Справа № 372/1362/15-ц Головуючий у І інстанції Зінченко О. М.
Провадження № 22-ц/780/5704/15 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 58 21.10.2015
УХВАЛА

Іменем України

21 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Суханової Є. М.,

суддів: Сержанюка А.С., Журби С.О.,

при секретарі: Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, третя особа - ОСОБА_3 про визнання недійсним розпорядження, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій посилаючись на наміри отримати земельну ділянку у власність, безпідставне скасування відповідачем прийнятого раніше розпорядження про надання дозволу на підготовку матеріалів попереднього погодження місця розташування земельної ділянки, просив визнати недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 12.04.2012 року № 497 про скасування розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 06.02.2008 року № 144.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на те, що спірну земельну ділянку незаконно було передано іншій особі, хоч позивач вже здійснював там розчистку від дерев та кущів, ділянка ніким не освоюється.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоч про час і місце судового розгляду належно повідомлений, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову заперечив.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 серпня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, третя особа - ОСОБА_3, про визнання недійсним розпорядження відмовлено повністю.

Не погодившись з висновками наведеними в рішенні суду, апелянт звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Колегія суддів вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторони, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що вона не обґрунтована та не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції було встановлено, що 27.10.2010 року ОСОБА_2 звернувся до Обухівської районної державної адміністрації Київської області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки орієнтовною площею 0,16 га для ведення особистого селянського господарства на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області.

06 лютого 2008 року розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області № 144 надано ОСОБА_2 дозвіл на підготовку матеріалів попереднього погодження місця розташування земельної ділянки орієнтовною площею 0,16 га для ведення особистого селянського господарства на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області.

07 грудня 2010 року розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області № 1115 надано ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1619 га для ведення особистого селянського господарства на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, що підтверджується розпорядженням, рішеннями сільради, висновками служб, матеріалами переписки.

19 грудня 2011 року прокурором Обухівського району було подано протест на розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області № 144 від 06.02.2008 року, яке обґрунтовано розташуванням відповідної земельної ділянки в межах лісового фонду.

12 квітня 2012 року розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області № 497 було задоволено протест прокурора, скасовано розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області № 144 від 06.02.2008 року, обґрунтування якого, стало порушення вимог чинного законодавства при його винесенні, незаконна передача із власності держави земельної ділянки лісового фонду.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Вивчивши зазначені обставини та вимоги діючого законодавства, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач-апелянт не навів належних та допустимих доказів того, що його права чи охоронювані законом, інтереси були порушені зазначеним розпорядження відповідача, так як позивач-апелянт не набув право власності чи право користування земельною ділянкою, оскільки йому не видавався державний акт чи відповідне свідоцтво, це право у встановленому законом порядку державою не реєструвалось.

Колегія суддів, з матеріалів справи встановила, що апелянт-позивач реалізує лише наміри отримати земельну ділянку у власність, але процедура виділення земельної ділянки із державної власності не завершена, право власності у нього не виникло.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність доказів порушення цивільних прав позивача, а стосуються його незгоди із рішенням суб'єкта владних повноважень у сфері публічних правовідносин, що виходить за межі повноважень суду при вирішенні цивільно-правових спорів.

При цьому позивач наполягав на необхідності вирішення спору у порядку цивільного судочинства, посилаючись на порушення його прав на набуття земельної ділянки у власність.

Використавши своє право на судовий захист, апелянт - позивач повинен був довести його право на спірну земельну ділянку, натомість не довів, що розпорядження відповідача зачіпляє його право власності на спірну земельну ділянку, якого у позивача, не виникло.

Відповідач діяв у межах своїх повноважень, виконав вимоги чинного законодавства та прав позивача-апелянта не порушував.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів про недоведеність і необґрунтованість доводів позову про наявність порушень цивільних прав чи законних інтересів позивача визначеними позовом відповідачами, які б підлягали судовому захисту в межах наявних позовних вимог.

Крім цього, обраний позивачем спосіб захисту його цивільних прав не ґрунтується на законі.

Згідно ч. 1 ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Намагаючись спростувати висновки суду першої інстанції, апелянт звернувся з апеляційною скаргою, з аналогічною мотивацією позову, та просив ухвалити нове рішення про задоволення позову, натомість, нових доказів або обставин, які б могли спростувати висновки суду та обґрунтувати його позов, не надав.

Колегія суддів розглядаючи апеляційну скаргу в межах вимог ст. 303 ЦПК України, не знайшла підстав для скасування рішення суду, передбачених вимогами ст. 309 ЦПК України.

Так, згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та апеляційних вимог, на підставі наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що ані позовні вимоги ані апеляційні вимоги, не є доведеними належними і допустимими доказами, тому ні позов, ні апеляційна скарга не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Згідно з вимогами ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з вимогами ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Апелянт не довів своїх позовних та апеляційних вимог, апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з вимогами ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду є законним, ухваленим відповідно вимогам діючого законодавства, та з урахуванням правовідносин сторін.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 293, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді