Справа № 333/2174/14-ц
Провадження № 2/333/1713/15
РІШЕННЯ

Іменем України

10 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Дмитрієвої М.М.,

при секретарі Пасюті К.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бі-Нафта» в особі ліквідатора ОСОБА_2 про стягнення заборгованості із заробітної плати, невиплаченої заборгованості за авансовими звітами, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із затримкою строків її виплати та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до ТОВ «Бі-Нафта» в особі ліквідатора ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, невиплаченої заборгованості по авансовим звітам, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою строків її виплати та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне.

У відповідності до наказу арбітражного керуючого - ліквідатора ТОВ «Бі-Нафта» ОСОБА_2 за № 5 від 10.07.2009 року позивача було звільнено. Після остаточного розрахунку 13.07.2009 року ліквідатором не було здійснено повний розрахунок із позивачем, а саме: не було виплачено заборгованість по заробітній платі у розмірі 18 012 грн. 32 коп., не було виплачено заборгованість по авансовим звітам, як заборгованість перед робітником підприємства - підзвітною особою, у розмірі 6486 грн. 83 коп., загальний розрахунок невиплаченої заборгованості складає 24499 грн. 15 коп. Заборгованість по заробітній платі станом на 01.02.2009 року у розмірі 52607 грн. 97 коп. була включена розпорядником майна ОСОБА_2 до реєстру вимог кредиторів підприємства - боржника ТОВ «Бі-Нафта» від 30.04.2009 року. Зазначений реєстр вимог кредиторів був затверджений ухвалою господарського суду Запорізької області від 06.05.2009 року по справі № 25/37/09. Ліквідатор банкрута під час остаточного розрахунку з позивачем виплатив лише частину заборгованості по заробітній платі у розмірі 34595 грн. 65 коп. Залишок заборгованості по заробітній платі у розмірі 18012 грн. 32 коп. та 6486 грн. 83 коп. заборгованості по авансовим звітам позивач не отримав до теперішнього часу. Крім того, позивач зазначає, що відповідач протягом майже п'яти років вчиняв численні незаконні дії, а саме: не виконував рішення суду, які набрали законної сили, подавав численні необґрунтовані скарги, позови, апеляційні скарги, внаслідок чого завдав позивачеві моральної шкоди.

Із посиланням на наведені вище обставини та приписи ст.ст. 1, 3, 6, 8, 9, 21, 22, 24, 55, 64, 124, 126, 129 Конституції України, ст.ст. 16, 23 ЦК України, ст.ст. 47, 116, 117, 237-1 КЗпП України позивач просить стягнути на його користь з ТОВ «Бі-Нафта» 18012 грн. 32 коп. заборгованості по заробітній платі, 6486 грн. 83 коп. заборгованості по авансовим звітам, 282148 грн. 50 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку, 3296 грн. 25 коп. компенсації втрати частини заробітку у зв'язку із затримкою строків її виплати, 70000 грн. моральної шкоди.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, наполягав на їх задоволенні.

Відповідач у судовому засіданні із заявленими позовними вимогами не погодився у повному обсязі, пояснивши при цьому, що ухвалою господарського суду Запорізької області від 02.02.2009 року у справі № 25/37/09 порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ «Бі-Нафта». Ухвалою господарського суду Запорізької області від 06.05.2014 року у справі № 25/37/09 затверджений реєстр вимог кредиторів, в якому встановлено загальну заборгованість перед працівниками боржника у розмірі 66403 грн. 38 коп. Згідно з даними бухгалтерського обліку, заборгованість перед працівником ОСОБА_1 становить 34595 грн. 65 коп. Постановою господарського суду Запорізької області від 03.06.2009 року у справі № 25/37/09 ТОВ «Бі-Нафта» визнано банкрутом та відкрита ліквідаційна процедура. Ліквідатором призначено ОСОБА_2 Крім того, перед позивачем утворилась заборгованість по заробітній платі, що нараховувалась за період від дня порушення провадження у справі про банкрутство до відкриття ліквідаційної процедури, а саме: за період лютий - травень 2009 року, у розмірі 16435 грн. 12 коп. Загальна сума заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1, що виникла до початку ліквідаційної процедури складала 51030 грн. 77 коп. та була виплачена в повному обсязі, що підтверджується видатковим касовим ордером № 4 від 08.07.2009 року. На підставі заяви працівника ОСОБА_1 про виплату заробітної плати, вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку, останньому виплачена заборгованість у сумі 11392 грн. 94 коп. в повному обсязі, що підтверджується видатковим касовим ордером від 11.07.2009 року. Заборгованість у сумі 24499 грн. 15 коп. не є заборгованістю по заробітній платі, а тому застосування положень ст. 117 КЗпП України до цієї заборгованості є неможливим, адже порядок та черговість розрахунків з кредиторами регулюється саме Законом про банкрутство. Також пояснив, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди є безпідставними, адже жодного підтверджуючого документу про розлад душевного стану, в саме довідки з лікарні, або іншого медичного закладу, до суду позивачем не надано, а що стосується тверджень «судових переслідувань», то як і передбачено нормами чинного законодавства, при реалізації своїх прав та обов'язків ліквідатор зобов'язаний діяти сумлінно та розумно з урахуванням інтересів боржника та його кредиторів, а тому протиправних ознак дії ліквідатора не містить.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, надані сторонами по справі, суд встановив наступне.

За вимогами ч. 3 ст. 10 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 Цивільно-процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

На підставі ст. 57 Цивільно-процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 02.02.2009 року у справі № 25/38/09 порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ «Бі-Нафта».

Постановою господарського суду Запорізької області від 03.06.2009 року у справі № 25/37/09 ТОВ «Бі-Нафта» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором ТОВ «Бі-Нафта» - розпорядника майна арбітражного керуючого ОСОБА_2

10.07.2009 року ліквідатором ТОВ «Бі-Нафта» було видано наказ № 5, яким на підставі ст. 40 п. 1 КЗпП України з 10.07.2009 року звільнено ОСОБА_1

10.07.2009 року ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника директора ТОВ «Бі-Нафта» на підставі ст. 40 п. 1 КЗпП України у зв'язку із ліквідацією підприємства, про що ліквідатором банкрута було зроблено відповідний запис у трудовій книжці.

ОСОБА_1, обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що відповідач у день звільнення не здійснив з ним остаточний розрахунок, зокрема, не здійснив виплату заробітної плати у розмірі 18012 грн. 32 коп. та не виплатив заборгованість по авансовим звітам, як заборгованість перед робітником підприємства - підзвітною особою, у розмірі 6486 грн. 83 коп.

Посилаючись на наведені обставини та приписи ст.ст. 116,117 КЗпП України позивач просить стягнути на його користь 282 148 грн. 50 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Суд проаналізувавши наведені вище обставини та приписи чинного законодавства приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Загальна сума заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1, що виникла до початку ліквідаційної процедури складала 51030 грн. 77 коп. та була виплачена в повному обсязі, що підтверджується видатковим касовим ордером № 4 від 08.07.2009 року.

На підставі заяви працівника ОСОБА_1 про виплату заробітної плати, вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку, останньому виплачена заборгованість у сумі 11392 грн. 94 коп., що підтверджується видатковим касовим ордером від 11.07.2009 року.

Суму у розмірі 18012 грн. 32 коп. та 6486 грн. 83 коп. заборгованості по авансовим звітам позивач не отримав до теперішнього часу.

З довідки про заборгованість по заробітній платі та іншим виплатам працівникам ТОВ «Бі-Нафта» станом на 01.04.2009 року, яка підписана заступником директора ТОВ «Бі-Нафта» ОСОБА_1, вбачається, що заборгованість по авансовим звітам становить 18012 грн. 32 коп.

Під час розгляду справи № 25/37/09 було встановлено, що ліквідатором боржника 16.06.2009 року перераховано заборгованість боржника по заробітній платі працівників на загальну суму 42783 грн. 04 коп. (ОСОБА_3 - 11471 грн. 60 коп., ОСОБА_4 - 1396 грн. 46 грн., ОСОБА_1 - 29914 грн. 98 коп.), а визнана заборгованість по заробітній платі працівників ТОВ «Бі-Нафта» становить 66403 грн. 38 коп. і в дану суму включена заборгованість по авансовим звітам перед працівниками боржника в сумі 18012 грн. 32 коп.

Ухвалою господарського суду Запорізької області по справі № 25/37/09 від 18.02.2014 року встановлено, що заборгованість підприємства банкрута перед ОСОБА_1 по авансовим звітам за період: лютий - травень 2009 року складає 6486 грн. 83 коп. У зв'язку із тим, що заборгованість підприємства банкрута перед працівником підприємства ОСОБА_1 у розмірі 6486 грн. 83 коп. по авансовим звітам виникла після порушення провадження у справі, значиться у бухгалтерському обліку боржника, вказана заборгованість є поточною і підлягає включенню до реєстру вимог кредиторів до другої черги задоволення.

Цією ж ухвалою господарського суду ліквідатора ТОВ «Бі-Нафта» ОСОБА_2 зобов'язано включити до реєстру вимог кредиторів поточні вимоги ОСОБА_1 у сумі 6486 грн. 83 коп. до другої черги задоволення.

У постанові Донецького апеляційного господарського суду по справі № 25/37/09 від 02.06.2014 року зазначено, що господарським судом Запорізької області в ухвалі від 18.02.2014 року було вказано, що матеріалами справи підтверджено борг банкрута перед ОСОБА_1 по авансовим звітам у сумі 18012 грн. 32 коп., згідно з відомостями бухгалтерського обліку, вказана сума боргу була включена розпорядником майна ОСОБА_2 у загальній сумі грошових зобов'язань боржника до реєстру вимог конкурсних кредиторів, що був затверджений ухвалою суду 06.05.2009 року. Крім того, судом першої інстанції встановлена заборгованість банкрута перед ОСОБА_1 по авансовим звітам за період лютий-травень 2009 року у сумі 6486 грн. 83 коп. Як вказано в оскаржуваній ухвалі зазначене підтверджено копіями авансових звітів за лютий - травень 2009 року та доданими до них документами, оригінали яких надані ліквідатором у справі для огляду в судовому засіданні.

Судом встановлено, що на момент розгляду цієї справи ліквідатором ТОВ «Бі-Нафта» ОСОБА_2 заборгованість у сумі 6486 грн. 83 коп. внесено до реєстру вимог кредиторів до другої черги задоволення що підтверджується відповідним реєстром.

Згідно приписів ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, незалежно від того, чи відносяться зазначені виплати до структури заробітної плати.

Тому, заперечення відповідача, що зазначені суми не входять до структури заробітної плати, а тому на їх виплата не регулюється ст. 116 КЗпП України не ґрунтується на законі.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач під час звільнення позивача здійснив виплату не всіх належних останньому сум, що передбачено приписами чинного КЗпП України.

Не можна погодитися також з позицією відповідача, що погашення вказаної заборгованості відповідача перед позивачем повинно здійснюватись в порядку, який визначений Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

За змістом ч. 4 ст. 12 Закону № 2343-XII протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобовязань і зобовязань щодо сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обовязкових платежів).

Частиною 6 ст. 12 Закону № 2343-XII передбачено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоровю та життю громадян, авторської винагороди, на невикористані та своєчасно не повернуті кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

У трудових правовідносинах такі поняття, як зобовязання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобовязання не застосовуються. Такі терміни використовуються в низці статей Цивільного та Господарського кодексів України.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зазначені норми трудового права структурно віднесені до розд. VII «Оплата праці» зазначеного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобовязання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що дія мораторію не поширюється на вимоги колишніх працівників про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо підсудності вирішення такого спору слід виходити з наступного.

Відповідно до Закону України від 2 жовтня 2012 р. № 5405-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобовязань» розділ X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» доповнено пунктом 1-1, яким визначено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Таким чином, вирішуючи питання про визначення юрисдикції (предметної підсудності) справи за позовом про стягнення заробітної плати з роботодавця, слід враховувати положення пункту 1-1 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», вимоги статті 15 ЦПК, статті 12 ГПК та брати до уваги дату порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника.

Якщо справа про банкрутство боржника, порушена господарським судом до 19 січня 2013 року, то позови про стягнення з боржника зарплати слід подавати і розглядати судами в порядку цивільного судочинства, тобто звертатися до районного (міського) суду. (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.05.2013 № 709/0/4-13).

У звязку з порушенням строків виплати, передбачених ст. 116 КЗпП України, застосуванню підлягають і положення ст. 117 КЗпП України, відповідно до яких в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи наведене вище суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 282148 грн. 50 коп. в порядку ст.ст. 116,117 КЗпП України.

Відповідно підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення 3296 грн. 25 коп. компенсації втрати частини заробітку у зв'язку із затримкою строків її виплати.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

Рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013 року №1-18/2013 дано офіційне тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП, де зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В п. 3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 Постанови).

Суд дійшов висновку, що відповідач має відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду, пов'язану з порушенням його законних прав унаслідок відсутності коштів, що призвела до втрати нормальних життєвих зв'язків, позбавила його об'єктивної можливості придбавати необхідний набір продуктів харчування, призвела до необхідності докладати додаткові зусилля для організації свого життя, виходячи з засад розумності та справедливості в розмірі 500 гривень

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 58, 59, 60, 88, 208, 209, 212, 214-215, 292, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бі-Нафта» в особі ліквідатора ОСОБА_2 про стягнення заборгованості із заробітної плати, невиплаченої заборгованості за авансовими звітами, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із затримкою строків її виплати та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бі-Нафта» на користь ОСОБА_1 18012,32 грн. - заборгованості із заробітної плати, 6486,83 грн. заборгованості за авансовими звітами, 282148,50 грн. суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 3296,25 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із затримкою її виплати без урахування податків і обовязкових платежів та 500 грн. моральної шкоди.

В іншій частині позов - залишити без задоволення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бі-Нафта» в особі ліквідатора ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 4317 гривень 44 копійки.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя М.М. Дмитрієва