АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/3133/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Чех Н.А.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка подана її представником ОСОБА_3, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: Головне управління юстиції в м. Києві про усунення від права на спадкування,

встановила:

В серпні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування майна спадкодавця ОСОБА_5, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_2 через свого представника - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказувала, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги покази свідків ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_7, які пояснювали, що спадкодавець за станом здоров'я потребував фізичної допомоги.

Суд також прийшов до помилкового висновку, що сторони не довели факту підтримання яких-небудь спілкувань між спадкодавцем і відповідачем і що цей факт для вирішення предмету спору не має суттєвого значення. Батько відповідача був пенсіонером, часто знаходився в безпорадному стані, однак це судом не взято до уваги.

Апелянт посилалась на невідповідність висновків суду роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року, відповідно до якої безпорадним станом може прийматися до уваги одна із перелічених підстав, яка вимагала стороннього догляду, допомоги чи піклування. При ухиленні особи від виконання обов'язків щодо утримання спадкодавця слід враховувати поведінку особи, розуміння свого обов'язку щодо надання допомоги та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

В судовому засіданні апелянт підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити; відповідач та її представник вважали доводи апеляційної скарги безпідставними та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 62 роки, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 16.09.2013 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві. Згідно з актовим записом про смерть від 16.09.2013 року, причина смерті вказана - цироз печінки.

Спадкоємцями померлого ОСОБА_5 є його дочка ОСОБА_4, 1973року народження - відповідач, та дружина ОСОБА_2, 1956року народження - позивач.

Відповідно до матеріалів спадкової справи, спадковим майном є квартира АДРЕСА_1 та грошовий вклад.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовувала тим, що останні роки свого життя спадкодавець дуже хворів, з 13.01.2010 року йому було встановлено третю групу інвалідності, з 09.03.2011 року - довічно другу групу інвалідності з приводу спецтравми по ураженню опорно-рухового апарату. За станом здоров'я він був обмежений в русі, а в останні місяці свого життя був лежачим. Ці обставини його здоров'я та існування ускладнювалися і хворобою позивача, яка з 07.12.2011 року знаходилася на пенсії, а в лютому 2011 року захворіла острохондрозом опорно-рухового апарату і також була обмежена в рухах. В такому стані вона знаходилася до березня 2011 року. В цих складних умовах за ними здійснювала догляд ОСОБА_6

Відповідач ОСОБА_4 є дочкою померлого ОСОБА_5, вона спілкувалася з ним лише у дитинстві, оскільки за ініціативою матері відповідача шлюб з ОСОБА_5 був розірваний, після чого відповідач проживала з матір'ю. За життя чоловік зустрічався зі своєю дочкою, приймав участь у її вихованні, забирав до себе додому, де відповідач могла знаходитися протягом усього дня, що продовжувалося до виповнення їй 10-11 років. Потім у відповідача інтерес зустрічатися з батьком пропав і з того віку відповідачка припинила відносини з батьком - спадкодавцем і своїм батьком стала вважати другого чоловіка своєї матері.

З того часу вона ніколи батька не поздоровляла з днем народження, не цікавилася його життям, станом його здоров'я. Відповідач не надавала батькові ні матеріальної, ні фізичної допомоги, якої він потребував, взагалі ним не цікавилася і не давала про себе знати, що його приводило до розпачу. Номер телефону у батька не змінювався, як і адреса його проживання, а свої засоби зв'язку вона батькові не повідомляла.

При випадковій зустрічі позивача з відповідачем вони обмінялися засобами зв'язку. Скориставшись наявністю телефону, позивач повідомила відповідача про смерть батька та час поховання. На черговий дзвінок відповідач повідомила позивача, що на похованні батька не буде із-за зайнятості і дійсно на них не з'явилася.

Тому позивач вважає, що відповідач відповідно до ч. 5 ст.1224 ЦК України повинна бути усунута від права на спадкування після смерті батька.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Пленум Верховного Суду України у п. 6 Постанови № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року роз'яснив, що при встановленні судом факту ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця слід враховувати поведінку особи і розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливостей для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Отже, ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів тих обставин, що спадкодавець перебував у безпорадному стані та що відповідач ухилялася від надання будь-якої допомоги, якої потребував батько. Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та усунення відповідача від права на спадкування.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду щодо підстав для відмови в задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи, які викладені в апеляційній скарзі позивача, є аналогічними її обґрунтуванню позовних вимог і були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку. Зазначені доводи фактично зводяться до переоцінки обставин справи, встановлених судом з дотриманням вимог чинного процесуального законодавства.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що суд не прийняв до уваги покази свідків, які пояснили, що спадкодавець за станом здоров'я потребував фізичної допомоги та важко переносив відсутність будь-якої уваги від доньки.

Проте зазначені доводи висновків суду не спростовують, оскільки показам допитаних свідків суд першої інстанції надав належну оцінку та правильно зазначив, що обставина, яка має значення для вирішення справи - перебування спадкоємця у безпорадному стані внаслідок похилого віку, тяжкої хвороби чи каліцтва, - показами свідків не підтверджена.

Як вбачається з повідомлення комунального закладу «Центр художньої та технічної творчості «Печерськ» від 07.11.2014 року ( а.с. 44), ОСОБА_5 працював у вказаному Центрі з 01.10.2009 року на посаді електрика, на неповний робочий день. Трудові відносини були припинені у зв'язку зі смертю ( наказ № 95 від 14.09.2013 року). ОСОБА_5 був інвалідом 2-ї групи за загальним захворюванням.

Враховуючи викладені обставини, судом першої інстанції правильно зазначено у рішенні, що медичних документів про стан здоров'я спадкодавця, які б підтверджували його безпорадний стан внаслідок тяжкої хвороби чи каліцтва, позивачем не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що спадкодавець був пенсіонером, інвалідом 2-ї групи, - висновків суду також не спростовують, оскільки зазначені обставини самі по собі не дають підстав вважати, що спадкодавець потребував стороннього догляду, допомоги та піклування. Як вбачається з довідки до акта огляду МСЕК від 11.02.2011 року, ОСОБА_5, 1950 р.н., була встановлена друга група інвалідності з 09.03.2011 року у зв'язку з ураженням опорно-рухового апарату, проте у висновку про умови та характер праці зазначено, що він може працювати у відповідно створених умовах ( а.с. 8).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність доказів тих обставин, що спадкодавець перебував у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, та що відповідач ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, а тому відсутні підстави для усунення відповідача від права на спадкування за законом.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування вказаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, в ході апеляційного розгляду також не встановлено таких обставин.

Таким чином, судом першої інстанції було ухвалено законне і обґрунтоване рішення, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-315, 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: