Справа № 461/8867/14 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/2075/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Гацій І.І.,

з участю позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" на рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання договорів недійсними,-

встановила:

В липні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суду з позовом до ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс", в якому просила визнати недійсним договір фінансового лізингу № 010801 від 09.07.2014 року, стягнути з відповідача сплачений реєстраційний платіж в сумі 17330,00 грн. та комісію за прийом платежів згідно тарифів банку в сумі 86,65 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.07.2014 року уклала з відповідачем договір фінансового лізингу № 010801, предметом якого є автомобіль марки "Hyundai I30 Comfort 1.6AT". На переконання позивача, укладення такого роду договору суперечило її інтересам, консультант відповідача ввів її в оману щодо умов виконання договірних зобов"язань. Також вважає, що укладений договір фінансового лізингу суперечить вимогам ЗУ "Про захист прав споживачів", ЦК України, через що просила визнати договір недійсним та стягнути з відповідача понесені збитки, а також судові витрати.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2014 року позов задоволено повністю.

Визнано недійсними договір фінансового лізингу № 010801 від 09.07.2014 року, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс".

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" на користь ОСОБА_2 сплачений реєстраційний платіж в сумі 17330,00 грн. та комісію за прийом платежів в сумі 86,65 грн., а всього 17416,65 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" на користь держави 243,60 судового збору.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс", не погоджується з оскаржуваним рішенням та вважає, що таке підлягає скасуванню, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та просувального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що позивач не надав суду першої інстанції жодних належних та допустимих доказів щодо введення його в оману, крім власних тверджень. Наявність в матеріалах справи спірного договору фінансового лізингу, який підписаний позивачем, повністю спростовує будь-які його твердження про введення в оману. В договорі чітко прописано, на яких умовах і коли передається предмет лізингу в користування. Суд першої інстанції проігнорував наявні письмові докази, взяв до уваги лише твердження позивача, що йому повідомили неточну та неправдиву інформацію під час укладення договору.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2014 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, в обґрунтування надала пояснення аналогічні викладеним у письмовому запереченні, просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить переконання, що дане рішення суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що 09.07.2014 року між ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" та ОСОБА_2 укладено договір фінансового лізингу №010801, предметом якого є автомобіль марки "Hyundai I30 Comfort 1.6 AT".

Пунктом 1.7 вказаного договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію оформлення даного договору (10% вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмету лізингу (3% від вартості предмета лізингу) (а.с. 11-24).

На виконання умов договору, 09.07.2014 року позивач ОСОБА_2 сплатила на рахунок відповідача 17330,00 грн., що підтверджується квитанцією №71198199, а також оплатила комісію банку за приймання платежу в сумі 86,65 грн. (а.с. 28, 29).

Звертаючись до суду, позивач вважала вказаний договір недійсним, так як не було додержано вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, відповідач не має ліцензії на право здійснення фінансових послуг, займається нечесною підприємницькою практикою, умови договору є несправедливими, а також, що представник відповідача ввів її в оману щодо умов виконання договірних зобов"язань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не мала жодного наміру укладати договір в наявній редакції, тобто таке укладення не відповідало внутрішній волі позивачки, при цьому покликався на ст. 230 ЦК України, яка передбачає визнання правочину недійсним, якщо одна із сторін навмисно ввела іншу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відносини, які виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (ч. 2 ст. 806 ЦК України та ч. 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - у можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна.

У до п.п. 1.7, 1.8 оскаржуваного договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

Позивачем сплачено лише 10% від вартості предмета лізингу, що є комісією за організацію договору лізингу, яка відповідно до п. 10.11 договору не повертається.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Умовами договору чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, та лише тоді передати його у право користування та розпорядження лізингоодержувачу.

Також, у ст. 8 спірного договору чітко визначено поняття "Лізингові платежі" та вказані відповідні конкретні формули, на підставах яких були враховані конкретні суми. Крім цього, відповідно до п. 8.1 ст. 8 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках №№ 1,2 до цього договору, які є невід'ємною його частиною.

Договором фінансового лізингу чітко передбачено, в яких випадках встановлені суми можуть бути змінені, а саме з підстав, які не залежать від лізингодавця та чітко передбачено, що у разі такої зміни між сторонами має бути підписана обов'язкова додаткова угода до договору, а також акт коригування вартості предмета лізингу.

Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення Договору є особистий підпис позивача на кожній сторінці Договору та підписання заяви про повноту отриманої інформації.

З врахуванням обставин, встановлених у даній справі та вищезазначених вимог законодавства, слід дійти висновку, що оспорюваний договір укладений з дотриманням вимог цивільного законодавства про свободу договору. Зважаючи на те, що позивач підписала і отримала примірник договору та додатки до нього, у яких зокрема передбачено визначення термінів, що використовуються у цьому договорі, вказане слід розглядати як підтвердження факту ознайомлення, розуміння сторонами умов договору та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом угоди, а відтак, позивачем не доведено, що з боку відповідача мав місце обман.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу в силу положень Закону України "Про фінансовий лізинг" та параграфа 6 глави 58 ЦК України не є обов'язковим, а положення ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" у даному випадку мають застосовуватися у системному зв"язку із спірними правовідносинами, що регулюються Законом України "Про фінансовий лізинг", який є спеціальним.

Суд першої інстанції не врахував, що між сторонами укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбачених законодавством вимог, неправильно застосував норми матеріального права, безпідставно прийшов до висновку, що укладення договору не відповідало внутрішній волі позивачки, а також, що представник відповідача ввів в оману позивача щодо істотних умов договору, тому оскаржуване рішення має бути скасовано, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2014 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" визнати недійсним договір фінансового лізингу № 010801 від 09.07.2014 року, стягнути з відповідача сплачений реєстраційний платіж в сумі 17330,00 грн. та комісію за прийом платежів згідно тарифів банку в сумі 86,65 грн. - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин