Номер провадження: 22-ц/785/2381/15
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Бабій А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Бабія А. П.

суддів Станкевича В. А., Ступакова О. А.

при секретарі Стадніченко А. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту, за апеляційною скаргою ОСОБА_4, представника ОСОБА_2, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06. 01. 2015 р.,

в с т а н о в и л а:

19. 04. 2013 р. ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення земельного сервітуту на право проїзду ОСОБА_2 через земельну ділянку НОМЕР_1, площею 65,07 кв. м., що є складовою частиною земельної ділянки площею 611 кв. м., кадастровий номер :53:011:0011, за адресою АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_5 з посиланням на те, що 24. 10. 2007 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 174,3 кв. м., що розташована за цією ж адресою і яка складає частину земельної ділянки площею 611 кв. м. (кадастровий номер :53:011:0011) з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) з правом проїзду через земельну ділянку ОСОБА_6

Зазначається, що вказана земельна ділянка площею 65,07 кв. м. являє собою частину двору, за допомогою котрого ОСОБА_2 має можливість під'їжджати до свого будинку і межі ділянки площею 65,07 кв. м. встановлені з урахуванням того, аби ОСОБА_2 мала право залишати на ній свій автомобіль і це єдиний можливий спосіб задоволення потреби позивача на використання власного будинку та земельної ділянки.

Звертається увага, що вхід на територію вказаної ділянки необхідний ОСОБА_2 і у зв'язку з тим, що лічильник електричної енергії ОСОБА_2 прикріплений до будинку саме з тієї сторони, що виходить на оспорювану ділянку, а також, що договір купівлі-продажу між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 від 24. 10. 2007 р. було укладено з умовою, що після відчуження ОСОБА_6 своєї земельної ділянки, що знаходилася у спільному користуванні, частина земельної ділянки площею 65,07 кв. м. буде продана ОСОБА_2 та іншому покупцю в рівних частинах, але незважаючи на усну домовленість у 2011 р. ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу всієї належної йому земельної ділянки з ОСОБА_5 і після укладення цього договору ОСОБА_2 фактично втратила можливість проїзду до власного будинку оскільки новий власник замінив замки на воротах і зняти встановлені замки відмовляється.

З заперечень на вказаний позов і проти призначення судової експертизи з боку відповідача та його представника вбачається, що у правовстановлюючих документах на земельну ділянку не вказано на право ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на спільне користування земельною ділянкою площею 65,07 кв. м. і на право проїзду ОСОБА_2 через земельну ділянку ОСОБА_6; зазначається, що у ОСОБА_2 завжди була можливість потрапити до свого будинку, оскільки в позивачки завжди був окремий вхід і окремий гараж, площею 18,4 кв. м., і поряд з гаражем є вхід до будинку, яким позивачка вільно користується, але вона неодноразово ставила свій автомобіль перед його воротами, чим позбавляла відповідача можливості проїзду та перешкоджала його проходу; відповідач ніколи не заперечував проти проведення ремонтних робіт по обслуговуванню її будинку і проходу до лічильника електричної енергії, який знаходиться у вільному доступі на вулиці ще до воріт відповідача на земельну ділянку, поряд з гаражем позивачки є місце для зберігання ще 2 автомобілів і на його думку позивачка планує здійснити відчуження будинку і наявність сервітуту значно прискорить продаж цього будинку, який вона пропонувала купити і йому; з питання укласти договір сервітуту позивачка до нього не зверталася.

Одночасно вказувалось, що на відміну від позивачки для відповідача ця площа 65,07 кв. м. насправді є єдиним можливим способом потрапити до своєї ділянки і цей позов відповідач розцінює як незаконне перешкоджання користування належним майном, якщо ОСОБА_2 набуде право проїзду по цій земельній ділянці і буде залишати на ній свій автомобіль, це фактично унеможливить відповідачу проїзд до своєї земельної ділянки і відповідач не зможе збудувати необхідні йому будівлі, а угода, начебто укладена 24. 10. 2007 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про встановлення проїзду не оформлена і не зареєстрована у встановленому законом порядку і не може мати юридичної сили.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19. 08. 2013 р. замінено неналежного відповідача ОСОБА_5 на належного відповідача - ОСОБА_3

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06. 01. 2015 р., постановленим у судовому засіданні за відсутності відповідача та його представників, залишено без задоволення зазначені позовні вимоги ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, представника ОСОБА_2, ставиться питання про скасування рішення суду як незаконного та необґрунтованого та ухвалення нового рішення про задоволення позову. Зокрема, вказується, що розподіл часток ОСОБА_2 та ОСОБА_6, що виникли на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, відображений на плані розподілу земельної ділянки, складеному ТОВ "Геоконсалтинг" та підписаному сторонами і за яким земельна ділянка площею 65,07 кв. м. належить ОСОБА_2 та ОСОБА_6 і являє собою частину двору, за допомогою котрого, ОСОБА_2 має можливість під'їжджати до свого будинку. Звертається увага, що це єдиний можливий спосіб задоволення потреби позивача на використання та обслуговування власного будинку та земельної ділянки і ОСОБА_6 знав, що під'їхати до свого будинку ОСОБА_2 може лише через зазначену ділянку площею 65,07 кв. м., у зв'язку з чим між ними була укладена угода за якою було встановлено проїзд шириною 3 м, довжиною 17,46 м з визначенням його у спільному користуванні і ця угода була обов'язкова для її сторін з моменту підписання, а також для наступних правонаступників, і, що суд не дав належної оцінки експертному висновку у справі.

В судовому засіданні ОСОБА_4, представник ОСОБА_2, підтримала доводи апеляційної скарги, а ОСОБА_5, представник ОСОБА_3, вважає рішення суду правильним.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка в судове засідання інших осіб, які беруть участь у справі, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши доводи скарги і перевіривши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про встановлення земельного сервітуту суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та не доведеності вимог і того, що у справі відсутні докази державної реєстрації обмеження використання спірної земельної ділянки; позивачка не зверталася безпосередньо до відповідачки з вимогою про встановлення земельного сервітуту і дане питання не вирішувалося в добровільному порядку і не зазначала у позові, який вид сервітуту відповідно до вимог ст. 99 ЗК вона просить встановити і на яких саме умовах (платний чи безоплатний, строковий чи безстроковий) вона бажає його встановити, чим обґрунтований саме такий розмір частини земельної ділянки, а стосовно вимог позивачки про встановлення земельного сервітуту на право її проїзду до своєї земельної ділянки через земельну ділянку відповідачки площею 65,07 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_4, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення такого сервітуту є порушенням прав відповідачки, оскільки земельні ділянки сторін виділені в натурі, ізольовані та огороджені, з окремими ходами, а також, що у позивачки є альтернативний спосіб потрапити до своєї земельної ділянки, який використовується останньою на даний час.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. ст. 319, 374 ч. 4 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Права та обов'язки суб'єктів права власності на землю (земельну ділянку) встановлюються законом.

Згідно зі ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

За ст. 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

Положеннями ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

За роз'ясненнями п. 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16. 04. 2004 р. № 7 (з подальшими змінами) "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" вирішуючи спори про встановлення сервітуту, суд має враховувати, що земельний сервітут встановлюється відносно певного об'єкта і не залежить від власників цих об'єктів, оскільки його дія зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, до іншої особи (частина перша статті 401 ЦК, частина перша статті 101 ЗК), а при встановленні особистого сервітуту права закріплюються за певною особою і він припиняється внаслідок її смерті (частина друга статті 401, пункт 6 частини першої статті 406 ЦК). Види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК; цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

За роз'ясненнями п. 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07. 02. 2014 р. № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" вирішуючи спори про встановлення сервітуту, суд має враховувати, що земельний сервітут встановлюється стосовно певного об'єкта і не залежить від власників цих об'єктів, оскільки його дія зберігається в разі переходу права на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, до іншої особи (частина перша статті 401 ЦК, частина перша статті 101 ЗК), а в разі встановлення особистого сервітуту права закріплюються за певною особою і він припиняється внаслідок її смерті (частина друга статті 401, пункт 6 частини першої статті 406 ЦК). Види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК. Зазначений перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки в ефективному її використанні; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, а сервітут, який встановлюється, є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки.

При цьому відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК саме позивач має довести, що повноцінне використання своєї земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки; що задоволення потреб сервітуарія неможливо здійснити в інший спосіб; що відповідно до частини третьої статті 402 ЦК він не досяг з відповідачем домовленості про встановлення сервітуту та про його умови. За певних обставин для вирішення спірних питань може бути призначена відповідна експертиза.

У рішенні суд повинен зазначити, в якій саме частині належного відповідачу майна встановлено сервітут і в якому розмірі, чітко визначити обсяг прав особи, що звернулася до суду, стосовно обмеженого користування чужим майном.

Судом встановлено, що за Державним актом на право власності на земельну ділянку від 13. 03. 2007 р., реєстр. № 30, на підставі рішення Одеської міської ради від 26. 01. 2007 р. № 993-V ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0,0611 га (кадастровий номер 110137300:53:011:0011) у межах згідно з планом у АДРЕСА_1 з цільовим призначенням земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

За посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 договором купівлі-продажу від 24. 10. 2007 р. ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_2 прийняла у власність (купила) житловий будинок під АДРЕСА_1, що складається з житлового будинку житловою площею 53,0 кв. м., загальною площею 145,2 кв. м., та господарчих будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці площею 0,0611 га, і право власності на цей житловий будинок за ОСОБА_2 згідно витягу комунального підприємства "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" зареєстровано 28. 11. 2007 р.

За посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 договором купівлі-продажу земельної ділянки від 24. 10. 2007 р., реєстраційний № 2340, ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_2 прийняла у власність (купила) земельну ділянку площею 174,3 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка складає частину земельної ділянки загальною площею 0,0611 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) і цей договір є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі новому власнику державного акту на право власності на земельну ділянку.

За п. 16 цього договору сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовані істотні умови, що стосуються купівлі-продажу земельної ділянки, будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладання цього договору і не відображені у його тексті, не мають правового значення, а в п. 17 цього договору сторони підтверджують, що цей договір не носить характер фіктивного та удаваного правочину, не приховує іншого договору і відповідає їх дійсним намірам створити юридичні наслідки.

За Державним актом на право власності на земельну ділянку від 27. 02. 2008 р. на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 від 24. 10. 2007 р. № 2340 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки в АДРЕСА_1, площею 0,0174 га у межах згідно з планом, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

За Державним актом про право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 159975 від 23. 09. 2009 р. ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 954517 реєстр. № 30 від 13. 03. 2007 р. та договору купівлі-продажу земельної ділянки посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 від 24. 10. 2007 р. № 2340 є власником земельної ділянки площею 0,0437 га у межах згідно з планом у АДРЕСА_1, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

За посвідченим державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори договором купівлі-продажу земельної ділянки від 09. 07. 2013 р. ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_3 купила земельну ділянку АДРЕСА_1, площею 0,0437 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належала продавцю ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 17. 10. 2009 р. за реєстровим № 3110 та державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 954517 реєстр. № 30 від 13. 03. 2007 р. та нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24. 10. 2007 р. за реєстровим № 2340.

За витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12. 07. 2013 р. № 6081531 на підставі договору купівлі-продажу від 09. 07. 2013 р. земельна ділянка в АДРЕСА_1, кадастровий номер :53:011:0020, площею 0,0437 га на праві приватної власності належить ОСОБА_3

За наявною у справі простою письмовою угодою від 24. 10. 2007 р. ОСОБА_2, прож. в АДРЕСА_2, і ОСОБА_6, прож. в АДРЕСА_3, співвласники земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1, встановили проїзд для автомобіля шириною 3 м, довжиною 17,46 м, визначивши його в загальному користуванні, розташування проїзду загального користування визначається планом встановлення проїзду по АДРЕСА_1, який є невід'ємною частиною угоди.

За висновком експерта № 1649 про проведення судової будівельно-технічної експертизи від 14. 11. 2014 р. відповідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 27. 02. 2008 р. ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,0174 га з кадастровим номером :53:011:0014 і згідно технічного паспорта і дослідження на місці встановлено, що на земельній ділянці розташований 2-поверховий житловий будинок і навіс. Житловий будинок складається з гаражу, площею 18,4 кв. м., коридору, площею 13,1 кв. м., санвузлу площею 3,7 кв. м., кухні площею 35,4 кв. м., сходів площею 12,8 кв. м., коридору площею 3,4 кв. м., санвузлу площею 5,4 кв. м., житлової площею 13,9 кв. м., житлової площею 21,4 кв. м., житлової площею 17,7 кв. м., усього загальна площа 145,2 кв. м., житлова площа 53 кв. м., підсобна площа 92,2 кв. м., а ОСОБА_5 належить земельна ділянка площею 0,0437 га з кадастровим номером :53:011:0020 і на земельній ділянці ОСОБА_5 встановлений навіс на металевих стойках та відсутні будь-які споруди.

Встановлено, що фактична площа земельної ділянки, яка знаходиться у власності ОСОБА_2 складає 0,01712 га, а фактична площа земельної ділянки, яка знаходиться у власності ОСОБА_5 складає 0,04065 га.

За висновками експерта питання про те чи є необхідність у встановленні земельного сервітуту на право проїзду, якщо ОСОБА_2 має особистий гараж заїзд, виходить за межі спеціальних знань експерта і відноситься до питань права і не входить до компетенції експерта; відноситься до питань права і до компетенції експерта не входить відповідь на питання чи не призведе встановлення сервітуту до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої позивачка просить встановлення сервітуту, права ефективного користування та розпорядження своєю земельною ділянкою згідно її цільового призначення; з урахуванням наявної забудови земельної ділянки можливо зробити висновок про те, що відсутня можливість нормального використання земельної ділянки, належної ОСОБА_2, без встановлення земельного сервітуту; ОСОБА_2 як власник земельної ділянки має право користування земельною ділянкою для будівництва і обслуговування свого будинку, тобто нормальним користуванням нею без обмежень, що включає в себе в даному випадку вільний доступ до ділянки не лише шляхом проходу через будинок, але й проїзд на земельну ділянку на транспорті з метою розміщення і зберігання крупногабаритного майна (будівельних матеріалів і конструкцій, транспортних засобів і т. д.) і з урахуванням наявної забудови експерт вважає можливим встановлення земельного сервітуту відповідно до п. п. "ж, с" ст. 99 ЗК України для встановлення будівельних лісів і проїзду на земельну ділянку на автомобільному транспорті для складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд, а також розміщення і зберігання крупногабаритного майна (транспортних засобів і т. д.); на розгляд суду запропонований технічно можливий варіант встановлення сервітуту для обслуговування житлового будинку ОСОБА_2; у випадку встановлення земельного сервітуту на право проїзду для сторонніх осіб є технічна можливість забезпечити закритий простір на земельній ділянці в АДРЕСА_1 площею 0,0437 га з кадастровим номером :53:011:0020; внаслідок обстеження, аналізуючи щільність забудови, можливо зробити висновок, що відсутня технічна можливість встановлення земельного сервітуту з інших суміжних ділянок, з якими межує земельна ділянка ОСОБА_2

Вказані обставини справи підтверджені матеріалами справи, в тому числі фототаблицями і схемами земельних ділянок, і сторонами не оспорюються.

Аналізуючи зміст позовних вимог у справі апеляційний суд виходить з того, що позивачем ставиться питання лише стосовно встановлення земельного сервітуту на право проїзду ОСОБА_2 через земельну ділянку НОМЕР_1, площею 65,07 кв. м., що є складовою частиною земельної ділянки площею 611 кв. м., кадастровий номер :53:011:0011, за адресою АДРЕСА_1 зі зверненням уваги на те, що вказана земельна ділянка площею 65,07 кв. м. являє собою частину двору, за допомогою котрого ОСОБА_2 має можливість під'їжджати до свого будинку і межі ділянки площею 65,07 кв. м. встановлені з урахуванням того, аби ОСОБА_2 мала право залишати на ній свій автомобіль з твердженням того, що це єдиний можливий спосіб задоволення потреби позивача на використання власного будинку та земельної ділянки, а також на те, що вхід на територію вказаної ділянки необхідний ОСОБА_2 у зв'язку і з тим, що лічильник електричної енергії ОСОБА_2 прикріплений до будинку саме з тієї сторони, що виходить на оспорювану ділянку.

Разом з тим, у справі встановлено, що земельна ділянка площею 611 кв. м., кадастровий номер :53:011:0011, за адресою АДРЕСА_1 на теперішній час є 2 земельними ділянками з різними власниками - позивачем та відповідачем, вказані 2 земельні ділянки мають окремі виходи на вулицю - АДРЕСА_1; на час розгляду справи і ухвалення рішення суду у справі вказана земельна ділянка площею 65,07 кв. м. є складовою частиною земельної ділянки в АДРЕСА_1, площею 0,0437 га, з кадастровим номером :53:011:0020, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3; позивач ОСОБА_2 має можливість під'їзду до свого будинку безпосередньо з вулиці і у належному їй будинку є гараж для автомобіля з безпосереднім в'їздом з вулиці, а лічильник електричної енергії знаходиться у вільному доступі для ОСОБА_2 з вулиці оскільки знаходиться на зовнішній стіні будинку ОСОБА_2 до воріт, які відмежовують земельну ділянку ОСОБА_3 від вулиці.

Тому виходячи з матеріалів справи з урахуванням вищевказаних правових положень суд першої інстанції правильно та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту у зв'язку з необґрунтованістю та не доведеністю позовних вимог.

Одночасно апеляційний суд вважає, що не ґрунтується на законі посилання з боку позивача, в тому числі в апеляційній скарзі, що угода стосовно земельної ділянки площею 65,07 кв. м., яка належить ОСОБА_2 та ОСОБА_6, про встановлення проїзду шириною 3 м, довжиною 17,46 м з визначенням його у спільному користуванні була обов'язкова для її сторін з моменту підписання, а також для наступних правонаступників.

При цьому, апеляційний суд враховує те, що правовстановлюючими документами ОСОБА_6, позивача і відповідача - державними актами на землю, нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу стосовно належних ним земельних ділянок не передбачено право позивача на спільне користування з іншими власниками спірною земельною ділянкою площею 65,07 кв. м., шириною 3 м, довжиною 17,46 м.

А наявна у справі проста письмова угода від 24. 10. 2007 р. між ОСОБА_2, прож. в АДРЕСА_2, і ОСОБА_6, прож. в АДРЕСА_3, як співвласниками земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1, які встановили проїзд для автомобіля шириною 3 м, довжиною 17,46 м, визначивши його в загальному користуванні з вказівкою, що розташування проїзду загального користування визначається планом встановлення проїзду по АДРЕСА_1, який є невід'ємною частиною угоди, не має правового значення тому, що викладене у цій угоді право користування земельною ділянкою не має державної реєстрації як це передбачено ст. 202 ЦК України на час дії спірних правовідносин та ухвалення рішення суду, а також з урахуванням положень нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 від 24. 10. 2007 р., за п. 16 якого сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовані істотні умови, що стосуються купівлі-продажу земельної ділянки, будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладання цього договору і не відображені у його тексті, не мають правового значення, а в п. 17 цього договору сторони підтверджують, що цей договір не носить характер фіктивного та удаваного правочину, не приховує іншого договору і відповідає їх дійсним намірам створити юридичні наслідки.

Що стосується доводів апеляційної скарги, що суд першої інстанції не дав належної оцінки експертному висновку у справі, то вони спростовуються матеріалами справи та рішенням суду першої інстанції, в якому зазначається, що суд розглядає справу лише в межах позовних вимог і тому відповідно судом першої інстанції враховані лише висновки експертизи, які стосуються позовних вимог у справі.

Апеляційний суд також враховує, що відповідно до вимог ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

За викладених обставин судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновки суду не спростовують, в зв'язку з чим рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, представника ОСОБА_2, відхилити, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06. 01. 2015 р. залишити без змін.

Судове рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А. П. Бабій

В. А. Станкевич

О. А. Ступаков