АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц/790/1848/15 Справа: № 2-745/11 Категорія: "договірні правовідносини" Головуючий 1 інстанції: Боговський Д.Є. Доповідач: Малінська С.М.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

Головуючого судді - Малінської С.М.,

Суддів - Швецової Л.А.,

Піддубного Р.М.,

за участю секретаря - Лотох І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Комінтернівський районний відділ ГУ ДМС України в Харківській області про виселення та зняття з реєстраційного обліку, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова Світлана Іванівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з названим позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 05 серпня 2010 між ним та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, за умовами якого право власності на нерухоме майно перейшло до ОСОБА_3 Останній, як власник майна, вважає, що у ОСОБА_2 на теперішній час відсутні правові підстави для користування житловим приміщенням, оскільки жодних домовленостей з цього приводу між ними не було. ОСОБА_2 не є членом сім'ї власника житла, договорів найму житлового приміщення з ОСОБА_3 не укладалось, а тому з метою усунення перешкод у користуванні власником своїм майном позивач просив виселити ОСОБА_2 із житлового приміщення, а також зняти його з реєстраційного обліку.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ним та ОСОБА_3 , посилаючись на те, що даний договір був вчинений ним під впливом помилки, він не мав наміру продавати свою квартиру, був впевнений, що оформлюється лише договір іпотеки для забезпечення грошових зобов'язань його знайомої ОСОБА_4 Про суть укладеного з ОСОБА_3 договору йому стало відомо лише на початку 2014 року від державного виконавця, а тому для вирішення питань він вимушений звернутися до суду із даним позовом.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково. ОСОБА_2 виселено з квартири АДРЕСА_1. Зобов'язано Комінтернівський РВ ДМС України в Харківській області зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1. В інший частині вимог відмовлено. Зустрічні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити, відмовивши в задоволенні позову ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню , виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний правочин укладено між сторонами з дотриманням вимог закону, а тому відсутні передбачені ст.ст. 229, 230 ЦК України підстави для визнання його недійсним. Наявність реєстрації ОСОБА_2 у спірній квартирі порушує право ОСОБА_3, як власника та перешкоджає йому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власністю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що 05 серпня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1 та 3 ст. 203 ЦК встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ч. 1 ст. 230 ЦК).

Відповідно до статей 229 - 230 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п.п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Суд першої інстанції в рішенні посилався на роз'яснення, які містять в постанові Пленуму Верховного Суду України "У справах про визнання правочинів недійсними" від 25.12.1992 року, який втратив чинність, проте відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Належних та допустимих доказів того, що оспорюваний договір купівлі-продажу було вчинено під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо природи правочину, а також того, що іншою стороною правочину було навмисно введено його в оману щодо таких обставин, ОСОБА_2 не надано.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_2 наявності на час укладення договору купівлі-продажу обставин, з якими закон (ст.ст. 229, 230 ЦК) пов'язує недійсність вказаного правочину.

ОСОБА_3 відповідно до ст. 317 ЦК України, як власнику належать права володіння, користування та розпоряджання придбаною ним за договором купівлі-продажу квартирою АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наявність реєстрації ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 порушує право приватної власності ОСОБА_3 та перешкоджає йому вільно розпоряджатися, володіти та користуватися своєю власністю.

Таким чином, судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2014 року залишити без змін.Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді