АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 4837 /2015 Головуючий у 1-ій інстанції - Чала А.П.
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Бугай О.О.

за участю осіб: представника позивача Награбовського О.В.

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_5, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Сінтал Агро Трейд» про стягнення заборгованості за кредитним договором

та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Сінтал Агро Трейд» про визнання договору поруки припиненим;

за апеляційною скаргою ОСОБА_5, поданою представником ОСОБА_7

на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 03 лютого 2015 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 03.02.2015 року позов ПАТ«Перший Український міжнародний банк»задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Перший Український міжнародний банк» заборгованість за кредитом в сумі 55 135 141 грн. 67 коп., заборгованість за непогашеними відсотками за користування кредитом в сумі 28 634 964 грн. 10 коп., заборгованість за непогашеною комісією в сумі 7 167 970 грн. 46 коп., заборгованість за пенею в сумі 16 247 637 грн. 90 коп., а всього стягнуто заборгованості: 107 185 714 грн. 13 коп., а також судовий збір в сумі 3 441 грн. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_7, діючи в інтересах ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові ПАТ «Перший Український міжнародний банк» в повному обсязі та про задоволення зустрічного позову. Посилається на незаконність ухваленого судом рішення, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що позивачем у справі не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували його позовні вимоги, а саме: кредитного договору з усіма додатковими угодами та договору поруки з усіма додатковими угодами, а лише копії цих документів. У зв'язку з чим, не відомо чи відповідають ці копії оригіналам та, відповідно, чи є правомірними вимоги позивача, які ґрунтуються саме на цих договорах.

Позивач не надав жодного належного письмового доказу на підтвердження того, що додаткова угода № 4 від 27.12.2012 до договору поруки № 10-603 від 24 лютого 2011 року була підписана відповідачем, крім копії цієї угоди. У зв'язку з чим є підстави вважати про підробку підпису ОСОБА_5 на вказаній додатковій угоді, про що ОСОБА_5 подано відповідну заяву до правоохоронних органів.

При цьому, ОСОБА_5 надав суду довідку Державної прикордонної служби від 17.12.2013 р. № 254/Т-1573 про відсутність його в Україні на дату підписання вказаної додаткової угоди.

Але суд не звернув належної уваги на цей факт і лише на припущеннях, зроблених на підставі копій документів, виніс неправомірне рішення.

Так, суд зазначив, що вказана довідка не є належним доказом, оскільки на ній не має кутового штампу і печатки. Але, суд в рішенні не послався на жодну норму закону, яка б встановлювала такі вимоги до оформлення документів Державної прикордонної служби України. Крім того, під час розгляду справи у суду не було питань і заперечень щодо вказаної довідки і вона була прийнята судом як належний доказ.

Суд прийняв як належні докази копії всіх договорів і додаткових угод, наданих позивачем, на підставі яких здійснюється стягнення майже 100 000 000,00 грн., і при відсутності оригіналів цих документів задовольнив позов. При цьому, оригінал вищевказаної довідки ДПС України для суду став неналежним доказом, при цьому він був прийнятий судом.

Також суд неправильно застосував ст. 204 ЦК України і обґрунтував відмову в задоволенні зустрічного позову нормами недійсності правочинів, і вказав в рішенні, що нібито відповідач фактично вказав на недійсність додаткової угоди № 4. Такі висновки суду не підтверджені матеріалами справи, оскільки відповідач не заявляв про недійсність додаткової угоди № 4 до договору поруки, а заявив про її відсутність як такої, оскільки вона ним не підписувалася.

Крім того, суд в рішенні зазначив, що відповідачем не заявлялося клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, але це було зроблено позивачем і відповідач з цим погодився.

При цьому, суд вказав в рішенні на те, що саме почеркознавча експертиза може підтвердити справжність підпису ОСОБА_5 Але експертиза не була проведена і суд лише на припущеннях, зроблених на підставі сумнівних копій договорів, задовольнив вимоги позивача.

Таким чином, судом були порушені процесуальні норми, а саме ст.ст. 58, 59, 60 ЦПК України та неправильно застосовані норми матеріального права.

Допустивши порушення процесуальних норм, суд неправильно застосував норми матеріального права.

В суді апеляційної інстанції представники відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтримали подану апеляційну скаргу в повному обсязі, посилаючись на те, що ОСОБА_5 не підписував договір поруки, а тому і не повинен нести відповідальність за кредитним договором. Представник позивача Награбовський О.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення. Відповідач ОСОБА_5, представник третьої особи ТОВ «Сінтал Агро Трейд» в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. За таких обставин, колегія суддів висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 24.02.2011р. між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» і ТОВ «Сінтал Агро Трейд» був укладений кредитний договір №04-598, згідно якою ТОВ «Сінтал Агро Трейд» отримав кредит в сумі 70 000 000 грн. зі сплатою 18% річних за користування кредитом, у разі невиконання чи неналежного виконання/недотримання зобов'язань /умов, встановлених договором, відсотки за користування збільшуються на 2,0%, а у випадку невиконання чи неналежного виконання з будь-яких підстав зобов'язань, встановлених договором, відсотки за користування кредитом збільшуються на 1,0%, зі строком повернення кредиту до 24.02.2016р., а також позичальник зобов'язався у період з листопада по лютий кожного року повертати кредит частинами у розмірі 3 500 000 грн.

До даного кредитного договору були укладені додаткові угоди: №1 від 29.07.2011р. , №2 від 26.12.2011р., №3 від 21.02.2012р., №4 від 11.10.2012р., №5 від 27.12.2012р., №6 від 15.02.2013р., належним чином посвідчині копії якіх містяться в матеріалах справи.

В забезпечення кредитних зобов'язань ТОВ «Сінтал Агро Трейд» перед ПАТ «Перший Український міжнародний банк» 24.02.2011р. між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» і ОСОБА_5 був укладений договір поруки №10-603, згідно якого ОСОБА_5 зобов'язався відповідати перед ПАТ «Перший Український міжнародний банк» як кредитором в повному обсязі за виконання ТОВ «Сінтал Агро Трейд» своїх кредитних зобов'язань згідно кредитного договору №04-598 від 24.02.2011р., укладеного між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» і ТОВ «Сінтал Агро Трейд» (а.с. 39-41 Том №1 - копія належним чином посвідченого договору поруки).

До вказаного договору поруки були укладені додаткові угоди: №1 від 26.12.2011р. (а.с. 42 Том №1), №2 від 21.02.2012р. (а.с. 43 Том №1), №3 від 11.10.2012р. (а.с. 44 Том №1), №4 від 27.12.2012р. (а.с. 45 Том№1). Тобто, копії (належним чином посвідчені) яких містяться в матеріалах справи.

Як зазначив банк, боржник ТОВ «Сінтал Агро Трейд» порушує договірні кредитні зобов'язання, кредит і відсотки за його користування не повертає, у зв'язку із чим 29.05.2013р. кредитор направив боржнику повідомлення про повернення кредиту , який був отриманий ТОВ «Сінтал Агро Трейд» 31.06.2013р.

28.05.2013р. позивач направив ОСОБА_5, як поручителю вимогу шодо погашення кредитної заборгованості боржника, яку відповідач отримав 05.06.2013р. До суду з позовом до поручителя ОСОБА_5 банк звернувся у вересні 2013 року, тобто в межах позовної давності.

В матеріалах справи міститься лист-відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби від 17.12.2013р.. де вказано, шо ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. народження здійснив перетинання державного кордону України в аеропорті «Бориспіль» 26.12.2012р. о 05:27 годині га повернувся на територію України в аеропорті «Бориспіль» 14.01.2013р. о 17:08 години.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення заявлених ПАТ «Перший Український міжнародний банк» позовних вимог, виходячи з наступного.

Так, правовою підставою зустрічного позову відповідач вказував частину 1 сг.559 ЦК України, яка передбачає, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

В обгрунтування зустрічного позову відповідач посилався на те, що додаткові угоди до кредитного договору №04-598 від 24.02.2011р. збільшують обсяг його відповідальності як поручителя.

Але, як випливає з правового змісту частини 1 ст.559 ЦК України, до припинення поруки призводять не будь-які зміни основного зобов»язання, а лише ті, які призвели чи можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Саме такий правовий висновок зробив Верховний Суд України у своїй правовій позиції, викладеній в постанові від 05.02.2014р. у справі №6-160цс13, де зазначив про те, що закон (ч. 1 ст.559 ЦК України) пов»язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору. Отже, на зміну умов основного договору, внаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною 1 ст.559 ЦК України.

При цьому, Верховний Суд України, скасовуючи ухвалу суду касаційної інстанції, вказав, що суди попередніх інстанцій, застосовуючи до спірних правовідносин частину 1 ст.559 ЦК України та дійшовши висновку про те, що внесення додатковою угодою змін до кредитного договору призвело до збільшення відповідальності поручителя, не зазначили, яким чином ці зміни основного договору вплинули на збільшення відповідальності поручителя.

В зустрічному позові відповідач посилається на те, що 29.07.2011р. між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» і ТОВ «Сінтал Агро Трейд» було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №04-598 від 24.02.2011р.,внаслідок чого змінився термін надання банку позичальником оформлених документів. Зокрема, встановлено позичальнику строк для надання належним чином оформлених документів до 01.08.2011р., у зв»язку з чим відповідач вважав, що збільшився обсяг його відповідальності як поручителя.

Аналізуючи правовий зміст додаткової угоди №1 від 29.07.2011р. до кредитного договору №04-598 від 24.02.2011р., суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що обов»язок надання вказаних вище документів позичальником був встановлений пунктом 10.3.6.3. кредитного договору до внесення змін до нього додатковою угодою №04-598 від 24.02.2011р., право банку вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, плати за кредит та нарахування штрафних санкцій за невиконання п. 10.3.6.3. кредитного договору, передбачено п.5.4. кредитного договору та існувало як до так і після внесения змін додатковою угодою №1 від 29.07.2011р. Надання цих документів було разовим і зазначений обов»язок, як вказував представник позивача, позичальник виконав у строк. З тексту додаткової угоди №1 від 29.07.2011р. не вбачається збільшення розміру відсоткової ставки за користування кредитом або збільшення періоду нарахування відсотків, не встановлено додаткових санкцій та не збільшено розмір діючих на момент укладення цієї додаткової угоди штрафних санкцій.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильник висновок, що додаткова угода від 29.07.2011р. до кредитного договору №04-598 від 24.02.2011р. не містить положень, які б збільшили обсяг відповідальності ОСОБА_5 як поручителя.

Крім цього, в пункті 5.1.1. договору поруки від 24.02.2011р.. поручитель повністю ознайомився з договором, з якого випливає зобов'язання, виконання якого забезпечене порукою за договором поруки, всі умови цього договору йому зрозумілі, в тому числі й положеннями пунктів 5.4. і 10.3.6.3. кредитного договору і підписавши договір поруки, він надав свою згоду нести солідарну відповідальність разом з позичальником за вказаними зобов»язаннями.

Крім цього, в постанові Верховного Суду України №6-70цс14 від 10.09.2014р. вказано про те, що збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру відсоткової ставки за користування кредитом; встановлення нових умов щодо порядку зміни відсоткової ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов»язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються відсотки за користування чужими грошовими коштами; встановлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

Аналогічну правову позицію щодо переліку випадків зміни основного зобов'язання, що не є вичерпним та свідчить про збільшення обсягу відповідальності поручителя. Верховний Суд України висловив раніше у постановах від 20.02.2013р. у справі №6-172цс12, від 25.09.2013р. у справі №6-97цс13.

Таким чином, укладення додаткової угоди №1 від 29.07.2011 р. до кредитного договору №04-598 від 24.02.2011р, не мас наслідком збільшення розміру відсоткової ставки за користування кредитом або збільшення розміру комісії чи неустойки, так само як і не мае наслідком відстрочення виконання зобов»язання, а тому не розширює зміст основного зобов»язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним, оскільки умови кредитного договору (пункт 5.4.) про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором у разі невиконання п. 10.3.6.3. цього договору, діють з моменту його укладення, а додаткова угода№1 від 29.07.2011р. не встановлює будь-яких додаткових підстав (несприятливих подій) для виникнення у банку права на дострокове повернення кредиту, відсотків та інших нарахувань, тобто, зміст обов»язків позичальника за основним зобов'язанням, невиконання або порушення яких має наслідком виникнення у банку права на дострокове стягнення, не змінився, що свідчить про те, що обсяг відповідальності поручителя не збільшився.

Відповідач в зустрічному позові посилається в його обгрунтування на те, що невиконання обов»язку позичальника щодо надання у строк до 01.08.2011р. оформленихдокументів збільшує його грошове зобов»язання як поручителя з терміном оплати до 01.08.2011р.

Але, ні з кредитного договору, ні з договору поруки не випливає обов»язку позичальника або поручителя здійснювати які-небудь платежі у вказаний термін, тому в даному випадку збільшення обсягу відповідальності поручителя не має місце.

Дата укладення додаткової угоди №1 до кредитного договору - 29.07.2011 р. сама по собі не вказує про автоматичне збільшення обсягу відповідальності поручителя і такі твердження відповідача не грунтовані на матеріальному законі або умовах договорів, укладених сторонами, тобто, фактично є припущенням відповідача про те, шо термін в два дні, на його думку, є недостатнім строком для надання позичальником документів банку, а в частині 4 ст.60 ЦПК України передбачено, що доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Як зазначив в судовому засіданні представник позивача, вказаний обов*язок позичальником був виконаний.

Окрім вказаною, в мотивуваннях зустрічного позову не зазначено, яким саме чином такі зміни до кредитного договору вплинули на збільшення обсягу відповідальності поручителя, на що звергав увагу Верховний Суд України у постанові від 05.02.2014р. у справі №6-160цс13.

Підставою визнання договору поруки припиненим відповідач в зустрічному позові, також, вказує те, що 27.12.2012р. між позичальником ТОВ «Сінтал Агро Трейд» і ПАТ «Перший Український міжнародний банк» було укладено додаткову угоду №5 до кредитного договору, якою внесено зміни до кредитного договору щодо термінів сплати відсотків за користування кредитом та комісії за перевірку банком розрахункових операцій. Проте, додаткову угоду №4 від 27.12.2012р. до договору поруки, яка кореспондується з додатковою угодою №5 від 27.12.2012р. до кредитного договору, він не підписував, оскільки 27.12.2012р. перебував за межами України, крім цього, такі зміни основного зобов»язання призвели до збільшення обсягу його відповідальності як поручителя, а він відповідно не виявляв бажання та не давав згоди на укладення додаткової угоди №4 від 27.12.2012р., що є наслідком припинення поруки на підставі частини 1 ст.559 ЦК України.

Щодо твердження апелянта про те, що додаткова угода №4 від 27.12.2012р. до договору поруки ним не підписувалась, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з цього питання.

Статтею 204 ЦК України передбачена презумпція правомірності правочину, яка полягає в тому, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Додаткова угода №4 від 27.12.2012р. до договору поруки, підписання якої оспорює відповідач, є оспорюваним правочином,оскільки її недійсність прямо не встановлена законом, а також відсутнє рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання даної угоди недійсною.

Крім цього, відповідач вказуючи фактично на недійсність додаткової угода №4 від 27.12.2012р. до договору поруки, позовних вимог про визнання цієї угоди недійсною не заявляв, суд не перевіряв в межах позовного провадження дотримання вимог ст.203 ЦК України, не постановлював відповідного рішення про визнання правочину недійсним, у зв»язку із чим правові підстави для застосування в даному спірному випадку наслідків недійсності правочину, визначених в ст.215 ЦК України, відсутні.

Крім цього, не заявляючи позовних вимоги про недійсність правочину - угоди №4 від 27.12.2012р. до договору поруки, відповідач посилався на письмовий доказ, а саме: лист-відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби від 17.12.2013р.. де вказано, що ОСОБА_5. ІНФОРМАЦІЯ_2. народження здійснив перетинання державного кордонуУкраїни в аеропорті «Бориспіль» 26.12.2012р. о 05:27 годині та повернувся на територію України в аеропорті «Бориспіль» 14.01.2013р. о 17:08 годині.

Але, зазначений лист не є належним доказом того, що відповідач не підписував цю додаткову угоду, він лише свідчить про перетин відповідачем кордону в зазначений час.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що належним доказом підтвердження зазначеної вище обставини може бути доказ, який містить інформацію про те, що підпис від імені ОСОБА_5 на додатковій угоді №4 від 27.12.2012р. до договору поруки, вчинений не відповідачем, а іншою особою.

Але, зазначена вище довідка Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби від 17.12.2013р. не МІСТИТЬ такої інформації, а містить іншу інформацію про відсутність ОСОБА_5 на території України 27.12.2012р.. що само по собі не виключає вчинення ним підпису на додатковій угоді №4 від 27.12.2012р. до договору поруки, а лише припускає таку обставину.

Однак, як зазначалось вище, доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Тобто, допустимим доказом в розумінні частини 2 ст.59 ЦПК України того, шо підпис від імені ОСОБА_5 на додатковій угоді №4 від 27.12.2012р. до договору поруки вчинений не ОСОБА_5, а іншою особою, може бути відповідний висновок судової почеркознавчої експертизи.

Але, безпосередньо відповідачем клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи для доведення цієї обставини, на яку він посилається як на підставу своїх заперечень проти основного позову, не заявлялось, натомість за клопотанням представника позивача ухвалою суду від 24.02.2014р. по справі була призначена судова почеркознавча експертиза для вирішення питання: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцем м.Торез Донецькоїобласті, що зареєстрований і мешкає в АДРЕСА_1, чи іншою особою вчинено підпис від імені ОСОБА_5 на додатковій угоді №4 від 27.12.2012р. до договору поруки №10-603 від 24.02.2011р.

Суд сприяв у наданні експертам оригіналу додаткової угоди №4 від 27.12.2012р. до договору поруки та оригіналів інших договорів, укладених між сторонами, але у зв»язку з відсутністю оригіналів цих документів та їх вилученням правоохоронними органами в межах кримінального провадження, експертиза по справі проведена не була.

При цьому, сторони не заперечували закінчити розгляд справи на підставі тих доказів, що зібрані в матеріалах справи. Відповідач не просив суд призначити судово почеркознавчу експертизу по копії зазначеної додаткової угоди, не просив він і суд апеляційної інстанції призначити судову почеркознавчу експертизу щодо вказаної додаткової угоди. Але, представники відповідача пояснили суду апеляційної інстанції, що відповідач не підписував сам договір поруки і просили суд призначити у справі судово почеркознавчу експертизу з приводу підпису відповідача у договорі поруки. Суд апеляційної інстанції не вбачав підстав для задоволення такого клопотання представників відповідача, оскільки такі обставини не зазначались відповідачем та його представником в суді першої інстанції та, відповідно, не перевірялись судом першої інстанції, не було це і доводом апеляційної скарги. Крім того, колегія суддів брала до уваги і те, що відповідач не позбавлений права і можливості доводити в судовому порядку питання щодо недійсності договору поруки. Недійсність договору поруки не є предметом зустрічного позову ОСОБА_5 в даній справі і, відповідно, відсутні передбачені законом підстави для перевірки даних фактів.

З аналізу правового змісту додаткової угоди №5 від 27.12.2012р. до кредитного договору і додаткової угоди №4 від 27.12.2012р. до договору поруки, також, не вбачається збільшення обсягу відповідальності відповідача як поручителя, виходячи з наступного.

Додатковою угодою №5 від 27.12.2012р. до кредитного договору і додатковою угодою №4 від 27.12.2012р. до договору поруки були внесені аналогічні зміни до кредитного договору щодо графіку погашення кредиту та термінів сплати відсотків і комісії, які не призвели до збільшення відповідальності відповідача як поручителя.

Так, додатковими угодами, укладеними 27.12.2012р. до кредитного договору і договору поруки, було внесено зміни щодо графіку погашення кредиту за період з 23.03.2012р. по 24.01.2013р.

При цьому, до внесення відповідних змін позичальник мав погашати заборгованість з 23.03.2012р. по 24.01.2013р. за основною сумою наступним чином: 26.11.2012р. - 4 812 500 грн.. 24.12.2012р. -4 812 500 грн.. 24.01.2013р. - 4 812 500 грн.

Тобто, за вказаний вище період часу позичальник мав повернути частину кредиту в сумі 14 437 500 грн. Останній платіж по кредиту в сумі 5 250 000 грн. було здійснено позичальником 22.03.2012р. відповідно до встановленого кредитним договором графіку, після чого сума кредиту більше не погашалась. Тобто, у позичальника виникло прострочення по погашенню основної суми кредиту (відповідно до графіку), починаючи з 27.11.2012р., що підтверджується й розрахунком заборгованості та випискою по позичковому рахунку.

Таким чином, на дату укладення 27.12.2012р. додаткових угод до кредитного договору і договору поруки, вже існувало прострочення позичальника щодо основної суми кредиту в розмірі 9 625 000 грн., тобто, не сплачено згідно графіку два платежі по 4 812 500 грн. з терміном сплати 26.11.2012р. та 24.12.2012р. відповідно. При цьому, банком і позичальником в додатковій угоді №5 від 27.12.2012р. було погоджено внесення змін до графіку щодо сплати простроченої суми кредиту в розмірі 9 625 000 грн. разом із наступним платежем згідно з графіком - 4 812 500 грн. до 24.01.2014р., тобто, всього в сумі: 9 625 000 грн. + 4 812 500 грн. = 14 437 500 грн.

З наведеного вбачається, що така зміна графіку повернення кредитувизначена додатковою угодою №5 від 27.12.2012р. до кредитного договору, не передбачає дострокового повернення сум кредиту в порівнянні з раніше встановленим графіком, не збільшує розмір суми кредиту, що має бути повернена у відповідний період графіку (23.03.2012р. - 24.01.2013р.). до якого внесено зміни (14 437 500 грн. мало місце як до, так і після внесення змін до графіку повернення кредиту додатковою угодою за цей період часу), не збільшує розмір та період нарахування відсотків та пені за користування кредитом, оскільки прострочення за кредитом виникло з 27.11.2012р. (тобто до укладення додаткової угоди №5 від 27.12.2012р. до кредитного договору) і саме з цієї дати на прострочені суми кредиту вже почали нараховуватися відсотки та пеня в розмірі, передбаченому кредитним договором, про що вбачається, також, з розрахунку заборгованості.

Крім зазначеного, додатковими угодами від 27.12.2012р. до кредитного договору та договору поруки було передбачено, що відсотки за користування кредитом у період з 26. 11.2012р. по 24.12.2012р. сплачуються не пізніше 25.01.2013р., а комісія за перевірку банком документів при здійсненні розрахункових операцій сплачується наступним чином: у розмірі 375 890,41 грн. у період з 26.11.2012р. по 24.12.2012р. - не пізніше 25.01.2013р.; у розмірі 340 650,68 грн. у період з 25.12.2012р. по 24.01.2013р. - не пізніше 25.01.2013р.

Тобто, мають місце зміни щодо відстрочення термінів погашення відсотків та комісії, що не може нести збільшення обсягу відповідальності відповідача як поручителя, оскільки відсотки у період з 26.11.2012р. по 24.12.2014р. було нараховано на суму кредиту до укладення додаткової угоди №5 від 27.12.2012р. до кредитного договору, а тому зміна терміну сплати суми вже нарахованих прострочених відсотків шляхом відстрочення сплати не збільшує обсяг відповідальності поручителя; передбачені додатковими угодами від 27.12.2012р. до кредитного договору і договору поруки суми комісії з 26.11.2012р. по 24.01.2013р. були розраховані відповідно до встановленої кредитним договором формули, а тому відстрочення сплати нарахованої відповідно до умов основного договору комісії, також, не можна визнати збільшенням відповідальності відповідача як поручителя: внаслідок відстрочення сплати прострочених сум відсотків та комісії банком не нараховується передбачена кредитним договором пеня за період прострочення, шо. також, вказує про зменшення обсягу відповідальності поручителя, а не його збільшення.

Враховуючи те, що обсяг відповідальності відповідача як поручителя не збільшився з укладенням додаткової угоди № 5 від 27.12.2012р. до кредитного договору, а тому укладення додаткової угоди № 4 від 27.12.2012р. до договору поруки не мало обов»язковий характер, але така додаткова угода була сторонами укладена та до договору поруки були внесені зміни, аналогічні змінам до кредитного договору, що допускається згідно діючого законодавства для уточнення змісту основного зобов'язання.

Вказаний вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 05.02.2014р. у справі №6-152цс13.

Що стосується рішення суду, в частині задоволення позову банка, суд приходить до наступного.

Як встановлено судом, між сторонами існують договірні правовідносини.

Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов»язковим для виконання сторонами.

В частині 1 ст.553 ЦК України дається визначення договору поруки, а саме: за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов»язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов»язання боржником.

У відповідності до частини 1 ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність.

А в частині 2 цієї ж норми права вказано, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як вказує представник позивача, ТОВ «Сінтал Агро Трейд» не виконує своїх договірних кредитних зобов»язань, у зв»язку з чим станом на 08.01.2015р. виникла заборгованість за договором в загальній сумі 107 185 714 грн. 13 коп., з яких: заборгованість за кредитом складає 55 135 141 грн. 67 коп., заборгованість за непогашеними відсотками за користування кредитом складає 28 634 964 грн. 10 коп., заборгованість за непогашеною комісією складає 7 167 970 грн. 46 коп., заборгованість за пенею складає 16 247 637 грн. 90 коп.

Доказів на спростування такого розміру заборгованості та відповідного розрахунку відповідачем суду надано не було, не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції .

Отже, твердження апелянта про незаконність, необґрунтованість ухваленого судом рішення, неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 03 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: