Справа № 495/450/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2015 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий 01.03.2004 року)

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/450/15-ц

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов'язання спростувати інформацію та стягнення моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

26.01.2015 року ОСОБА_1(далі по тексту - позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2(далі по тексту - відповідач-1) про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов'язання спростувати інформацію та стягнення моральної шкоди (а.с.4-8).

Так, позивач просить суд:

- визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та наносить шкоду діловій репутації ОСОБА_1 інформацію, яка була поширена ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на 39-ій сесії Білгород-Дністровської міської ради;

- зобов'язати ОСОБА_2 протягом 10-ти календарних днів від дати набрання рішенням суду законної сили вибачитися перед ОСОБА_1;

- зобов'язати ОСОБА_2 протягом 10-ти календарних днів від дати набрання рішенням суду законної сили спростувати оприлюднену ним ІНФОРМАЦІЯ_1 інформацію шляхом повідомлення присутніх на найближчій черговій сесії Білгород-Дністровської міської ради спростування: «Повідомлена мною ІНФОРМАЦІЯ_1 на 39-ій сесії Білгород-Дністровської міської ради інформація стосовно ОСОБА_1 є недостовірною, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили»;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 грн.;

- покласти всі судові витрати на ОСОБА_2

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.01.2015 року відкрито провадження по справі № 495/450/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов'язання спростувати інформацію та стягнення моральної шкоди. Судове засідання призначено на 04.03.2015 року о 10:30 год. (а.с.10).

Позивач - ОСОБА_1, в судовому засіданні 04.03.2015 року заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач - ОСОБА_2, відзив або заперечення на позов ОСОБА_1 до суду не надав та в судове засідання 04.03.2015 року не з'явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними поштовими повідомленнями про вручення йому 05.02.2015 року ухвали суду про призначення слухання справи саме на 04.03.2015 року, а також копії позовної заяви ОСОБА_1 (а.с.17).

ОСОБА_2 є відповідачем у даній справі. Відповідно до п.2 ч.1 ст.169 Цивільного процесуального кодексуУкраїни, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. Як було вище зазначено, відповідач був оповіщений у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, але він не повідомив про причини неявки в судове засідання та будь-яких клопотань не заявляв.

Враховуючи викладені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення позивача, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов'язання спростувати інформацію та стягнення моральної шкоди.

У позовній заяві та в судовому засіданні ОСОБА_1 посилався на наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 на 39-й сесії Білгород-Дністровської міської ради у приміщенні сесійної зали адміністративної будівлі ради по вул. Леніна,56, у м. Білгород-Дністровському, депутат міської ради ОСОБА_2 офіційно повідомив неправдиву інформацію, яка безпосередньо стосується ОСОБА_1 та принижує його честь і гідність.

Так, зі слів ОСОБА_2, земельні ділянки по АДРЕСА_1, та АДРЕСА_2, були виділені Білгород-Дністровською міською радою не ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а ОСОБА_1, який дізнавшись про ці ділянки, почав судитися із Міністерством оборони України з метою їх привласнення, а також користувався відсутністю влади у місті, дослівно на російській мові «вцепился цепкими клешнями в жесточайшую схватку с военной прокуратурой», прикриваючись добрим ім'ям дворазового олімпійського чемпіона з боксу ОСОБА_3

Також, місцевий телеканал, Бессарабія ТВ показував відеоматеріал з цього приводу, про що в мережі Інтернет, на сайті ІНФОРМАЦІЯ_2, під назвою «ОСОБА_1 прикривається ОСОБА_3» міститься відео.

Між тим, за твердженням позивача, інформація, яка була публічно поширена відповідачем, жодним чином не відповідає дійсності.

Так, земельна ділянка по АДРЕСА_1, була виділена Білгород-Дністровською міською радою у власність громадянину ОСОБА_3 у вересні 2014 року та у жовтні 2014 року Реєстраційною службою Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції вже зареєстровано право приватної власності ОСОБА_3 на цю земельну ділянку. У грудні 2014 року Білгород-Дністровською міською радою надано дозвіл ОСОБА_4 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2, у власність. На даний час проект землеустрою знаходиться у стадії розробки.

При цьому, як зазначає ОСОБА_1, він ніколи не був та не є власником вказаних земельних ділянок, а лише за довіреністю представляв інтереси ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у різних державних органах, у тому числі судових інстанціях, де було доведено правомірність дій міської ради по наданню земельної ділянки ОСОБА_3 у власність.

Таким чином, за твердженням позивача, поширена відповідачем інформація є недостовірною, має характер наклепу (тобто поширення завідомо неправдивої інформації, що ганьбить іншу особу) та такою, що не відповідає дійсності, порушує його особисті немайнові права, зокрема, ганьбить честь, гідність, а також завдає шкоди діловій репутації.

Крім того, ОСОБА_1 вважає, що йому завдяки повідомлення відповідачем неправомірних відомостей, які ганьблять позивача та принижують як чесного громадянина України, було спричинено моральну шкоду, яка полягає в тому, що він нервував з приводу поширеного відповідачем наклепу, йому довелося спростовувати цю інформацію у суспільстві, йому навіть дзвонили знайомі та друзі з м. Одеси та з усієї України і питали що сталося, і чи дійсно він така людина, з такими низькими моральними якостями.

Позивачем - ОСОБА_1, було подано до суду клопотання про долучення до справи речових доказів (відеозапису), згідно із яким він просив долучити до матеріалів цивільної справи № 495/450/15-ц диск з записом відеоматеріалів виступу ОСОБА_2 на сесії Білгород-Дністровської міської ради ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.30-31).

Вказане клопотання позивача було судом задоволено та згідно заявленого в судовому засіданні 04.03.2015 року позивачем усного клопотання, зазначений відеоматеріал був переглянутий у судовому засіданні.

У позовній заяві та поданому до суду клопотанні ОСОБА_1 просив викликати в судове засідання свідків для допиту та дачі пояснень по справі (а.с.8, 29). Дане клопотання судом також було задоволено.

В судове засідання 04.03.2015 року для допиту та дачі пояснень по справі прибули свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які були приведені до присяги та повідомлені про кримінальну відповідальність за неправдиві показання (а.с.37-44).

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснили, що були присутні на 39-ій сесії Білгород-Дністровської міської ради та підтверджують, що чули все те, що казав ОСОБА_2, що зазначено ОСОБА_1 та що мається на відеозапису.

Свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснили, що бачили відеозапис з виступом ОСОБА_2 на 39-ій сесії Білгород-Дністровської міської ради, але це все неправдива інформація, так як земельні ділянки дійсно були виділені саме їм - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, вони ними користуються та бажають користуватися, а ОСОБА_1 являється їх довіреною особою, який допомагає у вирішенні питань у державних, судових та інших органах.

Статтями 3, 28, 68 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, кожен має право на повагу до його гідності, ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Будучи особистим немайновим правом, що забезпечує соціальне буття фізичної особи, право на повагу до гідності та честі захищається нормами Цивільного кодексу України.

Так, статтями 270, 297 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до роз'яснення п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, під гідністю розуміється визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, а з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Гідність означає передусім об'єктивну цінність особистості, її соціальну значимість як відповідну, адекватну з людською сутністю, тобто ту якість, за якої людина чинить так, як належність її сутності та призначенню, як повинна чинити саме людина. Ця якість особи пов'язана передусім із оцінкою себе як моральної особистості, яка є значимою для оточення та суспільства, тобто є позитивним оціночно-емоційним ставленням до себе у формі свідомості і почуття власної гідності, який знаходить свій прояв у самооцінці своїх моральних якостей в їх системній єдності. Поняття гідності та честі є взаємопов'язаними, але між ним існує різниця, яка полягає в тому, що честь означає саме зовнішнє визнання, оцінку дій, діяльності особистості з боку інших, тобто честь пов'язана із суспільною оцінкою і визнанням моральних заслуг і достоїнств людини як члена суспільства.

За правилом ст.275 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист такого права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Відповідно до ч.3 ст.277 Цивільного кодексу України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до положень п.1 ст.10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів.

Згідно із ч.1, ст.47-1 Закону України «Про інформацію» під інформацією розуміється документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Частиною 2 ст. 47-1 вказаного Закону передбачено, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року, при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Відповідно до п.26 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року, відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, ОСОБА_1 вважає, що виступом ОСОБА_2 на 39-й сесії Білгород-Дністровської міської ради шляхом поширення недостовірної інформації, порушено його особисті немайнові права, що ганьбить честь, гідність, а також завдає шкоди діловій репутації та спричиняє моральної шкоди.

Між тим, суд з такими доводами, твердженнями та вимогами ОСОБА_1 погодитися не може, виходячи зі змісту положень та аналізу ст.ст. 270, 275, 277, 297 Цивільного кодексу України та п.п. 4, 18, 19, 21, 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та враховуючи факти того, що:

- в даному випадку факти, викладені ОСОБА_2 на 39-й сесії Білгород-Дністровської міської ради стосовно та з приводу дій ОСОБА_1, є оціночними судженнями про поведінку останнього і виражають його суб'єктивну думку, крім чого, відповідно до положень п.1 ст.10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів;

- і ОСОБА_1, і ОСОБА_2 являються депутатами Білгород-Дністровської міської ради, тобто є публічними особами, а, як було вище зазначено, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи, публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати;

- суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди суд зазначає наступне.

Компенсація моральної шкоди це вчинення стосовно людини, котрій спричинено таку шкоду порушенням її загальносоціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, які спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів і процесів, викликаних - внаслідок цього порушення приниженням оцінки її гідності. Право на компенсацію моральної шкоди це можливість людини, котрій заподіяно таку шкоду внаслідок порушення її загальносоціальних (природних) прав чи свобод, вимагати від порушника його обов'язку вчинити певні дії, спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів та процесів, викликаних (внаслідок цього порушення) приниженням оцінки її гідності; а також її можливості звернутися, в разі потреби, до компетентних національних чи міжнародних органів про примусове забезпечення виконання зазначеного обов'язку.

У деяких випадках оцінка гідності людини стає безпосереднім, самостійним і, можливо, навіть єдиним об'єктом умисного, цілеспрямованого її приниження. Але ця оцінка страждає також і тоді, коли відбувається порушення яких би то не було прав чи свобод людини. Підрив, руйнація гідності людини це неминучий ступник, соціальна «тінь» будь-чийого зазіхання на всяке її право, оскільки й у таких випадках у потерпілого зазвичай виникають почуття приниженості, образи й інші негативні переживання, стан психічної пригніченості тощо. Таким чином, там, де є порушення якогось права людини чи якоїсь свободи, завжди потерпає її гідність. Отже, немає такого порушення права чи свободи людини, яке не призвело б до виникнення в неї конкретного права на компенсацію моральної шкоди, конкретної можливості вимагати такої компенсації.

Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Так, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Згідно із п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Між тим, відшкодування моральної шкоди та її обґрунтованість є похідним від вирішення спору про правомірність вимог позивача про захист честі, гідності та ділової репутації, а, як зазначено вище, в процесі розгляду справи факти, викладені позивачем в обґрунтування вимог щодо захисту честі, гідності та ділової репутації не знайшли свого підтвердження. Більш того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази вини відповідача у завданні моральної шкоди позивачу, не доведена наявність причинного зв'язку між нанесеною позивачу шкодою та протиправними діями відповідача, не визначено чим підтверджуються моральні страждання.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, позивачем - ОСОБА_1, в порушення ст.ст. 23, 270, 275, 277, 297, 1167 Цивільного кодексу України, п.п. 4, 18, 19, 21, 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст. 10, 57-60 Цивільного процесуального кодексу України не доведено факту поширення ОСОБА_2 негативної, принижуючої інформацію щодо честі, гідності та ділової репутації ОСОБА_1 та нанесення (завдання) йому моральної шкоди.

Таким чином, суд вважає, що відсутні і будь-які підстави для:

- визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та наносить шкоду діловій репутації ОСОБА_1 інформацію, яка була поширена ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на 39-ій сесії Білгород-Дністровської міської ради;

- зобов'язання ОСОБА_2 протягом 10-ти календарних днів від дати набрання рішенням суду законної сили вибачитися перед ОСОБА_1;

- зобов'язання ОСОБА_2 протягом 10-ти календарних днів від дати набрання рішенням суду законної сили спростувати оприлюднену ним ІНФОРМАЦІЯ_1 інформацію шляхом повідомлення присутніх на найближчій черговій сесії Білгород-Дністровської міської ради;

- стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог ОСОБА_1, у зв'язку з чим в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов'язання спростувати інформацію та стягнення моральної шкоди- слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 3, 19, 28, 34, 55, 68 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 23, 270, 275, 277, 280, 297, 1167 Цивільного кодексу України, п.п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п.п. 4, 18, 19, 21, 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи», ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 157, 169, 197, 205, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1до ОСОБА_2про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов'язання спростувати інформацію та стягнення моральної шкоди- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко