживачем послуг теплової енергії, відповідно обов"язок щодо оплати послуг теплопостачання після закінчення дії договору 01.10.2012 року перейшов до нового власника приміщень по АДРЕСА_1.

Що стосується вимог позивача про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів виходить з наступного.

За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому, виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України, обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

З доданого до позовної заяви розрахунку встановлено, що розмір пені нараховано за період з 01.03.2013 року по 30.09.2013 року, а відтак, суд неправильно застосував норму пункту першого частини другої статті 258 ЦК України, оскільки заборгованість в сумі 11827,19 грн. виникла станом на 01.10.2012 року, а з позовною заявою позивач звернувся до суду 05.05.2014 року, відповідно у вимозі про стягнення пені в сумі 450,00 грн. необхідно відмовити.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання житлово-комунальних послуг, є грошовими зобов'язаннями, у яких, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, з огляду на юридичну природу цих правовідносин як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Передбачена п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону від 24 червня 2004 р. № 1875-IV "Про житлово-комунальні послуги" норма щодо відповідальності боржника у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування наслідків ч. 2 ст. 625 ЦК (постанови Верховного Суду України від 20 червня 2012 р. у справі № 6-68цс12, від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6-59цс13).

Відповідно до проведеного розрахунку, враховуючи суму заборгованості 11827,19 грн., з відповідача необхідно стягнути в користь позивача 3% річних від основної суми боргу, що складає 354,81 грн., а також 59,13 грн. інфляційних втрат.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції необхідно змінити, зменшити розмір заборгованості, яку необхідно стягнути з відповідача ОСОБА_3 до 12241,13 грн., з яких 11827,19 грн. - сума заборгованості за постачання теплової енергії, 354,81 грн. - 3% річних, 59,13 грн. - інфляційні втрати.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 грудня 2014 року - змінити.

Зменшити розмір заборгованості, яку необхідно стягнути з відповідача ОСОБА_3 в користь позивача ЛКП "Львівтеплоенерго".

Стягнути з ОСОБА_3 в користь Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" заборгованість за спожиту теплову енергію в розмірі 11827,19 грн., 3% річних в сумі 354,81 грн. та інфляційні втрати - 59,13 грн., а всього 12241,13 грн.

Врешті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин