АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи 666/8675/14-ц Головуючий в І інстанції Рябова О.Д.
Номер провадження 22-ц/791/2534/15 Доповідач: Пузанова Л.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року жовтня місяця 20 дня колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого:Пузанової Л.В.
Суддів:Фурман Т.Г.
Чиркової К.Г.
при секретарі:Гурові Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, діючого від імені ОСОБА_6, на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 12 серпня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5, діючого від імені ОСОБА_6, до ОСОБА_7 про відшкодування збитків,

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2014 року ОСОБА_5, діючи в від імені ОСОБА_6, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про відшкодування збитків, завданих у зв'язку з вчиненням правочину під впливом обману. В обґрунтування позову з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог представник позивача зазначив, що сторони з 10 жовтня 1992 року по 15 листопада 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого за отримані у кредит грошові кошти позивач придбав житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,0499 га за адресою: АДРЕСА_1, зареєструвавши право власності на своє ім'я .

29 квітня 2009 року сторони уклали нотаріально посвідчений договір про поділ спільного майна подружжя, за умовами якого зазначена земельна ділянка виділена в особисту приватну власність відповідачці ОСОБА_7, яка в подальшому була продана нею ОСОБА_8 за 400 000 грн.

Посилаючись на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 21 червня 2012 року, яке набрало законної сили, договір про поділ спільного майна визнано недійсним на підставі ст. 230 ЦК України, представник позивача просив суд з підстав, передбачених наведеною вище нормою матеріального права, стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 збитки, що завдані у зв'язку з вчиненням правочину під впливом обману, у подвійному розмірі вартості спірної земельної ділянки в сумі 1796400 грн.

Рішенням суду від 12 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, діючи від імені ОСОБА_6, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, зазначаючи, що висновки суду щодо відсутності підстав для застосування наслідків вчинення правочину під впливом обману, передбачених ст. 230 ЦК України, суперечать обставинам справи та нормам цивільного права, що регулюють спірні правовідносини.

Письмові заперечення на апеляційну скаргу до суду не надходили. В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_7 та її представник ОСОБА_9 доводи скарги не визнали, рішення суду просили залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 1992 року по 15 листопада 2010 року.

29 лютого 2008 року ОСОБА_6 купив житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку площею 0,0499 га в межах згідно з планом, на якій цей житловий будинок розташований, які знаходяться по АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).

29 квітня 2009 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали і нотаріально посвідчили договір про поділ спільного майна подружжя, за умовами якого наведене вище нерухоме майно, серед іншого майна, передане у особисту приватну власність ОСОБА_7 (а.с. 8-9).

07 червня 2011 року ОСОБА_7 продала належну їй на праві власності земельну ділянку загальною площею 0,0499 га, що надана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та розташована по АДРЕСА_1 ОСОБА_8 за 400 000 грн. (а.с. 90-112).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 21 червня 2012 року, яке набрало законної сили з 19 вересня 2012 року, за позовом ОСОБА_6 договір про поділ спільного майна подружжя, укладений ОСОБА_7 29 квітня 2009 року, визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України (а.с. 10-11).

Правові наслідки недійсності правочину судом не застосовувалися.

Відповідно до вимог ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Статтею 230 ЦК України встановлені особливі додаткові наслідки недійсності правочину, які полягають в тому, що сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі (ч. 2 ст. 230 ЦК).

Враховуючи, що укладений сторонами договір про поділ спільного майна подружжя визнано судом недійсним з підстав введення відповідачкою позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, висновки суду першої інстанції про те, що ст. 230 ЦК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, є помилковим.

Проте, відповідно до ст. 22 ЦК України збитками, на відшкодування яких має право особа в результаті порушення її цивільних прав, в тому числі на підставі ч. 2 ст. 230 ЦК України, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Оскільки спірна земельна ділянка, повернення якої на користь позивача підлягало вирішенню відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України (за правовим наслідком недійсності правочину) та з врахуванням її статусу як спільного майна подружжя, не є реальними збитками позивача в розумінні цивільного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість заявленого ОСОБА_6 позову.

Висновки суду по суті спору відповідають обставинам справи в межах наданих сторонами і досліджених в судовому засіданні доказів та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і, як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Зокрема, доводи апеляційної скарги щодо неправомірного посилання судом як на нібито встановлений рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 19.06.2014 року факт розпорядження відповідачкою, як власником, спірною земельною ділянкою, на думку колегії суддів, не спростовують висновків суду по суті даного спору, оскільки на цій обставині не ґрунтуються висновки щодо наявності (чи відсутності) передбачених ч. 2 ст. 230 ЦК України підстав для покладення на ОСОБА_7 обов'язку відшкодувати завдані ОСОБА_6 збитки.

Не можуть бути врахованими апеляційним судом також доводи представника позивача щодо дії презумпції згоди одного з подружжя на укладення другим договорів розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя після розірвання шлюбу, оскільки дійсність укладеної ОСОБА_7 угоди щодо розпорядження спірною земельною ділянкою не є предметом спору в даній справі.

Обґрунтувавши підстави для стягнення з відповідачки вартості спірної земельної ділянки як завданих збитків згідно з ч. 2 ст. 230 ЦК України, позивач розпорядився своїм правом на визначення предмета та підстав заявлених ним вимог, вийти за межі яких суд не вправі.

Та обставина, що неодноразові звернення ОСОБА_6 до суду з позовами про визнання укладеного відповідачкою договору купівлі-продажу спірної земельної недійсним залишені без задоволення, на думку колегії суддів, не свідчить про втрату ним майнового права на цю земельну ділянку, захист та відновлення якого можливий як шляхом пред'явлення позову про визнання правочину недійсним з інших підстав, так і про застосування наслідків недійсності правочину (двосторонньої реституції), чи поділу майна подружжя, враховуючи, що доводи позивача про те, що спірна земельна ділянка є його особистою приватною власністю на час вирішення даної справи не підтверджені належними та допустимими доказами.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, діючого від імені ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 12 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: