Справа № 128/5239/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

25.09.2015 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого-судді Карпінської Ю.Ф.,

за участі секретаря Воробей В.М.

та позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв'язок» про зобов'язання донарахувати і виплатити кошти та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 24.09.2008 року він працював у відповідача, отримував подяки, однак відповідач порушив його права. Наказом від 2010 року він був переведений у ПрАТ «Діпрозвязок» провідним інженером з охорони праці. Під час перебування у трудових відносинах відповідач порушував вимоги діючого законодавства щодо нарахування та виплати заробітної плати вчасно та у повному обсязі. Зазначає, що його посадовий оклад не відповідає положенням ст. 96 КЗпП України та ст.ст. 2, 5, 6, 21, 22 Закону України «Про оплату праці», зокрема те, що його посадовий оклад, як керівника, є меншим, ніж у працівників, які віднесені до керівників структурних підрозділів. Відповідачем було також порушено ст.15 Закону України «Про охорону праці», за якою керівники та спеціалісти служби охорони праці за своєю посадою та заробітною платою прирівнюються до керівників і спеціалістів виробничо-технічних служб, а отже позивач повинен був отримувати значно більшу винагороду за працю. Також позивач зазначив, що відповідачем було порушено вимоги Положення про службу охорони праці, що була затверджена Мінюстом України 01.12.2004 року, щодо при рівняння його окладу до окладу керівника структурного підрозділу, що призвело до порушення прав позивача в отриманні повної заробітної плати. В зв'язку з викладеними вище обставинами ОСОБА_1 просить суд зобовязати відповідача донарахувати різницю між сумою заробітної плати, яка була фактично виплачена на його користь відповідачем за період роботи, та сумою заробітної плати, яку повинен був отримувати за цей період внаслідок прирівнювання її розміру до розміру заробітної плати технічної служби, що становить 42 589 грн., а також 5000,00 грн. моральної шкоди, що спричинена з вини відповідача внаслідок порушення законних прав на отримання заробітної плати, що призвело до моральних страждань.

08.06.2015 року позивач подав через канцелярію суду позовну заяву (із збільшеними уточненими позовними вимогами (т. 2 а.с. 222-224), в якій просить суд стягнути на його користь з відповідача недоплачену заробітну плату в сумі 30716 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

В судовому засіданні 27.01.2015 року позивач ОСОБА_1 пояснив, що з 2008 року (приблизно з вересня місяця) працює по переведенню з Вінницького територіального управління. В трудовій книжці зазначена посада завідувач відділом мобілізаційної роботи та завідувач відділом № 10. В 2010 році перевівся на посаду провідного інженера з охорони праці апарату управління (посадові обовязки спеціаліст служби охорони праці) з окладом 2480 грн. Вважає, що його посада прирівнювалась до заступника голови правління з технічних служб, але рішенням суду було встановлено, що неможна прирівнювати його посаду до керівництва. Його необхідно прирівняти до відповідної посади, до якої саме, обґрунтувати не зміг.

В судовому засіданні 22.06.2015 року позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав згідно позовної заяви зі збільшеними позовними вимогами. Суду пояснив, що в 2010-2012 роках працював провідним інженером з охорони праці з окладом 2480 грн. Зарплату виплачували у відповідності до п. 6 ст. 15 Закону України «Про охорону праці». Згідно посадової інструкції підпорядковувався голові правління. Входив в штат апарату управління. Його посада прирівнюється до головних спеціалістів (згідно додатку № 1 до колективного договору). Це саме записано в посадовій інструкції, в положенні про відділ. Неодноразово звертався в професійні союзи та в комісію по трудових спорах. Всі проігнорували.

Представник відповідача у судове засідання не зявився. Від представника за довіреністю ОСОБА_2 попередньо через канцелярію суду надійшла заява, згідно якої розгляд справи просить провести у відсутність представника відповідача, письмові заперечення на позовну заяву підтримує в повному обсязі.

Згідно поданих до суду письмових заперечень представника відповідача та додаткових пояснень, викладених письмово (т.1 а.с.48, 49, 128-130), вбачається, що представник відповідача позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає, просить суд закрити провадження у даній справі з огляду на те, що позивач уже звертався із аналогічними позовними вимогами до Вінницького районного суду Вінницької області (справа №128/951/14-ц) та рішенням суду від 06.11.2014 року позивачу було відмовлено в задоволенні його позову.

Заслухавши пояснення позивача, врахувавши заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Згідно позовних вимог, позивач вважає, що відповідачем під час встановлення та виплати окладу позивачу не було враховано його право на отримання окладу, що є прирівняним до окладу головного інженера, як одного з керівників структурного підрозділу підприємства. В зв'язку з порушенням його прав на отримання належного рівня заробітної плати позивач також просить стягнути моральну шкоду, оскільки внаслідок неправомірних дій відповідача був змушений нервувати, що відбилося на стані його здоровя.

Спірні правовідносини виникли з трудових правовідносин, що регулюються ст.ст.94, 95, 96 КЗпП України, нормами Закону України «Про охорону праці» та Закону України «Про оплату праці».

Судом встановлено, що відповідно до наказу ВАТ «Український інститут по проектуванню засобів та споруд звязку «Діпрозвязок» від 24.09.2008 року № 234/к, ОСОБА_1 прийнято на посаду начальника відділу експлуатаційно-технічного обслуговування № 10 в порядку переведення з Регіонального центру технічної експлуатації транспортної телекомунікаційної мережі 32 м. Вінниці філії «Дирекції первинної мережі ВАТ «Укртелеком», про що свідчить копія трудової книжки позивача (т.1 а.с.206-214).

27.05.2010 року ОСОБА_1 був переведений на посаду провідного інженера з охорони праці до групи з охорони праці № 07, відповідно до наказу № 130/к від 27.05.2010 року, що підтверджується копією трудової книжки (т.1 а.с.183).

Наказом № 73 від 26.05.2011 року «Про організаційні зміни та введення нових структурних підрозділів у штатний розпис ВАТ «Діпрозвязок» посаду провідного інженера з охорони праці № 07, яку займав позивач, було виведено та введено у штатний розпис посаду інженера з охорони праці № 07 з підпорядкуванням голові правління (т.1 а.с.185-187).

Наказом № 288/к від 14.12.2011 року ОСОБА_1 звільнено з посади провідного інженера з охорони праці № 07 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 19.12.2012 року по справі № 203/108/2012 позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв'язок» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та заподіяння шкоди задоволено частково та вирішено: «Визнати незаконним та скасувати наказ № 288/к від 14 грудня 2011 року Відкритого акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню засобів та споруд звязку «Діпрозвязок» про звільнення з посади провідного інженера з охорони праці № 07 ОСОБА_1. Поновити ОСОБА_1 на роботі в Приватному акціонерному товаристві «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв'язок» на посаді провідного інженера з охорони праці № 07; стягнути з Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв'язок» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 33 780,45 грн. (тридцять три тисячі сімсот вісімдесят) грн. 45 коп., 3000 (три тисячі) грн. відшкодування завданої моральної шкоди, а також 6000 (шість тисяч) грн. витрат на правову допомогу» (т.1 а.с.58-61). Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 31.01.2013 року вказане рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19.12.2012 року залишено без змін. (т.1 а.с.62-64).

З наказу № 03/к від 02.01.2013 року та копії трудової книжки позивача вбачається, що ОСОБА_1 на виконання рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19.12.2012 року поновлено на роботі на посаді провідного інженера з охорони праці № 07 (т.1 а.с.188, 206-214).

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 03.12.2013 року у справі № 128/1539/13-ц позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто із Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв'язок» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 9896, 85 грн., 1500,00 грн. моральної шкоди та 1000,00 грн. витрат на правову допомогу, а також судовий збір в сумі 458,80 грн. (т.1 а.с.29-30).

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 21.01.2014 року рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 03.12.2013 року змінено. Резолютивну частину даного рішення викладено у наступній редакції: «Позовні вимоги задовольнити частково та стягнути із Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв'язок» на користь ОСОБА_1 оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника в сумі 5988, 78 грн., 1500,00 грн. моральної шкоди, 1000,00 грн. витрат на правову допомогу, а всього 8488,78 грн., а також стягнути судовий збір в дохід держави 243,60 грн. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити» (т.1 а.с.54-57).

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 06.10.2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозвязок» про стягнення різниці між посадовим окладом провідного інженера з охорони праці та посадовим окладом головного інженера та стягнення моральної шкоди відмовлено (т.1 а.с.50-51). Зазначене рішення суду від 06.10.2014 року ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 22.12.2014 року (т. 1 а.с. 96-98) та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.04.2015 року (т.2 а.с.202-205) залишено без змін.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 02.06.2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково; поновлено йому строк звернення до суду; зобов`язано Приватне акціонерне товариство «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозвязок» здійснити звільнення ОСОБА_1 з роботи шляхом видачі наказу про звільнення з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України після закінчення відпустки строком 27 календарних днів (за період 2012-2013 р.р.) з 20.05.2013 р.; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозвязок» на користь ОСОБА_1 оплату відпускних за 27 календарних днів в розмірі 3365,55 грн., вихідну допомогу на суму 9195,78 грн., оплату за час затримки розрахунку за 499 днів на суму 62200,35 грн., моральну шкоду частково на суму 1000 грн., судові витрати за послуги адвоката на суму 5500 грн. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 21.07.2015 року вказане рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02.06.2015 року скасовано і прийнято нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

З довідки Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозвязок» від 28.11.2013 року вбачається, що позивач є працівником ПрАТ «Діпрозвязок» з 24.08.2008 року та займає посаду провідного інженера з охорони праці. Трудова книжка ОСОБА_1 зберігається в групі з підготовки кадрів ПрАТ «Діпрозвязок» (т.1 а.с.134).

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.61 ЦПК України кожна особа повинна довести ті доводи, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 15 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що на підприємстві з кількістю працюючих 50 і більше осіб роботодавець створює службу охорони праці відповідно до типового положення, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань нагляду за охороною праці. Служба охорони, згідно даного нормативного положення підпорядковується безпосередньо роботодавцю, а керівники та спеціалісти служби за своєю посадою і заробітною платою дійсно прирівнюються до керівників і спеціалістів основних виробничо-технічних служб.

Однак, судом було встановлено, що позивач займав посаду саме провідного спеціаліста служби охорони праці, а не керівника основних виробничо-технічної служб, але просить виплатити різницю між його окладом спеціаліста та окладом не спеціаліста основних виробничо-технічних служб, а керівника основних виробничо-технічних служб, а саме: головного спеціаліста підприємства.

Суд також критично оцінює посилання позивача на те, що внаслідок того, що на підприємстві відповідача служба охорони праці була створена з 1 штатної одиниці, то вказана одиниця прирівнюється до керівника основних виробничо-технічних служб, оскільки положення ст.15 Закону України «Про охорону праці» та Положення про службу охорони праці, що була затверджена Міністерством юстиції 01.12.2004 року, виділяють посади керівника та спеціаліста основних виробничо-технічних служб як осіб з різними посадовими обовязками та повноваженнями, а отже містять і обґрунтування для різниці в окладах, що встановлюються для спеціалістів та керівників основних виробничо-технічних служб.

Таким чином, вищевказані нормативні положення розмежовують посади керівників та спеціалістів основних виробничо-технічних служб і відповідно регулюють питання щодо їх окладів.

При цьому, питання щодо формування штатного розкладу вирішується адміністрацією працедавця і в передбачених законом випадках затверджуються погодженням трудового колективу у формі колективного договору.

У даному випадку, як вбачається з штатного розкладу щодо формування служби охорони праці Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозвязок», в службі охорони праці Приватного підприємства була передбачена посада саме спеціаліста служби охорони праці без створення посади її керівника.

Позивач ОСОБА_1, згідно уточненої позовної заяви (т.1 а.с.106-107) та наданого ним розрахунку, просив стягнути на його користь з відповідача різницю між посадовим окладом завідувача сектором охорони праці відділу № 07, провідного інженера з ОП та середніми посадовими окладами керівників відділів № 01, 02, 03, 04, 05, 06 у розмірі 22 155 грн. та 5000,00 грн. моральної шкоди.

В частині 5 статті 15 Закону України «Про охорону праці» зазначено, що «Керівники спеціалісти служби охорони праці за своєю посадою і заробітною платою прирівнюються до керівників і спеціалістів основних виробничо-технічних служб».

З Положення про сектор (службу) охорони праці ВАТ «Діпрозв'язок» вбачається, що вказана норма Закону була дослівно процитована в п.15 Положення «керівники та спеціалісти служби за своїми посадами та заробітною платою прирівнюються до керівників та спеціалістів основних виробничо-технічних служб».

Посада заступник Голови правління з технічних питань відноситься до керівництва інституту (група № 00) та не відноситься до посад керівників і спеціалістів основних виробничо-технічних служб (штатний розпис ВАТ «Український інститут по проектуванню засобів та споруд зв'язку «Діпрозв'язок»).

Отже, прирівнювання позивачем його посади провідного інженера з охорони праці з посадами керівників відділів № 01, 02, 03, 04, 05, 06 - є лише його власним трактуванням, ґрунтується виключно на його припущеннях та не підтверджено ні Додатками до колективного договору стосовно коефіцієнтів співвідношень посадових окладів до мінімального розміру заробітної плати (т.2 а.с.49-57), ні посадовою інструкцією провідного інженера Групи охорони праці ВАТ «Діпрозвязок», ні будь-якими іншими доказами по справі.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач, займаючи посаду провідного спеціаліста, не довів свого права на отримання окладу прирівняного до керівника основних виробничо-технічних служб, а саме: головного інженера ПрАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозвязок», ні до головних спеціалістів, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги ОСОБА_1 є необгрунтованими, нечіткими та безпідставними.

Крім того, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовної вимоги позивача про стягнення моральної шкоди також слід відмовити, оскільки дана вимога є похідною від вимоги про стягнення різниці в окладі, і тому, враховуючи відмову у задоволенні даної вимоги, суд вважає вимогу щодо стягнення моральної шкоди безпідставною та такою, що також не підлягає задоволенню.

В звязку з зазначеним за позивачем також слід залишити понесені ним судові витрати по справі.

Керуючись ст.ст.94-97, 115, 237-1 КЗпП України, ст.ст.23, 1167 ЦК України, ст.ст.15, 30, 60, 61, 212-215ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв'язок» про зобов'язання донарахувати і виплатити кошти та стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: Ю.Ф. Карпінська