Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді ЛАСТОВКИ Н.Д.

При секретарі: Локотковій І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Дніпровського районного суду м. Києва знаходиться справа за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В судовому засіданні позивачем ОСОБА_1 заявлено клопотання про забезпечення позову та надана з цього приводу письмова заява, а якій просить постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову, якою накласти арешт на квартиру, яка належить відповідачу.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 дане клопотання підтримала.

Відповідач ОСОБА_3 категорично заперечив проти задоволення даного клопотання, оскільки вимоги, які заявлені в заяві про забезпечення позову є надуманими.

Суд, вивчивши дану заяву про забезпечення позову та вислухавши думку сторін, прийшов до наступного.

Відповідно до п. 7 Постанови № 9 Пленуму ВС України від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" питання про забезпечення позову вирішує суддя одноособово або в судовому засіданні ( залежно від стадії розгляду справи) в день надходження заяви.

Відповідно до ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Разом з тим, у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, необхідні для забезпечення позову (ч.2 ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України).

Як роз'яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року за № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, необхідно враховувати, що прийняття такого рішення доцільне лише в разі достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Однак, суд вважає, що клопотання та заява про забезпечення позову не підлягають задоволенню, оскільки звертаючись з клопотанням про забезпечення позову позивачем ОСОБА_1 не надано належних доказів, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись статями 151-153, 209, 210 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Відмовити в задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Відповідно до положень ч.2 ст.293 Цивільного процесуального кодексу України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. У разі подання апеляційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, суд першої інстанції повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу, яка не підлягає оскарженню.

С у д д я