Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" липня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі :

Головуючого судді ЛАСТОВКИ Н.Д.

При секретарі Фузік Г.В.

з участю представника ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом Громадської організації «ДЕРЖАВА БЕЗ КОРУПЦІЇ» до ОСОБА_4, про відшкодування шкоди та зобов'язання виконати обов'язок в натурі,-

В С Т А Н О В И В :

Громадська організація «ДЕРЖАВА БЕЗ КОРУПЦІЇ» у липні 2015 року звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди та зобов'язання виконати обов'язок в натурі.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 08 липня 2015 року в мережі Інтернет, у соціальній мережі facebook (www.facebook.com) користувачем ОСОБА_5 було опубліковано інформацію про те, що громадянкою України ОСОБА_4 у період її роботи на посаді заступника начальника Державної податкової інспекції у Дніпровському районі міста Києва було завдано шкоди державі на суму 100 000 грн. Окрім того, у тому ж таки повідомленні було зазначено,що Відповідач згідно із Законом України «Про очищення влади» підпадає під люстрацію та зобов'язана написати заяву про звільнення. У даному випадку ГО «Держава без корупції» діє в інтересах держави згідно зі ст. ст. 1, 45 Цивільного процесуального кодексу України, і даний позов відповідає меті діяльності організації. Таким чином, необхідно стягнути з ОСОБА_4 на користь Громадської організації «Держава без корупції» (з метою подальшого перерахування на користь держави) грошові кошти у сумі 100 000 грн.

Позивач наголошує, що на відповідача поширюються заборони та обмеження, передбачені п. 6 ч. 1 ст. 2, п. 8 ч. 1 ст. 3, п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади». Оскільки відповідач власноручно заяви про поширення на неї таких заборон та обмежень в установлений законодавством строк не писала, необхідно її зобов'язати вчинити такі дії, тобто виконати обов'язок в натурі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав ці позовні вимоги за вищевикладеними обставинами та просив їх задовольнити .

Представник відповідача проти позову заперечував. В частині вимоги про відшкодування шкоди посилався на недоведеність обставин та те, що сума та обставини завданої шкоди позивачем належним чином обґрунтовані не були. Окрім того, вказує на відсутність у Громадської організації «ДЕРЖАВА БЕЗ КОРУПЦІЇ» права звертатись з відповідними позовними вимогами. Вимогу щодо написання заяви про поширення заборон та обмежень, передбачених Законом України «Про очищення влади» представник відповідача спростовує тим, що позивач невірно тлумачить законодавство та вказані заборони і обмеження на ОСОБА_4 не поширюються.

Вислухавши пояснення сторін представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України за загальним правилом необхідно довести такі факти:

- Неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії;

- Наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо);

- Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди;

- Вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У ч. 3 цієї ж статті зазначено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом встановлено, що вимога позивача ґрунтується виключно на інформаційному повідомленні невідомого користувача соціальної мережі facebook (www.facebook.com). Інших доказів, які б підтверджували наявність шкоди як такої, а також неправомірність дій відповідача, представником Громадської організації «ДЕРЖАВА БЕЗ КОРУПЦІЇ» суду надано не було. Таким чином, вимога про стягнення з ОСОБА_4 на користь Громадської організації «Держава без корупції» (з метою подальшого перерахування на користь держави) грошових коштів у сумі 100 000 грн. не підлягає задоволенню за безпідставністю.

Що стосується вимоги про зобов'язання ОСОБА_6 виконати обов'язок в натурі шляхом власноручного написання заяви про поширення на неї заборон та обмежень, передбачених Законом України «Про очищення влади», суд виходить з наступного.

Судом встановлено і підтверджується копією трудової книжки, що відповідач обіймала ряд посад в структурі податкових органів України, зокрема:

- 08.06.2007 року по 05.03.2012 року - заступника начальника Державної податкової інспекції (ДПІ) у Дарницькому районі м. Києва;

- з 06.03.2012 року по 17.06.2013 року - заступника начальника Державної податкової інспекції (ДПІ) у Дніпровському районі м. Києва ДПС;

- з 17.06.2013 року по 31.03.2015 року - заступника начальника Державної податкової інспекції (ДПІ) у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м. Києві.

Сторонами по справі дані обставини не заперечуються.

Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 1, п. 7 ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Новік проти України» (заява №48068/06) зазначено, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. У рішенні Європейського суду з прав людини від 22 червня 2004 року у справі «Броньовський проти Польщі» (заява №31443/96) вказано, що чинні положення національного законодавства треба формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні. Згідно з висновком, що міститься у рішенні Європейського суду з прав людини від 14 червня 2007 року у справі «Свято - Михайлівська Парафія проти України» (заява №77703/01), положення закону повинні бути передбачуваними та надавати достатньо гарантій проти свавільного застосування.

Вимога «якості закону» у розумінні п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про очищення влади», заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо: начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 р. №236, Державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Згідно п. 3 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 р. №236, основними завданнями ДФС є: внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування: державної податкової політики; державної політики у сфері державної митної справи.

Відповідно до пп. 2 п. 11 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 р. №236, Голова ДФС: вносить на розгляд Міністра фінансів пропозиції щодо забезпечення формування державної політики у відповідній сфері, розроблені ДФС проекти законів, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, а також визначає позицію щодо проектів, розробниками яких є інші міністерства.

У абз. 2 п. 1 Положення про Міністерство фінансів України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 р. №375, вказано, що Мінфін є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову та бюджетну політику, державну політику у сфері організації та контролю за виготовленням цінних паперів, документів суворої звітності, державну політику у сфері державного пробірного контролю, бухгалтерського обліку, випуску і проведення лотерей, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю, казначейського обслуговування бюджетних коштів, запобігання і протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та забезпечує формування єдиної державної податкової, митної політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, державної політики у сфері видобутку, виробництва, використання та зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння, їх обігу та обліку.

Керуючись наведеними нормами права, суд приходить до висновку, що Державна фіскальна служба України, не є «центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику», оскільки Державна фіскальна служба України лише реалізовує податкову та митну політики, а відповідальним органом за формування податкової та/або митної політики є Міністерство фінансів України.

Згідно ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» передбачено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі;

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» передбачено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.

Системне тлумачення поняття «територіального (регіонального) органу» дає підстави вважати, що під територіальними органами розуміються саме регіональні, тобто ті, повноваження яких поширюються на територію усього регіону.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про стимулювання розвитку регіонів», регіон - територія Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про засади державної мовної політики», регіон - окрема самоуправна адміністративно-територіальна одиниця, що може складатися з Автономної Республіки Крим, області, району, міста, селища, села.

З вказаних норм права вбачається, що Дарницький, Дніпровський райони в місті Києві не можуть розглядатись регіонами в розумінні чинного законодавства України.

До того ж, пункт 8 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» посилається на територіальний (регіональний) орган, а після слів «податкової міліції» зазначається перелік адміністративно-територіальних одиниць, які відповідно до Закону України «Про стимулювання розвитку регіонів» є регіонами.

Пункт 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» містить аналогічне посилання на територіальний (регіональний) орган, проте після слів «податкової міліції» зазначається перелік адміністративно-територіальних одиниць, який є ширшим, ніж визначення, наведене у Законі України «Про стимулювання розвитку регіонів». Вказане свідчить про те, що перелік адміністративно-територіальних одиниць, наведених у п. 8 ч. 1 та п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» відноситься виключно до підрозділів податкової міліції.

Відтак, в цій частині, суд погоджується з доводами відповідача про те, що посади, які вона обіймала в районних державних податкових інспекціях у місті Києві не належать до керівних посад (керівника, заступника керівника) територіального (регіонального) органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику.

Враховуючи той факт, що відповідач обіймала посади заступника начальника Державної податкової інспекції у Дарницькому районі м. Києва, заступника начальника Державної податкової інспекції у Дніпровському районі м. Києва, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача заборон та обмежень, передбачених Законом України «Про очищення влади».

Таким чином, позовна вимога про зобов'язання ОСОБА_4 власноручно написати заяву про поширення на неї заборон та обмежень, передбачених Законом України «Про очищення влади», не підлягає задоволенню за безпідставністю.

На підставі вищевикладеного, керуючись Законом України «Про очищення влади», ст.1166 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 58, 60, 61, 212, 213, 214, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної вимоги Громадської організації «Держава без корупції» про стягнення з ОСОБА_4 на користь Громадської організації «Держава без корупції» (з метою подальшого перерахування на користь держави) грошових коштів у сумі 100 000,00 грн. - відмовити за безпідставністю.

У задоволенні позовної вимоги Громадської організації «Держава без корупції» про зобов'язання ОСОБА_4 написати власноручно заяву про те, що на неї поширюються заборони та обмеження, передбачені Законом України «Про очищення влади» - відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: