Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/2314/14-ц Головуючий у 1-й інст. Невмержицький І. М.
Категорія 48 Доповідач Трояновська Г. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.,

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

при секретарі Ковальській Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання рішення сільської ради частково недійсним та свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на ? частину будинку та господарських будівель, нажитих під час шлюбу, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Великорацька сільська рада Радомишльського району Житомирської області

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 08 вересня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з названим позовом. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 27.04.1991 року по 17.09.2008 року перебувала у шлюбі з відповідачем. В період проживання в зареєстрованому шлюбі, на підставі договору купівлі - продажу від 08.10.1991 року ними було придбано житловий будинок, але враховуючи, що після розірвання шлюбу згоди про добровільний його поділ ними не досягнуто, змушена звернутися до суду. Просила поновити їй строк позовної давності для подачі позовної заяви, визнати житловий будинок АДРЕСА_1 об"єктом спільної сумісної власності, визнати частково недійсним рішення виконавчого комітету Великорацької сільської ради, на підставі якого видане вказане свідоцтво, визнати недійсним свідоцтво про право власності від 02.04.2011 року видане виконавчим комітетом Великорацької сільської ради на ім"я ОСОБА_2 визнати за нею право власності на ? частину будинку та господарських будівель

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 08 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги того, що спірне майно є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначає, що лише з довідки КП "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради №531 від 10.11.2014 року вона дізналася, що на ім"я ОСОБА_2 було видано нове свідоцтво про право власності. Про дану обставину вона не могла дізнатися, так як на той час вони з відповідачем разом не проживали, а тому вважає, що саме з цієї дати для неї починається перебіг позовної давності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надала суду аргументів та доказів на підтвердження своїх вимог щодо визнання недійсними окремих рішень та правочинів, а також з того, що про обставини, які оспорює позивачка їй було відомо з моменту розірвання шлюбу (2008 рік), а з цим позовом вона звернулась до суду 12.12.2014 року, тобто більше ніж через три роки.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст.11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи /причини пропуску строку позовної давності тощо/ і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.04.1991 року по 17.09.2008 року/а.с.7,12/.

Від шлюбу мають двох дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.8/.

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони 08.10.1991 року відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого секретарем виконавчого комітету Великорацької сільської ради Радомишльського району Житомирської області та зареєстрованого у реєстрі під №57 придбали житловий будинок з господарськими будівлями площею 28,2 кв.м., право власності на який зареєстровано на ім"я ОСОБА_2 /а.с.22, 31/.

ОСОБА_1 /ОСОБА_1./, разом з дітьми, з 25.12.1991 року по 11.12.2007 року була зареєстрована та проживала в цьому будинку за адресою: будинок АДРЕСА_1 /а.с.8/. Виписками з погосподарських книг за 1991-2010 роки підтверджено, що головою двору в будинку АДРЕСА_1 зазначено ОСОБА_2, а членами двору ОСОБА_1 - дружину та дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 /а.с.33/.

Після розірвання шлюбу позивачка з дітьми вибула до іншого населеного пункту, в с. Мала Рача, а відповідач залишився проживати у спірному будинку.

Рішенням виконавчого комітету Великорацької сільської ради Радомишльського району Житомирської області №36 від 14.03.2011 року дозволено Житомирському інвентарбюро видати свідоцтво на право власності на цілий житловий будинок в АДРЕСА_1 на ім"я ОСОБА_2 /а.с.11/.

На підставі зазначеного рішення виконкому 2 квітня 2011року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок в цілому, який розташований в АДРЕСА_1 /а.с.81/.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Сімейного Кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов"язків подружжя.

Згідно з приписами ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, норм розділу VII Прикінцеві положення СК України, правовий статус майна щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (утворення).

Правовідносини, які склалися між сторонами регулюються ст. 22 КпШС України (суд застосовує Кодекс про шлюб та Сім"ю України (1969 року), оскільки його норми діяли на момент виникнення правовідносин сторін) та ст. 60,63,68,72 СК (суд застосовує Сімейний Кодекс України (2002 року), оскільки його норми діють на момент виникнення спору та звернення до суду), де зазначено, що майно, нажите в період шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, при розділі майна долі подружжя визнаються рівними, в разі відсутності згоди про поділ майна спір вирішується судом. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності, і обчислюється починаючи з дня, коли котрийсь із розведеного подружжя дізнався або повинен був (міг) дізнатися про порушення свого права на це майно після розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Як роз"яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов"язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст.22 Кодексу про шлюб та сім"ю України.

Такі самі положення містяться у ст. 60 СК України, яка передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Матеріалами справи підтверджено, що в період перебування у шлюбі сторін на ім"я відповідача було придбано спірний житловий будинок за договором купівлі-продажу. Доказів того, що будинок придбавався за особисті кошти відповідача матеріали справи не містять.

Та обставина, що будинок оформлено на ім"я відповідача не свідчить, що будинок належить тільки йому на праві особистої приватної власності.

З огляду га наведене вимоги позивачки, що спірний будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи, що спірний будинок є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому судом має бути визнано за позивачкою право власності на 1/2 ідеальну частку будинку АДРЕСА_1.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя " розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Ураховуючи, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, а тому рішення виконавчого комітету Великорацької сільської ради Радомишльського району Житомирської області №36 від 14.03.2011 року, яким дозволено Житомирському інвентарбюро видати свідоцтво на право власності на цілий житловий будинок в АДРЕСА_1 на ім"я ОСОБА_2 є недійсним

Оскільки є недійсним вищезазначене рішення виконкому, то є недійсним Свідоцтво про право власності на житловий будинок від 02.04.2011 року, видане на ім"я ОСОБА_2 на підставі цього рішення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач просив застосувати строк позовної давності /а.с.27-30/.

Суд першої інстанції вважав, що про обставини, які оспорює позивачка їй було відомо з моменту розірвання шлюбу (2008 рік), а з цим позовом вона звернулась до суду 12.12.2014 року, тобто більше ніж через три роки.

Таким чином суд визнає, що позивачка пропустила строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

Такий висновок є помилковим.

Так, відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила /ч.1 ст.261 ЦК України/.

У позовній заяві позивачка зазначає, що завжди знала, що їй належить 1/2 частина спірного будинку, після розірвання шлюбу з відповідачем сподівалась, що він оформить документи на будинок на них обох, оскільки він про це їй заявляв.

Проте, із довідки КП "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради про наявність (відсутність) зареєстрованого майна від 10.11.2014 року №531 їй стало відомо, що будинок АДРЕСА_1 зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності від 02.04.2011 року лише за ОСОБА_2

Таким чином ОСОБА_1 дізналась про своє порушене право 10.11.2014 року, з позовом до суду звернулась 12.12.2014 року, а тому строк позовної давності не пропустила.

Заперечуючи проти позову, в тому числі і з причин пропуску позивачкою строку позовної давності, відповідач виходив з обставин поділу спірного будинку, проте у цій справі позивачка таких вимог не заявляла.

Однак навіть при поділі майна строк позовної давності обчислюється, оскільки інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Так, відповідно до ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 72 СК України та роз"яснення Пленуму Верховного Суду України в п. 15 постанови №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС /статті 106,107 СК/ чи з дати набрання рішенням суду законної сили /статті 109,110 СК/, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності /ч. 2 ст.72 СК/.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвалене рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості, що призвело до неправильного вирішення спору, постановлене з порушенням норм матеріального права, що відповідно до вимог п.п. 1,3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 08 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати недійсним рішення виконавчого комітету Великорацької сільської ради Радомишльського району Житомирської області №36 від 14.03.2011 року в частині надання дозволу на видачу свідоцтва про право власності на цілий житловий будинок в АДРЕСА_1 на ім"я ОСОБА_2.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності від 02.04.2011 року, видане виконавчим комітетом Великорацької сільської ради на ім"я ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді