Справа №473/1724/15-ц 22.09.2015 22.09.2015 22.09.2015
Провадження №22-ц/784/2287/15
Головуючий у першій інстанції Лузан Л.В.
Категорія 21 Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
У Х В А Л А

Іменем України

22 вересня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Темнікової В.І.,

при секретарі судового засідання - Богуславській О.М.,

за участю: позивачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представника - ОСОБА_5

відповідача - ОСОБА_6 та її законного представника ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3, ОСОБА_4

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 серпня 2015 року за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Вознесенської міської ради Миколаївської області, про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И Л А

06 травня 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним.

Позивачі зазначали, що 01 вересня 2006 року між ними та ОСОБА_8 будо укладено договір дарування належних їм 3/17 часток житлового будинку АДРЕСА_1.

Проте, укладаючи даний договір вони мали на меті укладання договору довічного утримання, оскільки в силу свого похилого віку та за станом здоров'я потребували сторонньої допомоги.

І саме за таких умов ними було підписано даний договір.

Але виявилося, що цей договір має інший зміст і не передбачає тих прав і обов'язків, про які вони домовили з обдарованим при його укладанні.

Посилаючись на те, що укладений договір не відповідав їх внутрішній волі щодо правової природи і змісту правочину, позивачі просила визнати договір дарування недійсним на підставі ст.229 ЦК України.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 червня 2015 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено орган опіки та піклування Вознесенської міської ради Миколаївської області.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення їх вимог у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачів та їх представника, відповідача та її законного представника, перевіривши правильність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У позовній заяві позивачі вказули на те, що вказаний правочин було вчинено ними внаслідок помилки, оскільки вони мали на меті укладення договору довічного утримання, а тому договір дарування від 01 вересня 2006 року підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 229 ЦК України.

За положеннями ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, та надати відповідні докази, які б свідчили про її помилку, зокрема, щодо правової природи правочину.

Також п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Правочини, вчинені під впливом помилки, відносять до правочинів з вадами внутрішньої волі, яка могла сформуватися в умовах неправильного уявлення особи про обставини, що мають істотне значення для вчинення правочину.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, на підставі договору купівлі-продажу від 27 лютого 1970 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належало 3/17 частки житлового будинку АДРЕСА_1 ( а.с.91-92).

01 вересня 2006 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 за нотаріально посвідченим договором належну їм частку подарували ОСОБА_8( брат позивачки по матері) ( а.с.90, 98-99).

За умовами цього договору, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передали, а ОСОБА_8 прийняв безоплатно у власність вищевказане нерухоме майно.

Крім того, даний договір відповідав дійсним намірам сторін, не носив характеру удаваної угоди. Будь-яких претензій, в тому числі майнових, сторони не мали ( п.п.6,12,13).

Договір було зачитано нотаріусом в голос, також прочитаний сторонами особисто та містить підписи сторін.

На час та після укладання даного договору позивачі у спірному будинку не проживали. ОСОБА_3 має у власності житловий будинок АДРЕСА_2 ( де позивачі проживали на той час та проживають тепер), а ОСОБА_4 - будинок АДРЕСА_3. Тобто, подароване майно не є єдиним житлом сторін.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер. Відповідач ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( донька померлого), вважається такою, що прийняла спадщину після смерті батька.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За приписами ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона ( відчужував) передає іншій другій стороні ( набувачеві ) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набува зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та ( або ) доглядом довічно.

У договорі довічного утримання ( догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також всі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечити відчужувача( ч.1 ст.749 ЦК України).

Приймаючи до уваги вищезазначене, позивачі не довели, що вони мали на меті укладання договору довічного утримання, а не дарування, оскільки не змогли пояснити ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції про який обсяг послуг, робіт, матеріального забезпечення вони домовилися з обдарованим, їх оцінку в грошовому виразі.

В той же час, у суді апеляційної інстанції позивач вказала, що ще задовго до укладання договору дарування ОСОБА_8 проживав у цьому будинку, надавав їм фізичну допомогу по господарству, купував продукти харчування та медикаменти, коли приїздив до них в с. Яструбинове Вознесенського району Миколаївської області. Такі відносини продовжувалися і після укладання цього договору.

Тобто, вказане свідчить про відсутність необхідних ознак, характериних для договору довічного утримання, за правовою природою якого набувач набуває за цим договором майно у власність, а відчужував - необхідне утримання у вигляді певних матеріальних благ та послуг за рахунок набувача. В даному випадку, вчинки сторін були обумовленні наявністю родинного зв'язку та добрих відносин між ними.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, з дотриманням ст. ст. 212-214 ЦПК України, суд першої інстанції, дійшли вірного висновку про те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження помилки - неправильного сприйняття позивачами фактичних обставин правочину, що вплинули на їх волевиявлення, а саме те, що позивачі як особи похилого віку, які

за станом здоров'я потребують стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалися на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_8 лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ними та обдарованим.

З врахуванням викладеного, суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин, що виникли між сторонами, дав їм належну оцінку, правильно застосував норму матеріального права, законно і обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги про те, що у судовому засіданні ОСОБА_7 підтвердила, що разом з ОСОБА_8 приїздили до них, надавали фізичну домопогу по господарству, привозили продукти харчування, медичні препарати, висновок суду про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: