АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
Справа № 685/1009/14-ц
Провадження № 22-ц/792/552/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів

судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

у складі:

Пастощука М.М. (головуючий)

Варвус Ю.Д., Заїки В.М.

при секретарі Кошельнику В.М.

з участю: ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_6 в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8 на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 16 січня 2015 року цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_11, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - служба у справах дітей Теофіпольської районної державної адміністрації Хмельницької області, про виселення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Звертаючись в суд з позовом ПАТ КБ «Приватбанк» зазначало, що між ним та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № HMTWGA00007715 від 17.08.2007 року, а в забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договорі було укладено договір іпотеки № HMTWGA00007715. Відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконав, а тому позивач просив виселити ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які зареєстровані і проживають у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, що є предметом іпотеки.

У заяві про уточнення позовних вимог ПАТ «Приватбанк» просило залучити до участі у справі ОСОБА_11 та також виселити його з вказаного будинку.

Рішенням Теофіпольського районного суду від 16 січня 2015 року позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з житлового будинку АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8 просить скасувати рішення в частині виселення ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову про їх виселення.

На підтвердження незаконності рішення зазначається, що ПАТ «Приватбанк» направило через засоби поштового зв'язку вимогу добровільно звільнити житлове приміщення виключно відповідачу ОСОБА_4, іншим відповідачам, в тому числі ОСОБА_6, яка представляє інтереси малолітніх дітей, така вимога не направлялась.

При винесенні рішення суд не в повній мірі врахував права та інтереси малолітніх дітей, норми міжнародного права, зокрема положення ст. ст. 3, 16 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 р. судом не було враховано право дітей на забезпечення умов необхідних для життєдіяльності, їх право на сімейне виховання.

В засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав з викладених у ній мотивів і просив її задовольнити.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» апеляційну скаргу не визнав, рішення суду вважає законним і обґрунтованим.

Представник органу опіки та піклування, ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце слухання справи повідомлені у встановленому законом порядку, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень.

Колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № HMTWGA00007715, за умовами якого банк надав, а ОСОБА_4 отримав кредит в сумі 50000 грн. з кінцевим терміном повернення 16.08.2017 року.

В рахунок забезпечення виконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 17 серпня 2007 року був укладений договір іпотеки № HMTWGA00007715, посвідчений державним нотаріусом Теофіпольської державної нотаріальної контори 17.08.2007 року за № 2456, предметом якого є житловий будинок по АДРЕСА_1.

4 березня 2014 року Теофіпольським районним судом Хмельницької області прийнято рішення про звернення стягнення на вищезазначений житловий будинок, як предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором № HMTWGA00007715, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ОСОБА_12 з укладенням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 10 квітня 2014 року вищезазначене рішення Теофіпольського районного суду залишено без зміни в частині прийнятого рішення звернути стягнення на предмет іпотеки.

11 червня 2014 року за № 30.1.0.0/2-055 на адресу відповідачів ОСОБА_12 надіслане повідомлення з вимогою добровільного звільнення житлового будинку по АДРЕСА_1, який є предметом іпотеки, у зв'язку з прийнятим рішенням про звернення стягнення на нього, який 21 червня 2014 року отриманий відповідачем ОСОБА_4, що визнається ним самим, а також підтверджується пунктом 9 реєстру 55 на рекомендовані листи, направлені 16 червня 2014 року, довідкою Теофіпольського ЦВПЗ №2 Хмельницької дирекції УДЗППЗ «Укрпошта» № 1 від 14.07.2014 року, копією журналу за формою № 8 з розпискою ОСОБА_4 про одержання поштового відправлення.

Відповідно до даного повідомлення вимога «ПриватБанку» про добровільне виселення з предмету іпотеки адресована ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, та ОСОБА_8, які впродовж місячного строку з моменту отримання вимоги не виселилися, а тому позов про їх виселення, на думку суду першої інстанції, підлягав задоволенню.

Що стосується виселення ОСОБА_7, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, то суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не доведений факт повідомлення вказаних осіб про необхідність добровільного виселення: зокрема, у повідомленні зазначені двічі ОСОБА_4, ОСОБА_7 до переліку адресатів не внесено, як і ОСОБА_11

У зв'язку з цим, у виселенні ОСОБА_7, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 судом відмовлено.

Проте погодитися з рішенням суду в частині виселення ОСОБА_6, її малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з житлового будинку по АДРЕСА_1, що є предметом апеляційного оскарження, не можна, оскільки воно в цій частині ухвалене з порушенням норм матеріального права.

Рішенням Теофіпольського районного суду від 16 січня 2015 року батьки ОСОБА_4, ОСОБА_6 та інші їх діти ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 виселенні з житлового будинку по АДРЕСА_1.

В той же час, постановлено відмовити у виселенні з цього ж будинку інших малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_6: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Рішенням Теофіпольського районного суду від 16 січня 2015 року в частині відмови у виселенні з будинку малолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_10, та ОСОБА_11, не оскаржувалося і набрало законної сили.

Таким чином, вказаним судовим рішенням визнано право трьох малолітніх дітей на проживання в спірному будинку без їх батьків, а інших двох малолітніх дітей разом з батьками виселено з будинку.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'я є первинним основним осередком суспільства.

Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 4 СК України передбачено, що кожна особа має право на проживання в сім'ї. Особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановленому законом.

Частина 7 статті 7 СК України визначає, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

В світі основним принципом ставлення до дитини вважається принцип найвищих інтересів дітей.

В Преамбулі Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 р.) визначено, що держави, які підписали цю Конвенцію, переконані, що діти повинні мати можливість здійснювати свої права. У зв'язку з цим права та найвищі інтереси дітей мають підтримуватися.

У ст. 3 Конвенції про права дитини (прийнята резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 р.; Конвенцію ратифіковано відповідною Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 р.; набуття чинності для України 27 вересня 1991 р.) сказано, що у всіх діях, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними установами, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що в даному спорі рішенням суду не можна малолітніх дітей розлучити зі своїми батьками, оскільки діти самостійно не можуть здійснювати свої житлові права. Питання ж прав всіх малолітніх дітей на проживання в будинку може вирішуватися лише разом з питанням прав батьків, або одного з батьків.

Як зазначалося вище, рішення Теофіпольського районного суду від 16 січня 2015 року в частині відмови у виселенні з будинку малолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, не оскаржувалося і набрало законної сили, а відповідач ОСОБА_4, батько малолітніх дітей, рішення в частині свого виселення не оскаржує.

Тому суд приходить до висновку, що для відновлення прав дітей і їх матері відповідачки ОСОБА_6, слід задоволити апеляційну скаргу ОСОБА_6 в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8, скасувати рішення суду в частині виселення ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з житлового будинку АДРЕСА_1, а в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення відмовити.

Підставою для часткового скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є, відповідно до п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, порушення норм матеріального права.

При відкритті апеляційного провадження у справі ухвалою судді апеляційного суду від 17 лютого 2015 року було відстрочено за клопотанням ОСОБА_6 сплату судового збору за подання апеляційної скарги до закінчення апеляційного розгляду справи.

Оскільки апеляційний розгляд справи закінчений і апеляційна скарга ОСОБА_6 задоволена, то судові витрати в сумі 121 грн. 80 коп. слід стягнути в дохід держави з ПАТ КБ «ПриватБанк».

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Теофіпольського районного суду від 16 січня 2015 року в частині виселення ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_13 з житлового будинку АДРЕСА_1 скасувати, а в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в дохід держави 121 грн. 80 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: підпис Судді: підписи

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду М.М. Пастощук

===============================================================

Головуючий у І інстанції - Самойлович А.П.

Доповідач - Пастощук М.М. Категорія № 27