Ухвала

іменем україни

01 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ступак О.В., Парінової І.К., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: Головне управління юстиції в Полтавській області, реєстраційна служба Полтавського міського управління юстиції, про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 04 лютого 2015 року у справі,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 10 липня 2013 року ОСОБА_6 складено на її ім'я заповіт. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Позивач зазначала, що нею у встановлений законом строк подано до нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, що підтверджується витягом зі спадкового реєстру від 02 вересня 2013 року. Вважала, що до складу спадщини входив будинок АДРЕСА_1, який з 29 квітня 1969 року належав ОСОБА_7 та мав перейти ОСОБА_6 у спадок після її смерті. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20 квітня 2014 року приватний нотаріус Нестерак Н.О. відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з тим, що не встановлено коло спадкоємців та не встановлено склад спадкового майна. Позивач дізналася, що будинок належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого 27 червня 1990 року секретарем виконкому Опішнянської сільської ради народних депутатів. Позивач вважає, що вищезазначений договір порушує її права та не є дійсним з підстав невідповідності формі, тому просила суд визнати його недійсним.

24 липня 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4, мотивуючи її тим, що 27 червня 1990 року між нею та ОСОБА_7 укладено договір дарування, згідно з яким будинок АДРЕСА_1, перейшов у власність ОСОБА_5 Позивач просила визнати заповіт недійсним, оскільки була порушена процедура його складання.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтава від 24 жовтня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено в повному обсязі. Договір дарування визнано недійсним. В задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 16 грудня 2014 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 04 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позову ОСОБА_4 та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 27 червня 1990 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено договір дарування, посвідчений секретарем Опішнянського виконкому сільської ради народних депутатів за реєстровим НОМЕР_1, відповідно до якого ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_5 будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_7 та ОСОБА_11 за життя вказаний договір дарування житлового будинку не оскаржували.

Згідно зі ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що спірний житловий будинок не увійшов до складу спадщини ОСОБА_7 та ОСОБА_6, а тому у позивача не виникло право на спадкування зазначеного будинку.

Дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212, 303, 304 ЦПК України, а також врахувавши обставини справи, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з безпідставності заявлених позовних вимог та дійшов правильного висновку, що сторонами не надано належних та допустимих доказів, щодо порушення їх прав.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, отже, рішення ухвалені з додержанням норм процесуального та матеріального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 04 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

І.К. Парінова

С.П. Штелик