Справа № 461/1651/14 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/783/5550/15 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю Романа Н.О. - представника Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Львівській області; Смолинець М.М. - представника Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області; прокурора Кіїв М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, апеляційною скаргою Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області та апеляційною скаргою Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області на рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 червня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області і Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області про стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що постановою Сокальського районного суду Львівської області від 18 червня 2011 року було задоволено позов ОСОБА_5 до Управління Пенсійного фонду України (ПФУ) в Сокальському районі Львівської області та зобов'язано відповідача здійснити нарахування та виплату щомісячної державної допомоги позивачці, як «дитині війни», за період з 20 листопада 2010 року по 01 червня 2011 року. На підставі постанови суду позивачці було виданий виконавчий лист № 2-а-812/11, який був направлений на примусове виконання до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області (далі ПВР УДВС ГТУЮ).

Державним виконавцем відділу ПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області Мироненком В.В. 02 серпня 2013 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 37176026, яку у подальшому постановою Сокальського районного суду Львівської області від 29.10.2013 року було визнано незаконною та скасовано. Позивачка зазначала, що вище згаданою постановою державного виконавця від 02.08.2013 року, діями державного виконавця та тривалим невиконанням рішення суду їй завдано моральну шкоду, яку просила суд стягнути з відповідача УДВС ГТУЮ у розмірі 1 000 000 грн. (а.с. 2-4).

Справа судами розглядалася неодноразово. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року було скасовано судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій (якими ОСОБА_5 було відмовлено у задоволенні позовних вимог), а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 86-88).

За результатами нового розгляду справи оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_5 1 000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат (а.с. 133-136).

Дане рішення оскаржили, як позивачка ОСОБА_5, так і відповідачі: Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області та Головне управління державної казначейської служби України у Львівській області (в подальшому - „ДВС" та „Казначейство").

ОСОБА_5 просить оскаржуване рішення змінити та задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Вважає необгрунтованим задоволення її позовних вимог лише частково - у розмірі, що менший у 1000 разів від заявлених нею позовних вимог (а.с. 151-152).

ДВС просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Згаданий апелянт вважає, що позивачем не було надано будь-яких доказів заподіяння ДВС позивачці моральної шкоди, оскільки вважає, що сам факт оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження та скасування її судом не може свідчити про вину службових осіб ДВС у заподіянні позивачці моральної шкоди (а.с. 138-140).

Казначейство просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що на даний час відсутній спеціальний закон, який регулює відносини по відшкодуванню збитків, завданих державним виконавцем.

Вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачка просила стягнути моральну шкоду безпосередньо з ДВС, а не з Державного бюджету України через Головне управління державної казначейської служби України у Львівській області шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, який відкритий Державному казначейству України в Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів НБУ, і саме Державна казначайська служба України (а не Головне управління державної казначейської служби України у Львівській області, яке не має відкритих рахунків, з яких можливо було б здійснити відшкодування шкоди) здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державного органу.

Вважає, що суду першої інстанції слід було залучити до участі у справі в якості належного відповідача Державну казначейську службу України (а.с. 143-144).

ОСОБА_5, будучи своєчасно належним чином повідомленою про час і місце апеляційного розгляду справи (а.с. 163), в судове засідання не з'явилася і про причини своєї неявки суд не повідомила, що (у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ДВС, Казначейства тапрокурора на підтримання доводів апеляційних скарг ДВС і Казначейства, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги, як ОСОБА_5, так і ДВС і Казначейства,до задоволення не підлягають з наступних підстав.

У пункті 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 „Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" міститься роз'яснення про те, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування шкоди рішенням, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону „Про державну виконавчу сулжбу, частини другої статті 87 Закону „Про виконавче провадження", а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Про притягнення як відповідача до участі у розгляді даної справи саме відповідного територіального органу Державної казначейської служби України міститься вказівка і в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року (якою були скасовані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій по даній справі, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції; а.с. 86-88), яка у відповідності до частини 4 ст. 338 ЦПК України є обов'язковою для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

У відповідності до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 року № 45) органами Казначейства є Казначейство та його територіальні органи (п.2) і у разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду (п.36).

З урахуванням вище наведеного доводи апеляційної скарги Казначейства стосовно того, що суд вийшов за межі позовних вимог (оскільки позивачка просила стягнути моральну шкоду безпосередньо з ДВС, а не з Державного бюджету України через Головне управління державної казначейської служби України у Львівській), а також стосовно того, що належним відповідачем по даній справі є Державна казначейська служба України (а не Головне управління державної казначейської служби України у Львівській області), є необгрунтованими, а тому до уваги прийматися не можуть.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України).

Відповідно до положень статті 11 Закону України „Про державну виконавчу службу" шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Оскільки, заявляючи позовні вимоги, ОСОБА_5 посилалася на завдання моральної шкоди, яка полягала в перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах та погіршенні самопочуття, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України та стаття 11 Закону України „Про державну виконавчу службу".

Вище наведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року по справі № 6-48 цс13 з аналогічних правовідносин, висновки якої щодо застосування норм права (у відповідності до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України) мають враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З урахуванням вище наведеного доводи апеляційної скарги Казначейства стосовно того, що на даний час відсутній спеціальний закон, який регулює відносини по відшкодуванню збитків завданих державним виконавцем, також до уваги прийматися не можуть.

Згідно з частиною 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, під якою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У позові позивачкою зазначено, що завдана їй моральна шкода полягає у моральних стражданнях та переживаннях у зв'язку з порушенням її конституційних прав та гарантій щодо отримання гарантованих законом виплат, а саме - щомісячної державної соціальної допомоги дітям війни, необхідністю у похилому віці відстоювати в судах своє право на соціальну допомогу у зв'язку з бездіяльністю органу, на який покладено обов'язок примусово виконати судове рішення, що завдає їй моральних страждань, оскільки вона вимагає лише те, що гарантовано Законами України.

Постановою Сокальського районного суду Львівської області від 29.10.2013 року було визнано протиправною бездіяльність державного виконавця відділу ПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області Мироненка В.В. та визнано незаконною і скасовано його постанову від 02 серпня 2013 року про закінчення виконавчого провадження № 37176026. Вказана постанова суду є чинною і відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини протиправних дій державного виконавця, встановлені у адміністративній справі, не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи.

Крім цього, особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Тобто, обов'язок спростування вини покладається на заподіювача шкоди, а не на позивача.

За вище наведених обставин доводи апеляційних скарг ДВС і Казначейства про недоведеність позивачкою факту заподіяння їй моральної шкоди є необгрунтованими і до уваги прийматися не можуть.

Суд самостійно визначає розмір відшкодування моральної шкоди залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (ч.3 ст. 23 ЦК України). При цьому чинне законодавство не пов'язує розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає до задоволення, з розміром заявлених позивачем позовних вимог.

З урахуванням всіх обставин і доказів по справі в їх сукупності колегія суддів вважає, що задоволений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості і доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 висновків суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди, який підлягає до стягнення на користь позивачки, не спростовують.

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційні скарги на нього, доводи яких не спростовують висновків оскаржуваного рішення, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, апеляційну скаргу Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області та апеляційну скаргу Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області відхилити та залишити рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 червня 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: