У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,
суддів: Гвоздика П.О., Іваненко Ю.Г.,
Завгородньої І.М, Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Орган опіки та піклування Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року Головне управління юстиції у м. Києві в інтересах громадянина Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії ОСОБА_6 звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 10 квітня 2010 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Шеффілд Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії у подружжя народився син - ОСОБА_11. Неповнолітня дитина разом з батьками постійно проживали у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії за адресою: АДРЕСА_2. У квітні 2012 року сім'я поїхала до України з метою відвідати родичів відповідачки і мала намір повернутися до постійного місця проживання у м. Шеффілд 22 квітня 2012 року.

ОСОБА_6 повернувся до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії раніше цієї дати, оскільки стосунки з батьками відповідачки не склалися. 22 квітня 2012 року ОСОБА_7 разом із дитиною до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії не повернулися, а згодом у телефонній розмові вона повідомила, що не зможе повернутися, оскільки має проблеми зі здоров'ям і це перешкоджає перельоту. Позивач вважав, що така ситуація заздалегідь була спланована відповідачкою і намірів повертатися разом з їхньою спільною дитиною вона не мала. Отже, відповідачка самостійно змінила місце проживання неповнолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні без усної чи письмової згоди на це позивача, що позбавляє його права на піклування про дитину.

Позивач просив: визнати незаконним утримання відповідачкою на території України неповнолітньої дитини ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1; повернути неповнолітнього ОСОБА_11 до місця постійного проживання до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії за адресою: АДРЕСА_2, у разі якщо рішення не буде виконано у добровільному порядку - зобов'язати ОСОБА_7 передати неповнолітню дитину ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьку ОСОБА_6, який проживає за адресою: АДРЕСА_2.

Справа переглядалася судами неодноразово.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 червня

2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 03 вересня 2013 року Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2013 року скасовано, позов задоволено частково. Визнано незаконним утримання на території України неповнолітньої дитини ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 Зобов'язано ОСОБА_7 повернути неповнолітнього ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії за адресою: АДРЕСА_2, або передати неповнолітнього ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьку ОСОБА_6, який приїде в Україну, щоб забрати дитину в присутності представника служби дітей. Витрати пов'язані з поверненням дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії покладено на ОСОБА_6 В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року рішення апеляційного суду м. Києва від 03 вересня 2013 року залишено без змін.

Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року рішення апеляційного суду м. Києва від 03 вересня 2013 року скасовано, передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі Міністерство юстиції України, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2013 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали цивільної справи та вивчивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена частково.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Із матеріалів справи вбачається, що 10 квітня 2010 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії у подружжя народився син - ОСОБА_11. Дитина разом з батьками постійно проживали у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії за адресою: АДРЕСА_2.

У квітні 2012 року сім'я поїхала до України відвідати родичів відповідачки. 22 квітня 2012 року вони мали намір повернутися до постійного місця проживання, однак після конфлікту, який виник у подружжя, ОСОБА_6 повернувся до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії раніше. В обумовлений день ОСОБА_7 разом із дитиною до Великобританії не повернулися. На час звернення з позовом до суду малолітній син проживав разом з матір'ю у квартирі АДРЕСА_1, яка належить відповідачці на праві власності.

11 січня 2006 року Верховна Рада України ратифікувала Конвенцію про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (далі - Конвенція), згідно з якою інтереси дітей − це найважливіше у справі турботи про них і держави-учасниці з цією метою домовилися надати дітям захист у міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування і створити процедури для забезпечення їхнього негайного повернення до держави їхнього постійного проживання, а також забезпечити захист прав доступу.

Відповідно до ст. 1 Конвенції її цілями є:

a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з договірних держав або утримуваних у будь-якій із договірних держав;

b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї договірної держави, ефективно дотримувалися в інших договірних державах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо:

a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання;

b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

Права піклування, згадані у п. «a», можуть виникнути, зокрема на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судової або адміністративної влади або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Відповідно до ст. 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено у ст. 3 Конвенції, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний органи, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видають розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Таким чином, виходячи зі змісту Конвенції, вбачається, що для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно проживала у договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (п. «а» ст. 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (п. «b» ст. 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (п. «b» ст. 3 Конвенції).

Разом із тим статтями 12, 13, 20 Конвенції визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.

Обов'язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.

Стаття 13 Конвенції передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання;

b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 у справі «Мамуссе і Вашингтон проти Франції» суди не можуть відмовляти у прийнятті рішення про повернення дитини на підставі п. «b» ст. 13 Конвенції, посилаючись на те, що «розлучення дитини з матір'ю порушує право на сімейне життя». Адже рішення про повернення дитини не перешкоджає матері дитини супроводжувати її при поверненні і звертатися до компетентних органів для вирішення питання по суті.

У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-72цс14 зазначено, що вирішуючи питання про повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцію, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави.

Скасовуючи рішення апеляційного суду м. Києва від 03 вересня 2013 року, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 10 вересня 2014 року зазначала про необхідність дослідження доказів та встановлення факту здійснення піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, існування чи відсутність серйозного ризику того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної чи психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Жодних доказів після повернення справи на новий розгляд надано сторонами не було та судом не досліджувалося. Вказівки суду касаційної інстанції виконані не були.

Враховуючи, що суди не виконали вимоги Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції належить скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 червня

2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.І. Євтушенко
Судді: П.О. Гвоздик
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік