УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Гвоздика П.О., Завгородньої І.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, Святошинського районного відділу державної міграційної служби України в м. Києві, Комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва», третя особа - Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання права користування житловими кімнатами шляхом реєстрації місця проживання та укладення договору, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 14 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду із зазначеним позовом про визнання права користування житловими кімнатами АДРЕСА_1, шляхом реєстрації місця проживання, зобов'язання відповідачів здійснити реєстрацію проживання позивачів за місцем фактичного проживання, укладення договору найму у формі договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Свої вимоги мотивували тим, що позивач є військовослужбовцем - офіцер запасу, працює у військовій частині НОМЕР_1, власним житлом не забезпечений, фактично понад 20 років з родиною проживає у гуртожитку по АДРЕСА_1.

При неодноразових зверненнях до Святошинської районної державної адміністрації в м. Києві щодо реєстрації місця проживання в гуртожитку, позивачі отримували відмову, що є порушенням порядку забезпечення військовослужбовців службовим житлом.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року відмовлено в задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 14 травня 2015 року рішення місцевого суду змінено, виключено із мотивувальної частини рішення посилання суду щодо підстав відмови у задоволенні позову, а саме обрання неправильного способу захисту цивільного права.

У іншій частині постановлене рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року у частині, яка не змінена апеляційним судом та рішення апеляційного суду м. Києва від 14 травня 2015 року, оскільки вони законні та обґрунтовані.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що власники гуртожитку не приймали рішень про надання позивачам жилої площі, не видавали спеціальний ордер та не укладали з ними будь-які договори, в тому числі й про користування жилими приміщеннями.

Договір, на який посилаються позивачі (договір оренди житлового приміщення від 17 лютого 2011 року № 174) укладався між ДП «Екос» ХК «Київмісьбуд» та Центральною районною поліклінікою Святошинського району м. Києва, тобто позивачі не є сторонами зазначеного договору та договір передбачає тимчасове проживання позивачів у гуртожитку (1 рік). В установленому порядку позивачам не надавалися вільні жилі приміщення в гуртожитку, що свідчить про безпідставність позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР|st47>, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Житло у якому проживають позивачі (у відповідності до договорів оренди) має статус гуртожитку.

Згідно з ст. 127 ЖК <nau://ukr/5464-10|st127> УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитку у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Отже, в силу житлового законодавства гуртожитки використовуються для проживання в них визначеної категорії осіб (робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання). Правовий режим гуртожитків обумовлений їх функціональним призначенням, яке полягає у забезпеченні тимчасовим житлом зазначених фізичних осіб.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 128 ЖК <nau://ukr/5464-10|st128> УРСР порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством, цим Кодексом та іншими актами законодавства. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Згідно зі ст. 129 ЖК <nau://ukr/5464-10|st129> УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Відповідно до п. 10 розділу II Примірного положення про гуртожитки, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. При одержанні ордера пред'являються паспорти всіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Адміністрація підприємства, установи, організації веде облік ордерів, що видаються громадянам на зайняття жилої площі. Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності.

Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі гуртожитку.

Позивачі такого ордеру не мають. Договори оренди також не дають правових підстав для визнання за позивачами права користування гуртожитком. Так як сам по собі факт тривалого проживання та оплата послуг не може бути також правовою підставою для набуття ними права користування.

Доводи касаційної скарги щодо того, що позивачі вселилися у гуртожиток на підставі направлення на поселення, а також щодо порушення прав позивачів зі сторони органів влади відмовою у реєстрації їх фактичного місця проживання, хоча Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація наділена правом видачі ордерів та узаконенням проживання мешканців гуртожитку, не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи.

Крім того, судом першої інстанції не було порушено ч. 4 ст. 10, ст. ст. 32, 33 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року у частині, яка не змінена апеляційним судом та рішення апеляційного суду м. Києва від 14 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко П.О. Гвоздик І.М. Завгородня