АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/9496/14 Головуючий 1 інстанції Марченко О.М.
Справа № 643/76/14-ц Доповідач Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Гуцал Л.В.,

суддів Коростійової В.І., Крилової Т.Г.,

за участю секретарів Литвин О.Б., Лашакової Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Приват Банк» на рішення Московського районного суду міста Харкова від 03 грудня 2014 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Приват Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Управління служб у справах дітей Московського району Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про звернення стягнення, -

встановила:

У січні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Приват Банк» (далі - ПАТ «Приват Банк») звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

В уточених позовних вимогах позивач просив:

- у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №068/Р-08 від 18 червня 2008 року в розмірі 82 549,68 доларів США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 16 грудня 2013 року складає 659 571,91 гривень, звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру загальною площею 71,50 м.кв., житловою площею 41,90 м.кв., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом її продажу на підставі договору іпотеки №068/Р-08 від 18 червня 2008 рокуПАТ «Приват Банк» з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки;

- виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, неповнолітню ОСОБА_4, які зареєстровані та проживають в квартирі, що є предметом іпотеки зі зняттям з реєстраційного обліку в органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири (а.с.91-92).

В обґрунтування позову Банк посилався на те, що 18 червня 2008 року між ПАТ «Приват Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 068/Р-08. У відповідності до умов договору ПАТ «Приват Банк» надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 70000.00 доларів США, з розрахунку 18% річних за час фактичного користування кредитом на строк до 15 червня 2018 року.

На забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором між ПАТ «Приват Банк» та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_5 18 червня 2008 року було укладено Договір іпотеки № 068/Р-08. За умовами цього договору ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 передали в іпотеку нерухоме майно, яке належить їм на праві власності, а саме - квартиру загальною площею 71,50 кв. м., житловою площею 41,90 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 свої зобовязання за Кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 16 грудня 2013 року допустила заборгованість у сумі 82 549,68 доларів США, з яких:. 36 875,44 доларів США - заборгованість за кредитом; 29239,56 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 12473,94 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 31,29 доларів США штраф (фіксована частина); 3929,45 доларів США штраф (процентна складова).

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 03 грудня 2014 року в задоволенні позову ПАТ «Приват Банк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Приват Банк» просе рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У суді апеляційної інстанції представник ПАТ «Приват Банк» апеляційну скаргу підтримала.

Представник ОСОБА_1 проти задоволення скарги заперечувала. ОСОБА_2 просила розглядати справу у її відсутність. ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції не зявлялась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Третя особа - Управління служб у справах дітей Московського району Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради направило суду заяву про розгляд справи у відсутність представника установи та просило постановити рішення в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволеню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав встановленим, що боржник ОСОБА_1 неналежним чином виконує договірні зобовязання, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 82 549,68 доларів США (659 571,91 гривень), проте, позов задоволенню не підлягає, оскільки предмет іпотеки відповідає вимогам, визначеним Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі Закон «Про мораторій»), під час дії якого на це майно не може бути звернуто стягнення.

Такий висновок суду не грунтується на законі, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не оспорюється сторонами, що 18 червня 2008 року між ПАТ «Приват Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 068/Р-08. У відповідності до умов договору ПАТ «Приват Банк» надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 70 000.00 доларів США, з розрахунку 18% річних за час фактичного користування кредитом на строк до 15 червня 2018 року (а.с.11-17).

18 червня 2008 року на забезпечення виконання зобовязання за Кредитним договором між ПАТ «Приват Банк» та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_5 було укладено Договір іпотеки № 068/Р-08, відповідно до умов якого в іпотеку наданоквартиру загальною площею 71,50 кв. м., житловою площею 41,90 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1(а.с.18,19).

Зазначена квартира була придбана не за кредитні кошти, і належала ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на праві спільної приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 01 червня 1999 року, виданого відділом приватизації ВАТ «Турбоатом».

Судом встановлено, що після укладення Договору іпотеки, а саме, 07 липня 2009 року, ОСОБА_5 помер і його частку в іпотечному майні успадкувала ОСОБА_2 Отже, на час розгляду справи іпотекодавцям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить 2/3 частини спірної квартири на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 01 червня 1999 року, виданого відділом приватизації ВАТ «Турбоатом» (№1545) та ОСОБА_2 - 1/3 частина на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 20 грудня 2010 року №869 (а.с.195 зв.,198).

На час вирішення спору в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, крім власників ОСОБА_1 та ОСОБА_2, проживають і зареєстровані з 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.66).

З матеріалів справи вбачається, та не заперечується Позичальником, що ПАТ «Приватбанк» виконав умови кредитного договору належним чином та перерахував позичену грошову суму ОСОБА_1.

У свою чергу Позичальник ОСОБА_1 систематично порушувала умови кредитного договору, погашення кредиту та відсотків за його користування у встановленому договором строки не здійснювала, що призвело до утворення заборгованості.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 квітня 2012 року було стягнуто заборгованість за кредитним договором № 068/Р-08 від 18 червня 2008 року, яка виникла станом на 01 березня 2012 року в розмірі 371 593,77 гривень, при цьому з ОСОБА_1 та ОСОБА_6було стягнуто солідарно 361 593,77 гривень, а з ОСОБА_1 та ПАТ «АкцентБанк» солідарно 10 000 гривень. Відповідно до рішення суду та письмових пояснень представника ПАТ «ПриватБанк» (а.с.231-235) ця заборгованість складається з: 36 875,44 доларів США - заборгованість за кредитом; 6325,77 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1061,71 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 31,29 доларів США штраф (фіксована частина); 2213,15 доларів США штраф (процентна складова) (а.с.126,231-235). Рішення набрало чинності.

На підставі цього рішення було видано виконавчий лист та 16 листопада 2012 року відкрито виконавче провадження ВП №35268146, в ході якого на квартиру, що є предметом іпотеки, було накладено арешт. Проте, рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 квітня 2012 року не виконано, сума заборгованості за цим рішенням не змінилась, що сторонами не заперечується. У процедурі виконавчого провадження арештована квартира не може бути реалізована вцілому, оскільки боржнику ОСОБА_1 належить на праві власності частина цієї квартири (а.с.52-54,57).

У зв'язку з виникненням простроченої заборгованості ПАТ КБ «Приватбанк» повідомило Позичальника та Іпотекодавців про усунення порушень та можливе звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконанн Позичальником договірних зобовязань (а.с. 8-10).

Відповідно до п. 18.8.2. Договору іпотеки, ст. 33 Закону України «Про іпотеку», ст. 589 ЦК України у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтями 38 та 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки та порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що є правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки у визначений позивачем спосіб.

Разом з тим, судова колегія не погоджується з визначеним Банком розміром заборгованості в сумі 659 571,91 гривень, з яким помилково погодився суд першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року № 6 - 116 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначено вище та визнається сторонами, Банк скористався передбаченим умовами Кредитного договору правом та звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом про дострокове стягнення всієї кредитної заборгованості з ОСОБА_1 та її фінансових поручителів і цей позов було задоволено. Попри те, у даному позові Банк визначив розмір заборгованості без урахування того факту, що вся кредитна заборгованість була вже стягнута достроково.

Тоді як, із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України.

Вимог про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України Банк не заявляв, а відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає справу у межах позовних вимог.

За таких обставин судова колегія вважає доведеним розмір заборгованості за Кредитним договором №068/Р-08 від 18 червня 2008 року, який визначено за рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська в сумі 371 593,77 гривень, і саме на погашення цієї заборгованості слід звернути стягнення на предмет іпотеки.

Посилання ОСОБА_1 на пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України "Про мораторій", згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак установлений Законом України "Про мораторій " мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України "Про мораторій" протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України "Про мораторій" не підлягає виконанню.

Саме до цього зводяться правові висновки, викладені в Постанові Верховного суду Укораїни від 27 травня 2015 року (№ 6-57цс15), які відповідно до положень ст.360.7 ЦПК України, є обовязковими для виконання. Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову у позові з тих підстав, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону «Про мараторій» не можна визнати правильним.

Судовим розглядом встановлено, що квартира, яка є предметом іпотеки була передана в іпотеку на забезпечення зобовязань за договором споживчого кредиту в іноземній валюті; використовується, як місце постійного проживання Позичальника та майнового Поручителя, у власності яких іншого житла немає, загальна площа квартири 71,5 метрів кв., ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є особами, які є субєктами Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції".

Отже, на час дії Закону «Про мараторій» рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки виконанню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги стосовно недоведеності відповідачами обставин, які є підставою для застосування при вирішенні даного спору зазначеного Закону безпідставні та спростовуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами (витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Довідкою БТІ, довідкою з місця проживання відповідачів, довідками про вид діяльності Позичальника та майнового Поручителя (а.с.56,66,195-198,215-218).

Позовні вимоги про виселення відповідачів з квартири, що є предметом іпотеки задоволенню не підлягають з таких підстав.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом України в Постанові по справі № 6-39цс15, яка згідно з ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Під час розгляду справи достовірно встановлено та не заперечується позивачем, що квартира, яка є предметом іпотеки, була придбана не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою, а перейшла у власність іпотекодателей внаслідок приватизаії.

Зважаючи на це правові підстави для виселення відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, без надання їм іншого постійного житлового приміщення, відсутні. Щодо виселення ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_4, які були зареєстровані у спірному житлі після укладення договору іпотеки, то ці вимоги є похідними від вимог про виселення власників квартири, а тому також не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Приват Банк» задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 03 грудня 2014 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «Приват Банк» задовольнити частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №068/Р-08 від 18 червня 2008 року в розмірі, що визначений заочним рішеням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 квітня 2012 року - 361 593 (триста шістьдесят одна тисяча пятсот девяносто три) гривні 77 копійок, звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру загальною площею 71,50 м.кв.,житловою площею 41,90 м.кв., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, шляхом її продажу на підставі договору іпотеки №068/Р-08 від 18 червня 2008 рокуПублічним акціонерним товариством «Приват Банк» з укладенням від імені ОСОБА_1, ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Встановити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на час його реалізації.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України "Про мораторій", який набув чинності 07 червня 2014 року, не підлягає виконанню.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Суддя