Головуючий суду 1 інстанції - Ковальов В.М.
Доповідач - Соловей Р.С.
Справа № 414/1423/15-ц
Провадження № 22ц/782/551/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року м. Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Соловей Р.С.

суддів Авалян Н.М., Малієнко Н.В.

при секретарі Коротенку С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного Фонду України в Кремінському районі Луганської області на ухвалу Кремінського районного суду Луганської області від 14 серпня 2015 року

у цивільній справі за поданням старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Кремінського районного управління юстиції Сіроштан Л.С. щодо тимчасового обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України до виконання цивільно-правових зобов'язань,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2015 року головний державний виконавець ВДВС Кремінського РУЮ Сіроштан Л.С. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України, посилаючись на такі фактичні обставини. На виконанні ВДВС знаходиться зведене виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_3 боргу на користь УПФУ в Кремінському районі 4 640,46 грн. Відділом ДВС вжито всіх заходів, спрямованих на примусове виконання рішень. За виконавчими листами наявна велика сума заборгованості, виїзд боржниці за межі України, на думку заявника, може ускладнити або унеможливити виконання за виконавчими документами.

Оскаржуваною ухвалою у задоволенні подання державного виконавця відмовлено.

Не погодившись із вказаною ухвалою вважаючи її постановленою з порушенням норм матеріального права, без належного урахування фактичних обстави, стягувач УПФУ в Кремінському районі Луганської області подав апеляційну скаргу, якою просить вказану ухвалу скасувати.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У справі судом правильно встановлено, ОСОБА_3 є боржником за виконавчими документами про стягнення з неї на користь УПФУ в Кремінськму районом грошових сум; заборгованість разом з виконавчим збором та витратами на проведення виконавчих дій становить суму 4 649,46 грн.

Відмовляючи у задоволенні подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що доказами у справі не підтверджено факту ухилення боржниці від виконання зобов'язань за виконавчими документами, відсутні відомості про вручення їй виклику до ВДВС, про її повідомлення щодо наявності виконавчого провадження, про встановлені строки виконання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Згідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Таке положення національного законодавства відповідає положенням міжнародних нормативних актів. Так, відповідно до ст. 16 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16.12.1966 року, кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Це право не може бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Відповідно до ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

За приписами п. 18 ч. 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов'язання за рішенням.

Виходячи зі змісту вказаної вище норми, статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», а також листа Верховного Суду України «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» від 01.02.2013 р., юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України застосовуються не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

Отже, в розумінні вказаних правових приписів, обов'язковою законною підставою для обмеження громадянина України у праві виїзду за межі України може бути лише його ухилення як боржника від виконання ним своїх зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), що може полягати у навмисному чи іншому свідомому невиконанні зазначених обов'язків.

Відповідно до приписів статей 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Натомість державний виконавець не надав суду доказів того, що ОСОБА_3 ухиляється від виконання покладених на неї зобов'язань, та що державним виконавцем вчинено всі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», спрямовані на погашення боргу, хоча саме він зобов'язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження боржника у його конституційному праві.

Згідно з п. 11.1.1, 11.1.3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція), подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України до виконання зобов'язань за рішенням повинно містити, зокрема, підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань (п/п «г»); до подання додаються копії виконавчого документа, постанови про відкриття виконавчого провадження та, за потреби, копії інших документів.

З матеріалів справи вбачається, що до подання державним виконавцем додано було копії вимог про сплату недоїмки, постанов про відкриття виконавчого провадження (а. с. 4 - 9), довідки про відсутність зареєстрованих за ОСОБА_3 транспортних засобів, сільськогосподарської техніки, земельних ділянок, нерухомого майна, стосовно реєстрації ОСОБА_3 в УПФУ, в УПСЗН, в центрі зайнятості (а. с. 10 - 17).

Водночас відсутні відомості про повідомлення боржниці про відкриття виконавчого провадження та про рух у виконавчому провадженні, про те, що вона, зокрема, викликалась до державного виконавця, але не з'являлась або відмовлялась виконувати зобов'язання.

До справи надано акт від 11.08.2014 р. (а. с. 19), з якого вбачається, що під час виходу державного виконавця за адресою проживання боржниці по АДРЕСА_1 її вдома не було, в дверях було залишено виклик. Проте державним виконавцем не надано доказів того, що здійснювались інші виходи за місцем проживання боржниці, що остання отримувала виклики до ВДВС.

Отже, державний виконавець, звернувшись з поданням про обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження свідомого вчинення нею дій або бездіяльності, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання судового рішення суду.

Крім того, в матеріалах подання відсутні відомості щодо повідомлення боржниці про направлення до суду подання щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, хоча це передбачено пунктом 11.1.5 Інструкції.

Не погоджуючись з висновком суду щодо недоведеності факту ухилення боржниці від виконання зобов'язань за виконавчими документами, апелянт посилається на те, що їй направлялись рекомендованим листом та отримані нею вимоги про сплату недоїмки єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, які є виконавчим документом, тому вважає ОСОБА_3 обізнаною щодо існування заборгованості.

Доводи апелянта колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу та не спростовують висновків суду у оскаржуваному судовому рішенні, адже одна лише обізнаність боржниці щодо існування заборгованості не свідчить про її обізнаність щодо наявності виконавчого провадження, про можливість з її боку виконати зобов'язання та про ухилення від виконання зобов'язань.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для її скасування відсутні. Відповідно до п. 1 ст. 312 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. 307, 312 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Кремінському районі Луганської області відхилити.

Ухвалу Кремінського районного суду Луганської області від 14 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: