АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

13 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

при секретарі: Калініній Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду державного майна України, Господарського суду Рівненської області про повернення коштів та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2015 року позивач звернувся до суду із вимогами до відповідачів про повернення коштів та відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з Фонду державного майна України 3 173 507,00 грн., із яких 1 000 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду державного майна України, Господарського суду Рівненської області про повернення коштів та сплату моральної шкоди закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, суперечить матеріалам справи та чинному законодавству.

Просив ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до того ж суду.

Особи, що беруть участь у справі, які відповідно до ст. 74 ЦПК України належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

Позивач надіслав на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи. Доказів поважності неявки в судове засідання до клопотання не долучив.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з позовом з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, по якому постановлено рішення, що набрало законної сили.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою до Фонду державного майна України, Господарського суду Рівненської області, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідачів грошові кошти сплачені за приватизацію та моральну шкоду, що в сукупності становить 3 173 507 грн.

Також з матеріалів справи вбачається що, заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року вже вирішувався спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Фонду державного майна України, Господарського суду Рівненської області про повернення коштів та відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 173 507 грн. - відмовлено.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

За змістом вказаної норми закриття провадження у справі у цьому випадку можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет (що конкретно вимагає позивач) і підстави позовів (чим він обґрунтовує свої вимоги). Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав для закриття провадження у справі (6-79цс15).

Зі змісту позовної заяви не вбачається що існує нетотожність хоча б одного елементу: предмету (що конкретно вимагає позивач) чи підстави позовів (чим він обґрунтовує свої вимоги).

Так, 17 червня 2015 року Печерський районний суд м. Києва, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Фонду державного майна України, Господарського суду Рівненської області про повернення коштів та сплату моральної шкоди в розмірі 3 173 507 грн. (справа № 757/29427/14-ц), виходив з того, що належних та допустимих доказів, в розумінні ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження правовідносин між ОСОБА_1 та Фондом державного майна України, що стосується повернення коштів за придбання частки державного майна позивачем не надано, як не надано доказів звернення ОСОБА_1 до Фонду державного майна України з будь-якими вимогами, а також доказів відмови Фонду державного майна України ОСОБА_1 у виплаті коштів.

Матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_1 до апеляційного суду з апеляційної скаргою щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права стосовно неправомірної відмови у дослідженні таких доказів, або не подання таких доказів до суду з поважної причини.

Правом на апеляційне оскарження заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року ОСОБА_1 скористався на власний розсуд з порушенням встановленого порядку, у зв'язку з чим ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.07.2015 року йому відмовлено у відкритті провадження за заявою про перегляд заочного рішення.

Звертаючись в серпні 2015 року до Печерського районного суду м. Києва з повторним позовом до Фонду державного майна України, Господарського суду Рівненської області про той самий предмет, а саме повернення коштів та сплату моральної шкоди в розмірі 3 173 507 грн., ОСОБА_1 посилався на доказ існування відмови Фонду державного майна України у виплаті йому коштів, а саме лист Фонду державного майна України № 10-23-998 від 28.07.2010 року, який існував на час розгляду справи № 757/29427/14-ц.

Проте посилання позивача в позовній заяві на докази відмови Фонду у виплаті коштів не свідчить про зміну підстави позову (чим він обґрунтовує свої вимоги), оскільки відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України зазначення в позовній заяві доказів, що підтверджують кожну обставину, є самостійною вимогою щодо форми і змісту позовної заяви. В той час, як вимоги щодо зазначення в позовній заяві змісту позовних вимог та викладу обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги передбачено п. 3 та п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК України.

В обґрунтування своїх позовів ОСОБА_1 зазначив, що у 1994 році з ініціативи регіонального відділення Фонду державного майна України в Рівненській області в план приватизації були включені будинки по вул. Кавказькій та вул. Віденській, 42-а, а йому як громадянину було запропоновано вступити в члени товариства покупців і взяти учать у приватизації вказаних будинків й ним було придбано 616,56 кв.м. загальної площі будинків на загальну суму 215 506,00 грн. Рішенням арбітражного суду Рівненської області було скасовано договір купівлі-продажу частки державного майна та, оскільки з боку товариства покупців і його членів не було допущено порушень існуючого законодавства, регіональне відділення Фонду державного майна України мало повернути сплачені кошти і відшкодувати моральну шкоду.

З матеріалів справи вбачається, що підстави позовів (чим позивач обґрунтовував свої вимоги) є тотожними.

Оскільки існує рішення, що набрало законної сили з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, провадження судом першої інстанції закрите за п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України обґрунтовано, ухвалу постановлено з додержанням вимог закону.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права є безпідставним та ґрунтуються на довільному трактуванні апелянтом ст. 20 ЦПК України.

В порядку ст. 307 ч. 2 п. 1, ст. 312 ч. 1 п. 1 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право, зокрема, постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. 218, 303, 304, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа № 757/29172/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/13867/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Волкова С.Я.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.