У Х В А Л А

20 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М.,Гуменюка В.І.,Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 18 березня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності,

встановила:

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 вересня 2013 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на нежиле приміщення загальною площею 110,6 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 липня 2015 року касаційну скаргу відхилено, рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, ухвалу суду касаційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 331, 376 ЦК України, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності в нього у власності чи у користуванні земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно, а тому особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього з підстав, передбачених статтею 331 ЦК України.

У наданих для порівняння:

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що відповідно до наданих позивачем доказів про належність йому на праві власності земельної ділянки, введення спірного нерухомого майна в експлуатацію, згідно з статтею 376 ЦК України за позивачем слід визнати право власності на самочинне будівництво;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 серпня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що самочинне будівництво проведено з дотриманням державних будівельних норм і стандартів, не порушує права інших осіб, власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за позивачем, який здійснив самочинне будівництво на його земельній ділянці, тому підлягає задоволенню позов про визнання права власності.

Порівняння вищенаведеного судового рішення із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 18 березня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 липня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк
В.І. Гуменюк
А.Г. Ярема