Справа № 509/1761/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2015 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарях Черкасові Д.Г., Бушулян О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, цивільну справу за позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1, за участю 3-їх осіб : ОСОБА_2 та Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) про визнання недійсним договору страхування, -

ВСТАНОВИВ :

22 квітня 2015 року, представниця ТДВ СК «Альфа-Гарант» звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд визнати поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/0561611 недійсним та стягнути з відповідача судовий збір у сумі 243,60 грн. з посиланням на те, що страховий платіж за оспорюваним полісом до ТзДВ СК «Альфа-Гарант» до них не надходив і факт оплати вказаного поліса не підтверджено жодним документом, а оригінал вказаного страхового полісу був втрачений, його місцезнаходження невідомо, і відповідно договір страхування не укладався ТДВ СК «Альфа-Гарант» з жодною особою.

Представниця позивачів в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток, надіславши на адресу суду свої письмові заяви, в яких посилаючись на ст. 158 ЦПК України, повністю підтримала свій позов, просила його задовольнити та справу слухати без її участі, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 39-40,62-63).

Відповідач ОСОБА_1 та його представниця в судовому засіданні позов не визнали повністю, вважаючи його необґрунтованим і безпідставним, таким, що порушує права відповідача, який належним чином застрахував свою цивільно-правову відповідальність і на сьогоднішній день позбавлений законного права на виплату з боку позивачів суми страхового відшкодування внаслідок ДТП, яке сталося 18.02.2015 р. в м. Одесі.

3-тя особа ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позову, вважаючи його незаконним.

Представник 3-ої особи МТСБУ в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав, хоча про, дату та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням (а.с. 78).

Заслухавши думку відповідача, його представниці та 3-ої особи ОСОБА_2, дослідивши письмові матеріали по справі та додатково надані докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 16 Закону України «Про страхування» передбачено, що договір страхування це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою, страховик бере на себе зобовязання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до вимог ст.ст. 1,17 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхувальники це юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиком договори обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу. Страховий поліс є єдиною формою внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору та документом суворого обліку.

Згідно ст. 11 вказаного Закону страховик подає інформацію про укладені та достроково припинені договори обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності до центральної бази даних у порядку, встановленому у положенні про централізовану базу даних щодо обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, яке затверджується Уповноваженим органом за поданням МТСБУ.

При чому, внутрішнім нормативним документом, яким регулюється питання щодо втрати бланків полісів страховиками членами МТСБУ (яким є позивач), є Порядок замовлення, виготовлення, дистрибуції, обліку бланків страхових документів з обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, затверджений протоколом Президії МТСБУ від 07.07.2010 р. № 238/2010 із змінами і доповненнями (Порядок), п. 3.5 глави 3 якого передбачено, що у разі втрати бланку полісу (бланків полісу) страховик член МТСБУ виконує наступні дії : проводить службове розслідування причин втрати, інформує відповідні правоохоронні органи про втрату бланків полісів за наявності ознак злочинів або кримінальних проступків, самостійно приймає рішення щодо способу оприлюднення інформації про втрачені бланки, вносить до Централізованої бази даних МТСБУ (ЦБД МТСБУ) відомості про кожний втрачений бланк полісу.

Статті 203,215 ЦК України передбачають, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Стаття 981 ЦК України передбачає, що договір страхування може укладатися шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифікату).

Згідно із ч. 1 ст. 983 ЦК України, договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового внеску, якщо інше не встановлено договором.

Суд встановив, що 04.04.2014 р. між позивачами та відповідачем був укладений договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс) № АІ/0561611 з печаткою позивачів, в п. 10 якого вказано, що страховий платіж у розмірі 203,46 грн. сплачений о 20:05 год. 04.04.2014 р. (а.с. 17).

Пунктом 3 вказаного полісу передбачено, що строк його дії з 00:00 год. 05.04.2014 р. до 04.04.2015 р. включно, тобто договір (поліс) набирає чинності з початку зазначеного строку його дії.

Як з`ясував суд і це було підтверджено відповідачем, 18.02.2015 р. в м. Одесі мало місце ДТП, яка сталася за участю та з вини відповідача, який керував а/м «Мітсубісі» д/н НОМЕР_1, внаслідок якого був пошкоджений автомобіль «Шкода».

Таким чином, ДТП відбулося на момент строку дії страхового полісу відповідача, вказаного вище.

З позову вбачається, що позивачі дізналися про вказану ДТП 20.02.2015 р. та їм було надіслано копію оспорюваного страхового полісу, який 27.03.2014 р. за актом передачі полісів № АГ00205, був переданий 3-їй особі ОСОБА_2, який на той час (з 17.05.2013 р. по 15.08.2014 р.) перебував на посаді начальника управління страхування в м. Одесі та Одеській області, що підтверджується оригіналом його трудової книжки, оглянутої в судовому засіданні (а.с. 22).

В судовому засіданні 3-тя особа ОСОБА_2 підтвердив суд факт отримання ним вищевказаного страхового полісу № АІ/0561611 від позивачів, а саме страховий договір, який він уклав з відповідачем 04.04.2014 р. та оригінал якого за актом прийому-передачі від 23.04.2014 р. він особисто передав в числі інших полісів, офіційному представнику ТДВ СК «Гарант-Альфа» ОСОБА_3 (завгосподарством ТДВ СК «Альфа-Гарант»). При чому, у вказаному Акті вищевказаний поліс значиться під № 263 із вказанням суми страхового внеску (а.с. 69-74).

Таким чином, суд дійшов висновку, що вищевказаний оспорюваний страховий поліс був втрачений не з вини відповідача чи 3-ої особи начальника управління страхування в м. Одесі та Одеській області ОСОБА_2, який передав його разом із іншими укладеними полісами повноваженому представнику позивачів.

З листа МТСБУ № 6/3-04/17356 від 18.06.2015 р., отриманого відповідачем на його запит вбачається, що відповідно до інформації, яка внесена ТДВ СК «Альфа-Гарант» до ЦБД МТСБУ, бланк ОСЦПВВНТЗ серії АІ/0561611 значиться зі статусом «втрачений», дата внесення страховиком 24.09.2014 р. Згідно з нормами Порядку замовлення, виготовлення, дистрибуції, обліку бланків страхових документів з обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, затвердженого протоколом Президії МТСБУ від 07.07.2010 р. № 238/2010 у разі втрати бланку полісу страховик зобовязаний збільшити розмір свого гарантійного внеску у Фонді захисту потерпілих із розрахунку 50 грн. за кожний втрачений бланк на підставі листа-рахунку від МТСБУ. Сума, належна до сплати, визначається Дирекцією МТСБУ на останню дату звітного кварталу на підставі інформації, занесеної страховиком до ЦБД МТСБУ. При цьому, датою втрати бланку вважається дата занесення відповідного запису до ЦБД МТСБУ. Відповідний лист-рахунок про збільшення розміру гарантійного внеску за втрачені бланки в 3 кварталі 2014 р. був надісланий на адресу ТДВ СК «Альфа-Гарант» 03.12.2014 р. № 6/3-05/33427 та кошти за вказані бланки, в тому числі за бланк серії АІ/0561611, ТДВ СК «Альфа-Гарант» перерахувало повністю 23.10.2014 р. Однак про факти втрати бланків полісів та вжиті заходи страховик зобовязаний щомісячно надавати до МТСБУ звіт за встановленою формою, проте, вказаний звіт за вересень 2014 р. від ТДВ СК «Гарант-Альфа» на адресу Дирекції МТСБУ не надходив. У випадках виявлення фактів втрати, відповідно до п. 3.5 Глави 3 Порядку, наявність оголошення або визнання бланку полісу втраченим не звільняє страховика ТДВ СК «Альфа-Гарант» від виконання зобовязань за договором, оформленим на такому бланку (а.с. 41-42,67-68).

Отже, на думку суду з урахуванням вищевказаних норм Закону та вказаного листа МТСБУ, членом якого є позивачі ТДВ СК «Альфа-Гарант», останні порушили норми вказаного Порядку з приводу втраченого страхового полісу, а тому дійшов висновку про відсутність будь-якої вини щодо втрати полісу з боку відповідача та 3-ої особи ОСОБА_2, а в даному випадку, саме позивачі повинні нести належний облік страхових полісів та перевіряти діяльність своїх робітників щодо виконання ними своїх прямих службових обовязків, у звязку з чим, дійшов висновку про безпідставність і необґрунтованість позову, в задоволенні якого слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10,11,59-60,205,209,212,213,214-215,218 ЦПК України, ст.ст. 203,215,979,981,983 ЦК України, Судовою практикою ВСУ розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування, Законом України «Про страхування», Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1, за участю 3-їх осіб : ОСОБА_2 та Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) про визнання недійсним договору страхування відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Гандзій Д.М.