АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9198/15 Справа № 183/310/15 Головуючий у 1 й інстанції - Парфьонов Д. О. Доповідач - Козлов С.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: Козлова С.П.,

суддів: Болтунової Л.М., Тамакулової В.О.,

при секретарі: Безрукавому Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності за набувальної давністю, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1, посилаючись на те, що вони внаслідок приватизації набули права власності на це житлове приміщення, де проживали до 2004 року, а з 2004 року залишилась проживати лише ОСОБА_7, яка в наступному переїхала до іншого будинку, та у вказаній квартирі з її дозволу стали проживати ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4, які у 2014 році звернулися до них з вимогою передати їм у власність квартиру та влітку 2014 року на їх вимогу ОСОБА_7 було складено розписку про наявність заборгованості перед ними в розмірі 1200 доларів США, які отримані нею в 2002 році, як грошові кошти за продаж квартири, а в наступному їм стало відомо, що в спірному приміщенні без їх згоди була зареєстрована та в наступному виписана ОСОБА_4. Вважаючи, що такою поведінкою ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 порушують їх право власності, самоправно зайнявши житлове приміщення без договору найму і плати за найм приміщення, не бажають звільнити його добровільно, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7, уточнюючи свої позовні вимоги в ході судового розгляду справи, просили суд на підставі ст. ст. 319, 321, 358, 368, 369, 391 ЦК України, ст. ст. 98-99, 116, 150 ЖК України з посиланням на відсутність згоди співвласників на продаж квартири, відсутність виділу в натурі частин житлового приміщення, зміну відповідачами замків від приміщення, відсутність їх дозволу на вселення відповідачів до квартири, відсутність оплати за користування квартирою, незаконну реєстрацію ОСОБА_4 у квартирі в період з 04 серпня 2009 року по 27 серпня 2010 року, наявність у відповідачів зареєстрованого місця проживання, усунути ним перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з цього жилого приміщення без надання іншого житла.

ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 пред'явлений до них позов не визнали та звернулися до із зустрічним позовом про визнання права власності на спірну квартиру за набувальної давністю з тих підстав, що у 2002 році ОСОБА_3 передала ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 1200 доларів США за продаж спірної квартири, але через відсутність коштів на час укладання угоди вони не мали можливості переоформити право власності на квартиру та в наступному ОСОБА_7 стала ухилятися від оформлення продажу квартири, в якій вони з 2003 року проживають, користуються нею та сплачують комунальні платежі, а ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 протягом 12 років не зверталися до них з вимогами щодо повернення квартири, тобто вони фактично уклали угоду купівлі-продажу, передали кошти, визначені, як вартість квартири, відкрито та безперервно користувалися нею, зробили капітальний та поточний ремонти, оплачували комунальні послуги.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності за набувальної давністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 просять скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні їх позовних вимог та ухвалити нове рішення про їх задоволення, посилаючись на невірну оцінку судом доказів по справі, неправильне застосування судом норм матеріального права.

З підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі просять скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні їх позову та ухвалити нове рішення про його задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів скарг колегія суддів вважає, що скарга ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 підлягає задоволенню, а скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 слід відхилити з наступних підстав.

За ст. 9 ЖК України житлові права громадян охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

За змістом цієї норми закону позивачі, як володільці майна, протягом всього часу володіння ним мають бути впевненими, що на це майно не претендують інші особи, і вони отримали це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно дублікату свідоцтва про право власності від 18 серпня 2014 року у приватну спільну сумісну власність ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 10 лютого 1995 року передано квартиру №7, загальною площею 52,7 кв.м., по АДРЕСА_1, в якій по 2003 рік проживали ОСОБА_7 та ОСОБА_5, а ОСОБА_6 з 1990 року проживав по АДРЕСА_2.

У 2002 році ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_3 на виконання можливої угоди купівлі-продажу цієї квартири 1200 доларів США в якості суми вартості, а ОСОБА_7 в свою чергу передала ОСОБА_3 ключі від цього приміщення та надала дозвіл на проживання в ньому, після чого протягом 2003-2014 років ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 проживали у квартирі, оплачуючи комунальні послуги за користування житловим приміщенням, але письмового договору купівлі-продажу цієї квартири чи інших угод щодо оренди або найму цього жилого приміщення між сторонами не було укладено і з грудня 2014 року між ними виникли суперечки з приводу користування та розпорядження квартирою, яку власники вимагають зазначених мешканців звільнити.

За таких обставин, дійшовши правильного висновку про відсутність в даному випадку таких необхідних умов набувальної давності як добросовісність заволодіння, відкритість, безперервність, безтітульність володіння, суд обґрунтовано на підставі ст. 344 ЦК України відмовив в задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання за ними права власності на спірну квартиру за набувальної давністю.

Доводи ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у скарзі про наявність у них законних підстав для визнання права власності на спірне майно за набувальної давністю не ґрунтуються на матеріалах справи, встановлених конкретних обставинах справи, фактично зводяться до одностороннього тлумачення лише на свою користь законодавства, регулюючого правовідносини набувальної давності, за змістом якого права право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника; володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном); позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає, хто є її власником, тобто виключено набуття права власності на майно, яке належить володільцю в силу певного титулу - оренди, найму, зберігання, оперативного управління, застави тощо і такий володілець завжди знає похідний та обмежений характер свого права на майно, знає, що його право має певну підставу - право власності чи речове право іншої особи; при цьому добросовісність повинна враховуватися тільки на момент передачі фактичному володільцю майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом, але незаконний володілець на протязі всього володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 зі спірної квартири з тих підстав, що останні не є тимчасовими мешканцями, оскільки вони отримали дозвіл на проживання не від наймачів житлового приміщення, а від співвласника ОСОБА_7, проти якого інші співвласники не заперечували та були обізнані про такий дозвіл, належних доказів створення ним зі сторони ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 перешкод у користуванні та розпоряджанні цією квартирою не надано, суд не врахував, що між сторонами ніяких угод щодо оренди або найму жилого приміщення у встановленому порядку не укладалося і зазначеним особам було дозволено тимчасове проживання в спірному жилому приміщенні, а саме по собі проживання у квартирі інших осіб перешкоджає її власникам належним чином користуватися своїм майном, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення такого позову згідно ст. 391 ЦК України та ст. 98 ЖК України.

Керуючись ст. ст. 307 - 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 задовольнити, усунувши ним перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: