У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

15 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Коротуна В.М., Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Друга Харківська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Харківської області від 12 серпня 2015 року та додаткове рішення апеляційного суду Харківської області від 12 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Друга Харківська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з 01 березня 2000 року перебуває із ОСОБА_5 у зареєстрованому Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції шлюбі.

У квітні 2011 року у позивача стався закритий перелом обох кісточок та заднього краю гомілкової кістки правої гомілки зі зміщенням, у зв'язку з чим він потребував стороннього догляду.

Позивач зазначав, що ОСОБА_5 запропонувала свої послуги по забезпеченню його доглядом, харчуванням, утриманням його житла у належному стані в обмін на оформлення права власності на належну йому квартиру АДРЕСА_1, в якій він проживає.

23 червня 2011 року між ними укладено договір дарування нотаріально посвідчений державним нотаріусом Другої Харківської нотаріальної контори Вільховим Р.М. за реєстровим № 404.

Позивач вказував на те, що останні десять місяців перед зверненням до суду відповідачка припинила виконувати свої обов'язки щодо догляду за ним.

Посилаючись на помилку щодо правових наслідків угоди, оскільки він мав на меті укладення договору довічного утримання, просив визнати договір дарування від 23 червня 2011 року, нотаріального посвідчений державним нотаріусом Другої Харківської нотаріальної контори Вільховим Р.М. за реєстровим № 404, недійсним та визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування відмовлено.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2015 року доповнено резолютивну частину рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 березня 2015 року, викладено її другий абзац у наступній редакції: «В задоволенні іншої частини позову про визнання за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 відмовлено».

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 серпня 2015 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано договір дарування, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, нотаріально посвідчений 23 червня 2011 року державним нотаріусом Другої Харківської нотаріальної контори Вільховим Р.М. за реєстровим № 404, недійсним.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 серпня 2015 року додаткове рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2015 року скасовано.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 12 серпня 2015 року та додаткове рішення апеляційного суду Харківської області від 12 серпня 2015 року та залишити в силі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 березня 2015 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2015 року, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд, на підставі доказів, наданих сторонами й належним чином оцінених судом, дійшов вірного висновку щодо наявності обґрунтованих підстав для задоволення позову, оскільки укладаючи договір дарування, позивач помилявся щодо правових наслідків угоди та мав на меті укладення договору довічного утримання.

Зокрема, докази та обставини, на які посилається заявник, були предметом дослідження судом і при їх дослідженні та встановленні судом дотримані норми процесуального та матеріального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків рішень апеляційного суду не спростовують.

Керуючись ч.2 ст. 332, ст. 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 12 серпня 2015 року та додаткове рішення апеляційного суду Харківської області від 12 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

В.М. Коротун М.В. Дем'яносов А.В. Маляренко