Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
ЄУ№ 336/509/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Артемова Л.Г
Провадження № 22-ц/778/6133/15 Суддя-доповідач: Кухар С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 листопада 2015 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, судді:Осоцького І.І.
суддів:Панкеєва О.В.
Кухаря С.В.
при секретаріБуримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запорожжя від 21 вересня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року представник ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що 16.11.2006 року між ЗАТ Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого, є ПАТ Комерційний Банк «Приватбанк» та відповідачем був укладений договір кредиту, згідно з умовами якого ОСОБА_6 отримав кредит у розмірі 5811 грн., із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

ОСОБА_6 не виконує умови договору щодо своєчасного погашення кредиту, внаслідок чого, станом на 19.11.2014 року утворилася заборгованість, яка дорівнює 57014,16 грн., та складається з заборгованості за кредитом у сумі 5811,00 грн., заборгованості за процентами у сумі 17757,40 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у сумі 33445,76 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запорожжя від 18 лютого 2010 року позов банку до ОСОБА_6 було задоволено і стягнуто з останнього на користь банку за вказаним кредитним договором 12597,12 грн.

Банк просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість зменшену на суму стягнуту за попереднім судовим рішенням у розмірі 47137,89 грн. та понесені ним при подачі позову судові витрати у розмірі 471,38 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запорожжя від 21 вересня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове яким позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, 16 листопада 2006 року між ЗАТ Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого, є ПАТ Комерційний Банк «Приватбанк» та відповідачем був укладений договір кредиту, згідно з умовами якого ОСОБА_6 отримав кредит у розмірі 5811 грн., із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості(а.с. 7).

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, та Тарифами складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг.

За умовами договору погашення заборгованості відбувається щомісячними платежами.

Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, винагороди, неустойки - пені, штрафів за договором установлені сторонами тривалістю в п'ять років.

ОСОБА_6 жодних платежів з моменту укладення договору у погашення заборгованості не здійснював.

В зв'язку з цим за заявою банку 06 березня 2009 року Шевченківським районним судом м. Запорожжя був виданий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_6 на користь банку за вказаним кредитним договором заборгованості у розмірі на той час 13251,49 грн.

За заявою ОСОБА_6 20 березня 2009 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Запорожжя вказаний судовий наказ був скасований (а.с. 32).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запорожжя від 18 лютого 2010 року позов банку до ОСОБА_6 було задоволено і стягнуто з останнього на користь банку за вказаним кредитним договором 12597,12 грн. (а.с. 4).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запорожжя від 21 квітня 2015 року заява ОСОБА_6 про перегляд вказаного заочного рішення була задоволена і заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запорожжя від 18 лютого 2010 року було скасовано і справа призначена до розгляду (а.с. 86-87).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запорожжя від 29 травня 2015 року в зв'язку з повторною неявкою до суду представника ПАТ КБ «Приватбанк» позовну заяву банку у вказаній іншій справі за якою скасовувалось заочне рішення було залишено без розгляду.

Банк в даній справі посилається на те. що ОСОБА_6 не виконує умови договору щодо своєчасного погашення кредиту, внаслідок чого, станом на 19.11.2014 року утворилась заборгованість, яка дорівнює 57014,16 грн., та складається з заборгованості за кредитом у сумі 5811,00 грн., заборгованості за процентами у сумі 17757,40 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у сумі 33445,76 грн.

Банк просив суд стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість зменшену на суму стягнуту за попереднім вказаним заочним судовим рішенням у розмірі 47137,89 грн. та понесені ним при подачі позову судові витрати у розмірі 471,38 грн.

Судом першої інстанції було відмовлені в задоволенні позову у цій справі з підстав пропуску банком строку позовної давності.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

Так, згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа.

ОСОБА_6 за вказаним кредитом з моменту його укладення жодних платежів не здійснював, тому строк позовної давності по вимогам банку почав свій відлік з грудня 2006 року з моменту несплати чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Так, звертаючись в березні 2009 року, в межах трирічного строку позовної давності, до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості за даним кредитом Банк здійснив дії які відповідно до ст. 264 ЦК України перервали строк позовної давності.

Після скасування вказаного наказу банк в межах загального трирічного строку позовної давності, перебіг якого почався заново з березня 2009 року звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за даним кредитом.

Вказаним заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запорожжя від 18 лютого 2010 року позов банку до ОСОБА_6 було задоволено, при цьому ухвалою Шевченківського районного суду м. Запорожжя від 21 квітня 2015 року заочне рішення було скасовано і при новому розгляді позовну заяву банку у вказаній іншій справі було залишено без розгляду.

За правилами ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Таким чином, при вирішенні питання щодо застосування строку позовної давності до вимог банку вказане звернення банку до суду з позовом за яким у 2010 році ухвалювалось заочне рішення не має правового значення.

Таким чином загальний строк позовної давності до вимог банку який почав заново рахуватись в березні 2009 року сплинув в березні 2012 року.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У справі, яка переглядається, апелянт посилається на те, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, однак колегія суддів вказує на те, що вказані умови не містять підпису відповідача. Позивачем не доведено, та не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались самим банком.

Крім того, у заяві позичальника від 16 листопада 2006 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

Окрім цього посилання банком на вказаний пункт 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), є безпідставним також виходячи з того, що навіть в цьому випадку строк позовної давності сплинув в березні 2014 року.

З даним позовом до суду банк звернувся лише в січні 2015 року тобто поза межами строків позовної давності про що вірно зазначив і суд першої інстанції.

Відповідач відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України до ухвалення рішення звернувся до суду першої інстанції з письмовою заявою про застосування позовної давності (а.с. 78).

В судовому засіданні представник позивача з клопотанням про поновлення строку позовної давності до суду не звертався.

Таким чином, правильно визначивши правовідносини, що виникли між сторонами суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові за пропуском строку позовної давності. Вказані доводи скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року (справа №6-14цс14), від 11 березня 2015 року (справа №6-16цс15).

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав, для визнання рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для скасування чи з міни цього рішення немає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів. -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запорожжя від 21 вересня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: