АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22ц/796/9707/2015 Головуючий у 1-й інстанції - Борденюк В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Поливач Л.Д., Невідомої Т.В.

при секретарі - Бугай О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовомОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Альфв-Банк» про визнання договорів недійсними за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 9 червня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач зобов'язаний був, під час укладення кредитного договору від 11 грудня 2007 року та іпотечного договору від цієї ж дати попередити споживача про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач та надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків та комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Крім того, позивач зазначив, що вважає умови кредитного договору несправедливими та такими, що порушують принцип рівності учасників правовідношення, а відтак, оскільки Банк не в змозі усунути порушення прав споживача та привести умови договору у відповідність до вимог справедливості та розумності, вважає, що наявні підстави для визнання договорів недійсним. Також зазначав, що вищезазначені договори укладені без попередньої згоди органу опіки та піклування. Просив визнати недійсними кредитний договір від 11 грудня 2007 року, іпотечний договір від цієї ж дати та додаткову угоду до зазначеного кредитного договору від 11 січня 2008 року.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 9 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, що кредитний договір від 11 грудня 2007 року та додаткова угода до нього від 11 січня 2008 року мають бути визнано недійсними, оскільки їх умови є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, споживача кредитних послуг. Крім того, зазначає, що іпотечний договір від 11 грудня 2007 року укладено без попередньої згоди органу опіки та піклування, а тому вважає, що його позов підлягає задоволенню.

В судовому засіданні ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з‛явився, про розгляд справи повідомлений за законом належно, причини неявки не повідомив, заяв про відкладення справи не подавав.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін,або інших осіб,які беруть участь у справі,належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Заслухавши доповідь судді,пояснення осіб які брали участь у справі та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.. Києва дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Судом встановлено, що11 грудня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №800002784, за умовами якого позивачу були надані кредитні кошти у розмірі 100 000 доларів США із річною процентною ставкою - 12,50% і кінцевим строком повернення до 11 грудня 2022 року.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх кредитних зобов'язань, між банком (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки від 11 грудня 2007 року, за яким іпотекодавець передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (предмет іпотеки). При укладенні договору іпотеки, сторони виходили із того, що квартира придбана іпотекодавцем за кошти, що надані іпотекодержателем у кредит у відповідності з умовами основного кредитного договору.

Факт того, що позивач погодилася з умовами вказаними договорами та останні є результатом його вільного волевиявлення свідчить підпис ОСОБА_2 на примірнику кредитного договору №800002784 від 11 грудня 2007 та договору іпотеки від 11 грудня 2007 року.

Як вбачається з кредитного договору та додаткової угоди до кредитного договору №800002784, на якому також наявний підпис ОСОБА_2, що підтверджує його ознайомлення, останньому було доведено до відома детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту.

Як вбачається з положень Договору №800002784 та додатку № 1 до договору, порядок та строки погашення кредиту передбачені графіком здійснення платежів.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що умови кредитного договору відповідають нормам цивільного законодавства, не суперечать іншим актам цивільного законодавства, а тому мають виконуватися сторонами. Позивачем не надано доказів, що кредитний договір є несправедливим до позивача, погіршує його становище, шкодить його інтересам та призводить до істотного балансу договірних прав та обов'язків.Також позивачем не наведено в судовому засіданні і не надано доказів існування обставин, з якими законодавець пов'язує визнання недійсним іпотечного договору, укладеного на забезпечення основного зобов'язання.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги позивача є аналогічними доводам, що викладені ним на обґрунтування позовної заяви, вони були предметом розгляду суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Зі змісту зміст кредитного договору та договору іпотеки вбачається, що сторони досягли згоди щодо істотних умов договору, мети, суми і строку кредиту, умови і порядку його видачі та погашення, види (способи) забезпечення зобов'язання позичальника, відсоткової ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, внаслідок чого ОСОБА_2 особисто підписав зазначені договори.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою га шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що, підписавши кредитний договір, сторони тим самим засвідчили свою згоду та прийняли умови, які були в ньому закріплені. Зазначені обставини свідчать про те, що сторони діяли вільно та на власний розсуд визначали умови кредитного договору.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним.

Позивач не надав суду будь-яких належних доказів на підтвердження введення його Банком в оману, а також на підтвердження того, що умови кредитного договору є несправедливими. При цьому, відповідно до змісту ст. ст. 11, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", саме по собі ненадання або неповне надання інформації не свідчить про введення особи в оману, а відтак - доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Встановивши, що оспорювані позивачем пункти кредитного договору не містять умов, які б визначали його несправедливим та недобросовісним в розумінні норм вказаного Закону України «Про захист прав споживачів», а доводи позивача такими, що не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність визначених ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правових підстав для визнання зазначених договорів недійсними.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними, оскільки надані позивачем пояснення не дають підстав вважати, що положення кредитного договору є несправедливими або дискримінаційними, а оцінка надана позивачем, є суто суб'єктивною та випливає з його особистої зацікавленості як сторони договору у зменшенні своїх грошових зобов'язань.

Як вбачається з матеріалів справи, при укладенні кредитного договору від 11 грудня 2007 року та додаткової угоди до нього № 1 позивач своїм підписом погодився на всі умови кредитного договору та додаткової угоди до нього та сплачував платежі за договором.

З викладеного слідує, що позивач пов'язує підстави для визнання недійсності кредитного договору з обставинами, що настали після укладення та часткового виконання позивачем умов кредитного договору.

Однак, згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України у п. 8 Постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Таким чином, при розгляді даної справи наявними в справі доказами не встановлено підстав відповідно до ст. 203 ЦК України, згідно з якими необхідно визнати недійсним вищевказаний кредитний договір.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції зроблено законний і обґрунтований висновок, що укладені між сторонами кредитний договір та договір іпотеки не суперечать Цивільному кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», іншим актам цивільного законодавства, тому підстав для визнання їх недійсними не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір іпотеки від 11 грудня 2007 року необхідно визнати недійсним оскільки останній укладено без попередньої згоди органу опіки та піклування, оскільки на момент передачі спірної квартири в іпотеку в останній проживала малолітня дитина (позивач по справі) судова колегія не приймає до уваги з наступних підстав.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що договір іпотеки може бути визнаний судом недійсним за умов встановлених законодавством доведених позивачем.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Правилами ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) передбачено, що органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Отже, одним із правочинів, які не можуть вчиняти батьки або особи, які їх замінюють, без дозволу органів опіки та піклування, відповідно до ст. 177 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься і право користування жилим приміщенням.

Відповідно до п. 44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5 суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладання договору. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку), не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що згода органу опіки і піклування є обов'язковою, якщо буде встановлено, що дитина мала право власності чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки.

Згідно зі ст. 27 ЗУ «Про нотаріат» № 3425-XII від 2 вересня 1993 року нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії: подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов'язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа.

Статтею 55 зазначеного закону передбачено, що угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється.

Пунктом 1.5 іпотечного договору від 11 грудня 2007 року передбачено, що іпотекодавець запевняє та гарантує, що на момент підписання іпотечного договору від 11 грудня 2007 року відсутні жодні інші права та вимоги третіх осіб на предмет іпотеки, вищевказаний пункт не змінювався.

На час посвідчення спірного правочину у нотаріуса не було жодних підстав для отримання згоди органу опіки та піклування на його укладення, оскільки жодні відомості про наявність права користування квартирою малолітньою дитиною були відсутні.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову про визнання іпотечного договору недійсним є правильними.

Інші доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність зроблених в рішенні висновків фактичним обставинам справи на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Судом першої інстанції на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та вірно застосовано норми матеріального права.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 9 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

Головуючий

Судді