Справа №461/5192/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2015 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова

в складі : головуючого-судді Лялюк Є. Д.

при секретарі Станкевич Р.В.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю, та зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка: ОСОБА_3 звернулася в Галицький районний суд до відповідача: ОСОБА_4 та просить визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1. 10.06.2015р. ОСОБА_4 подав зустрічний позов до ОСОБА_5 та просить суд зобов'язати її не чинити перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Первісний позов обґрунтовано тим, що позивачка з 2001 року по момент пред'явлення позову добросовісно та безперервно користується спірною квартирою. Позивачка пояснює, що весь цей час вважала, що в 2001 році ОСОБА_4 придбав квартиру саме для неї, а тому була переконана що вона є власником спірної квартири. Лише в травні 2015 року, коли ОСОБА_4 почав вимагати від неї виселення, їй стало відомо, що власником квартири є саме він а не вона. На її думку той факт, що вона вселилася в спірну квартиру з дозволу відповідача, тобто добросовісно, та відкрито і безперервно продовжувала нею володіти більше десяти років є підставою для застосування положень ст. 344 ЦК України та визнання за нею в порядку набувальної давності права власності на квартиру.

Зустрічний позов мотивовано тим, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1, проте не має змоги користуватися даною квартирою оскільки в ній проживає ОСОБА_3. Позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним) стверджує, що ОСОБА_3 проживає в його квартирі всупереч його волі, тобто всупереч волі власника та протиправно чинить йому перешкоди у вільному доступі до вказаної квартири. ОСОБА_4 просить суду зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди в користуванні його квартирою.

Позивачка в судовому засідання первісний позов підтримала та проти задоволення зустрічного позову заперечила. Пояснила суду, що вселилася в спірну квартиру разом із сином та ОСОБА_4 в 2001 році та вважала дану квартиру своєю. Стверджує, що їй не відомо на підставі якого правочину вона набула у власність квартиру, жодних документів при набутті квартири не підписувала оскільки питаннями оформлення набуття права власності займався особисто ОСОБА_4 Однак, з його слів та його поведінки випливало, що квартиру він придбав саме для неї. Також повідомила суду, що ніколи не вживала дій щодо встановлення справжнього власника квартири та не намагалася отримати правовстановлюючих документів оскільки дуже слабо розбирається в юридичних питаннях ї їй невідомо було як це зробити. Зазначає, що не чинить перешкоди відповідачу в користуванні квартирою і готова проживати в цій квартирі разом з ним.

Представник позивача в судовому засіданні первісний позов підтримала а проти задоволення зустрічного позову заперечила. Надала пояснення аналогічні доводам позовної заяви.

ОСОБА_4 в судове засідання не прибув, проте забезпечив явку повноважного представника.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 в судовому засіданні надав пояснення аналогічні до письмових заперечень та мотивів зустрічної позовної заяви. Пояснив, що в діях ОСОБА_3 відсутня ознака добросовісності, вважає, що вона не могла не знати, що спірна квартира не належить їй, а належить ОСОБА_4 оскільки в неї відсутні будь-які правовстановлюючі документи та всі квитанції на оплату комунальних послуг приходили на ім'я відповідача за первісним позовом. Також представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним пояснив, що ОСОБА_3 проживає на даний час в спірній квартирі проти волі законного власника, факт свого незаконного проживання не приховує, проте покинути квартиру на вимогу власника відмовляється чим перешкоджає йому в користуванні належною йому на праві власності квартирою.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, показання свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані по справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що спір виник з приводу права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 набув дану квартиру на підставі Договору дарування квартири від 06.04.2001р. посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №2050.

Також з Реєстраційного посвідчення від 11.04.2001р., виданого Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки вбачається, що квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 в цілому зареєстрована за ОСОБА_4 на праві особистої власності на підставі вищезгадуваного Договору дарування.

Також в матеріалах справи наявні: копія листа №10-2680 від 25.05.2015р. від Львівського міського комунального підприємства "Львівводоканал" з якого вбачається, що особовий рахунок за надання послуг водопостачання та водовідведення за адресою АДРЕСА_1 відкритий на ОСОБА_4; копія Договору про користування електричною енергією №98/169 від 25.01.2006р. укладеного між ВАТ "Львівобленерго" та ОСОБА_4; копія Договору про надання населенню послуг з газопостачання №5020894 від 21.02.2013р. укладеного між ПАТ по газопостачанню та газифікації "Львівгаз" та ОСОБА_3.

Окрім того, в матеріалах справи наявні квитанції про оплату послуг електропостачання за період з 2001 по 2013 роки на ім'я ОСОБА_4, квитанції про оплату для ВАТ "Львівгаз" послуг з газопостачання за період з 2001 року по 2013 рік на ім'я ОСОБА_4.

Статтею 344 ЦК України, передбачена набувальна давність. Так у вказаній статті зазначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

В п. 9 своєї постанови №5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Відповідно до роз'яснень , що містяться в листі № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, зазначено, що для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнішній володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння.

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків.

При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Також у вказаному листі зазначається, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

В даному ж випадку відсутні підстави для застосування положень закону про набувальну давність.

Так, з матеріалів справи вбачається, що спірна квартира має законного власника, який відомий, набув право власності у встановленому законом порядку та він від свого права власності не відмовлявся.

Виходячи із засад добросовісності суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 могла знати про справжнього власника квартири в якій проживала за її словами більше десяти років, адже вона не вчиняла жодних правочинів спрямованих на набуття права власності на квартиру, в неї відсутні будь-які документи, шо б могли підтверджувати її права на спірну квартиру, їй було відомо, що всі квитанції на оплату комунальних послуг приходять на ім'я ОСОБА_4 та за умов добросовісної поведінки вона могла дізнатися у відповідних органах державної влади про наявність чи відсутність в неї права власності на спірну квартиру.

Згідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивачка за первісним позовом, намагаючись в судовому порядку набути право власності на квартиру, діяла добросовісно. Визнання за позивачкою права власності на спірну квартиру одночасно означало б позбавлення права власності законного власника цієї квартири: ОСОБА_4.

За таких умов суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутні підстави для застосування положень ст. 344 ЦК України а тому в задоволенні первісного позову необхідно відмовити.

Що стосується позовних вимог за зустрічним позовом то суд зазначає наступне.

Як вбачається з позовної заяви та підтверджується поясненнями ОСОБА_3 вона проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 2001 року. Дану квартиру вважала своєю та ставилася до неї як до свого майна.

Відповідачка за зустрічним позовом визнала той факт, що в травні 2015 року ОСОБА_4 приходив в спірну квартиру та просив її з сином покинути квартиру оскільки він бажає здійснити в цій квартирі ремонт.

Також в судовому засіданні, даючи показання в якості свідків, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили дану інформацію та повідомили суду, що ОСОБА_3 проживає в даній квартирі з 2001 року, позиціонує її як свою та що в травні 2015 року в цю квартиру прибув ОСОБА_4, однак між ним та ОСОБА_5 сталася сварка, що завершилося викликом міліції та ОСОБА_4 був змушений покинути квартиру.

В зустрічному позові ОСОБА_4 зазначає, що на даний момент ОСОБА_3 проживає в спірній квартирі проти його волі, він як законний власник бажає особисто користуватися даною квартирою.

Аналізуючи пояснення учасників судового процесу, суд приходить до висновку, що в силу положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України та обставина, що ОСОБА_3 на даний час проживає в спірній квартирі та відмовляється її покидати доказуванню не підлягає.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Оскільки, відповідачка за зустрічним позовом чинить перешкоди ОСОБА_4 у користуванні його квартирою та проживає в цій квартирі без належної правової підстави, тому наявні підстави для усунення перешкод у користуванні квартирою в судовому порядку.

Враховуючи вищенаведене суд вважає, що визнання за позивачкою за первісним позовом права власності на квартиру за набувальною давністю суперечить закону, а тому позовні вимоги за первісним позовом не підлягають до задоволення а порушене право власності ОСОБА_4 повинно бути відновлено шляхом задоволення зустрічного позову.

Керуючись ст. ст. 344, 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст.ст. 10,11, 88, 208, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1, за набувальною давністю - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном - задоволити.

Зобов»язати ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_4 в користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Лялюк Є.Д.