У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука М.І., Олійник А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, третя особа - Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на Ѕ частини домоволодіння в порядку спадкування за законом, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_6 звернулась до суду з указаним позовом, в якому посилалася на те, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину належить домоволодіння АДРЕСА_1. Проте у домоволодінні проживає дружина покійного її брата ОСОБА_9 - ОСОБА_7, яка заселилася в будинок на правах тимчасового мешканця.

Оскільки на неодноразові вимоги ОСОБА_7 відмовляється виселитися з будинку, позивач просила суд усунути їй перешкоди у користуванні власністю та виселити ОСОБА_7 із домоволодіння АДРЕСА_1 без надання їй іншого житлового приміщення.

ОСОБА_7 звернулась із зустрічним позовом, в якому посилалась на те, що домоволодіння АДРЕСА_1 належало ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Після її смерті спадщину, крім ОСОБА_6, прийняли інші онуки померлої: ОСОБА_11 та ОСОБА_9 (чоловік позивачки за зустрічним позовом, який помер у 2005 році). Оскільки спадкоємці після смерті ОСОБА_11, який помер у 2002 році, на спадщину не претендують, ОСОБА_7 просила суд встановити факт прийняття ОСОБА_9 спадщини після смерті ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2; визнати частково - в 1/2 частини, недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_6 та посвідчене державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Лебеденко Н.С., зареєстроване в реєстрі за № 3-1579; визнати за нею право власності на 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2014 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено.

Встановлено факт прийняття ОСОБА_9 спадщини після смерті ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Визнано частково - в 1/2 частини, недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, посвідчене 02 червня 2006 року державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Лебеденко Н.С., зареєстроване в реєстрі за № 3-1579.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень суду із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 14 лютого 1985 року відділом комунального господарства Амур-Нижньодніпровської районної ради на підставі рішення виконкому від 25 січня 1985 року № 27/7, належало ОСОБА_10

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 померла.

На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_10 спадкоємцями на підставі ч. 2 ст. 549 ЦК Української РСР (який був чинним на час виникнення правовідносин) були її онуки: ОСОБА_11, ОСОБА_9 та ОСОБА_6, оскільки їх батько ОСОБА_13 (син померлої ОСОБА_10), помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 помер.

04 травня 2005 року ОСОБА_7 звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка, в якій зазначила, що спадщина складається із домоволодіння АДРЕСА_2 та домоволодіння АДРЕСА_1.

ОСОБА_6 звернулась із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_10 02 червня 2006 року, зазначаючи при цьому про відсутність інших спадкоємців на спадкове майно.

02 червня 2006 року державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Лебеденко Н.С. на ім'я ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції, встановивши, що спадщину після ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, в порядку ст. 549 ЦК Української РСР шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, прийняли в рівних частках її онуки: ОСОБА_6, ОСОБА_11 та ОСОБА_9, оскільки їх батько ОСОБА_13 (син померлої ОСОБА_10) помер ІНФОРМАЦІЯ_1, після смерті ОСОБА_9 його дружина ОСОБА_7 у встановленому законом порядку прийняла спадщину, вважав, що частка, яку ОСОБА_9 успадкував після смерті бабусі ОСОБА_10 та яку після смерті ОСОБА_9 успадкувала його дружина, становить Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_1.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_6 та ОСОБА_9 фактично вступили в управління та володіння належним ОСОБА_10 спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, дійшов висновку про те, що ОСОБА_7 прийняла спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_9, яка складається з Ѕ частини вказаного домоволодіння, яку останній фактично успадкував після смерті ОСОБА_10, тому її позовні вимоги підлягають задоволенню.

Проте повністю погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо: 1) він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 553 ЦК Української РСР вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Встановивши, що ОСОБА_6 та ОСОБА_9 відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР прийняли спадщину після смерті ОСОБА_10 (по Ѕ частини), суд апеляційної інстанції залишив без змін рішення суду першої інстанції, яким встановлено, що спадщину після ОСОБА_10 в порядку ст. 549 ЦК УРСР прийняли в рівних частках (по 1/3) її онуки: ОСОБА_6., ОСОБА_11 та ОСОБА_9, не навів мотивів, з яких вважав, що частка ОСОБА_9 становить Ѕ вказаного домоволодіння, будь-якого висновку стосовно спадкоємця ОСОБА_11 не зробив.

Разом з тим, відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів та переоцінку доказів.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_6 посилалася на те, що всі дії, що свідчать про те, що ОСОБА_9 фактично вступив в управління та володіння належним ОСОБА_10 спадковим майном, були здійснені ним поза шестимісячним строком.

Суд апеляційної інстанції взагалі не перевірив доводів апеляційної скарги в цій частині, не навів ніяких мотивів ухваленого ним судового рішення та обставин, які б спростовували ці доводи скарги.

За таких обставин ухвала апеляційного суду не може вважатися законною й обґрунтованою та в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2014 року скасувати, передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник