Справа № 363/1442/15 Головуючий у І інстанції Скарлат О.І.
Провадження № 22-ц/780/4366/15 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 24.09.2015
УХВАЛА

Іменем України

24 вересня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Говорун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 25 травня 2015 року про відмову в задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції Київської області у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський акціонерний банк" звернулося до суду із скаргою на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції Київської області Губар Л.Б. Свою скаргу скаржник обґрунтував тим, що 21.02.2011 року Вишгородським районним судом Київської області ухвалено рішення у цивільній справі за позовом ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3. про стягнення заборгованості за кредитним договором. 01.10.2014 року банком направлено до відділу ДВС Вишгородського РУЮ поштовою кореспонденцією заяву про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа. 24.12.2014 року державним виконавцем відділу ДВС Вишгородського РУЮ Губар Л.Б. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу відповідно до ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Скаржник вважає винесену постанову про повернення виконавчого документа стягувачу незаконною, оскільки державним виконавцем не вжито всіх дій щодо розшуку майна боржника. Крім того, зазначає, що оскаржувану постанову державний виконавець не направив стягувачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

На підставі наведеного просить визнати дії державного виконавця щодо не надіслання стягувачу постанови про повернення виконавчого документа рекомендованим листом та дії щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу неправомірними, скасувати постанову державного виконавця відділу ДВС Вишгородського РУЮ Губар Л.Б. про повернення виконавчого документа від 24 грудня 2014 року та зобов'язати державного виконавця провести всі виконавчі дії з виконання рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21.02.2014 року № 2-383/2011.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 25 травня 2015 року відмовлено в задоволенні даної скарги.

У апеляційній скарзі скаржник просить дану ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою задовольнити скаргу, посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права, яке полягає в тому, що судом не досліджено жодних документів, які б свідчили на обставини, що викладені в оскаржуваній ухвалі, оскільки не були досліджені матеріали виконавчого провадження, порядок витребування яких передбачений ст. 88 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, суд не перевірив чи був складений державним виконавцем акт відповідно до вимог ч. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» та чи перевірений він начальником органу державної виконавчої служби відповідно до вимог п. 4.11.2 Інструкції проведення виконавчих дій на предмет правильності вказаних у ньому відомостей, у тому числі чи вжиті державним виконавцем усі необхідні заходи щодо розшуку майна боржника, правильність оформлення опису й оцінки майна з залученням до цього сторін або їх представників, його схоронність на день складання акта тощо. У разі потреби при такій перевірці може бути викликаний і опитаний стягувач, чи немає в нього відомостей щодо наявності в боржника майна, не виявленого державним виконавцем при проведенні опису.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що державний виконавець правомірно виніс постанову 24 грудня 2014 року про повернення виконавчого документа у виконавчому провадженні №45075152, оскільки ним вжиті всі можливі заходи для примусового виконання рішення, проведені всі дії для виявлення майна боржника та у зв'язку з відсутністю цього майна повернуто виконавчий лист стягувачу.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

За правилами ст. 387 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про державну виконавчу службу», завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

За змістом частин першої та другої ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 та ч. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт.

Згідно п. 3.15 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за № 489/20802 повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному у статті 47 Закону. При цьому в постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов'язково роз'яснюється порядок повторного пред'явлення виконавчого документа до виконання (крім випадку повернення виконавчого документа на підставі пункту 1 частини першої статті 47 Закону, якщо таке повернення надалі є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження).

Судом встановлено, що на підставі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21.02.2011 року видано виконавчий лист № 2-383/2011 від 16.06.2011 року, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 32389,77 грн. (а. с. 5).

Встановлено, що 24.12.2014 року державним виконавцем відділу ДВС Вишгородського РУЮ Губар Л.Б. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: виконавчого листа № 2-383/2011 від 16.06.2011 року, у зв'язку з тим, що згідно акта державного виконавця, майна, що належить боржнику на праві власності, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу в межах суми боргу, не виявлено. (а. с. 5).

Судом встановлено, що як вбачається із матеріалів справи, державним виконавцем Губар Л.Б. було відкрито виконавче провадження за зверненням скаржника, направлено запити до органів, які здійснюють реєстрацію рухомого та нерухомого майна про наявність зареєстрованого майна за боржниками, на яке можливо звернути стягнення, здійснено запити про отримання боржниками пенсій чи інших доходів, що говорить про вжиття заходів для примусового виконання рішення суду.

Зазначені обставини вказують на те, що державний виконавець правомірно виніс постанову 24 грудня 2014 року про повернення виконавчого документа у виконавчому провадженні №45075152, оскільки ним вжиті всі можливі заходи для примусового виконання рішення, проведені всі дії для виявлення майна боржника та у зв'язку з відсутністю цього майна повернуто виконавчий лист стягувачу.

Однак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов поспішного висновку про відмову в задоволенні даної скарги, оскільки не дослідив матеріали виконавчого провадження не з'ясував і не перевірив чи державний виконавець здійснив усі заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, та відповідно до диспозиції ст. 387 ЦПК України не зазначив в оскаржуваній ухвалі чи оскаржувана постанова була прийнята державним виконавцем відповідно до закону, в межах його повноважень та чи не було порушено даною постановою права чи свободи заявника.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не перевірив чи був складений державним виконавцем акт про наявність обставин, зазначених у частині першій статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», заслуговують на увагу, оскільки дійсно в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження зазначених обставин і суд в порушення вимог п. 3 ч. 1 ст. 215 ЦПК України в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали про це не зазначив.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не з'ясував чи перевірений даний акт начальником органу державної виконавчої служби відповідно до вимог п. 4.11.2 Інструкції про проведення виконавчих дій на предмет правильності вказаних у ньому відомостей, не заслуговують на увагу, оскільки дана Інструкція втратила чинність згідно наказу Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 року за № 489/20802.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов поспішного висновку про те, що скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду про відмову в задоволенні скарги на дії та постанову державного виконавця, ухвала суду від 25 травня 2015 року постановлена з порушенням норм матеріального і процессуального права і підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, викладених в апеляційній скарзі та передбачених п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" задоволити частково.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 25 травня 2015 року про відмову в задоволенні скарги скасувати і передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді