АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/1367/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Мельник А.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2014 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Прем'єр. Груп» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановила:

У вересні 2013 року позивач ТОВ «Прем'єр.Груп» звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому просив стягнути суму основної заборгованості за договором позики у розмірі 21320 грн., суму неустойки у розмірі 23 665 грн. 20 коп., штраф в розмірі 5000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2014 року позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Прем'єр.Груп» суму основного боргу - 21 320 грн., пеню в розмірі 23 665 грн. 20 коп., штраф - 5000 грн. та 499 грн. 85 коп.у відшкодування судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказувала, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги її доводи щодо неотримання грошових коштів за договором позики. Зазначала, що у порушення вимог чинного законодавства вона була вимушена підписати з ТОВ «Прем'єр.Груп» боргове зобов'язання щодо коштів, яких в дійсності не отримувала, при цьому товариство внесло до документу завідомо неправдиві дані та уклало договір з порушенням законодавства України, не маючи на це відповідної ліцензії.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити; представник позивача вважав доводи апеляційної скарги безпідставними та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ТОВ «Прем'єр. Груп» свої вимоги обґрунтовував тим, що 04 червня 2013 року між ТОВ «Прем'єр.Груп» та ОСОБА_2 було укладено договір позики №01/13 (безпроцентної), відповідно до якого позивач надав відповідачу позику - грошові кошти у сумі 21320 грн., які відповідач був зобов'язаний повернути позивачу в строк до 04 серпня 2013 року. Згідно з п. 2.3. договору надання позики здійснювалось шляхом видачі готівкових коштів з каси позивача відповідачу, із одночасним оформлення видаткового касового ордеру. Таким чином позивач свої зобов'язання за договором щодо надання позики виконав у повному обсязі.

03 вересня 2013 року позивачем було подано претензію до відповідача, яка була направлена за місцезнаходженням (за місцем реєстрації) відповідача. Вказана претензія була залишена без відповіді. Станом на 10 вересня 2013 року позика відповідачем не була повернута, відповідно до ст. 612 ЦК України, відповідач прострочила виконання зобов'язання щодо повернення позики , тому має нести відповідальність за такі дії.

Згідно з п. 4.1. договору - у разі невиконання відповідачем зобов'язань щодо повернення позики до відповідача застосовуються штрафні санкції - неустойка у розмірі 3% від суми заборгованості за кожен день прострочення та штраф у розмірі 5000 грн. - одноразово. Три відсотки за час прострочення боргу - 37 днів ( з 05.08.2013 року по 10.09.2013 року) становлять суму 23 665 грн. 20 коп. Таким чином, загальний розмір штрафних санкцій за договором становить: 23 665 грн. 20 коп. (сума неустойки) + 5000 грн. (сума штрафу) = 28665 грн. 20 коп.

Враховуючи наведене, загальний розмір заборгованості, який просив стягнути позивач, становить: 21320 грн. (сума основного боргу) + 23 665 грн. 20 коп. (сума неустойки) + 5000 грн. (сума штрафу) = 49985 грн. 20 коп.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилався позивач як на підставу позовних вимог, є доведеними. Враховуючи, що в судовому засіданні знайшли підтвердження ті обставини, що відповідачем ОСОБА_2 було отримано позику в сумі 21 320 грн. та не повернуто позивачу у визначений строк, то суд першої інстанції дійшов висновку, що вказана сума позики, а також неустойка, сума якої визначена позивачем відповідно до умов укладеного договору, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, вважає їх законними, обґрунтованими і такими, що відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів дійшла висновку, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені. Норми матеріального права - ст. 525, 526, 530, 1046, 1049 ЦК України відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 посилається на те, що коштів за договором позики вона не отримувала, а вимушена була підписати договір позики, оскільки ОСОБА_3, представником якої вона є, мала заборгованість перед ТОВ «Прем'єр. Груп» за договором оренди приміщення від 26.11.2012 року. Зазначену заборгованість відповідач сплатила 17 та 18 травня 2013 року, а тому вважає пред'явлені претензії безпідставними.

Проте зазначені доводи не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів як підстава для скасування рішення суду та відмови у позові, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як встановлено судом першої інстанції, 04 червня 2013 року між ТОВ «Прем'єр. Груп» та ОСОБА_2 було укладено договір безпроцентної позики, відповідно до якого позикодавець передає позичальнику суму в розмірі 21320 грн., а позичальник зобов'язується повернути вказану суму в строк до 04.08.2013 року.

Відповідно до п. 2.3 договору, сума позики передається позичальнику готівковими коштами із каси позикодавця і підтверджується видатковим касовим ордером.

Як вбачається із видаткового касового ордеру від 04.06.2013 року, ОСОБА_2 отримала зазначену суму коштів готівкою, що підтверджується її підписом у графі «одержав» із зазначенням суми позики прописом та зазначенням дати її отримання - 04 червня 2013 року ( а.с. 13).

З викладеного вбачається, що доводи апелянта суперечать наявним у справі доказам.

Посилання апелянта на наявність між сторонами правовідносин за іншим договором, ніж договір позики, та виконання свого зобов'язання перед позивачем, також висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки надані відповідачем копії квитанцій про сплату ФОП ОСОБА_3 коштів за оренду приміщення за лютий та травень 2013 року на загальну суму 25 788 грн. 15 коп. свідчать про сплату таких коштів 17 травня 2013 року, тоді як договір позики на суму 21 320 грн. підписаний сторонами 04 червня 2013 року, кошти відповідно до видаткового касового ордеру також отримані відповідачем ОСОБА_2 04 червня 2013 року.

Згідно з правовою позицією, викладеною Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13, застосування якої в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Як вбачається з журналу судового засідання Печерського районного суду м. Києва у даній справі від 09.10.2014 року, відповідач ОСОБА_2 визнала, що підписи на договорі та видатковому касовому ордері про отримання коштів належать їй, також нею зроблено запис про суму коштів та зазначено дату отримання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором.

Проте, належних доказів на підтвердження своїх заперечень відповідачем до суду не надано, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що товариство не мало права видавати позику, не маючи на це відповідної ліцензії, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки договір безпроцентної позики не має на своїй меті отримання прибутку, тому надання безпроцентної позики не може вважатися фінансовою послугою, виходячи з положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Посилання апелянта на положення ст. 203, 215 ЦК України щодо недійсності даного договору з тих підстав, що її було змушено написати боргове зобов'язання, колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки в силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Дані про те, що договір позики від 04.06.2013 року визнаний в установленому законом порядку судом недійсним, - в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Доводів щодо стягнення штрафу в розмірі 5000 грн., передбаченого п. 4.1 договору безпроцентної позики, та розміру неустойки в сумі 23 665 грн. 20 коп., нарахованої на підставі п.4.1 договору за прострочення повернення суми позики, - апеляційна скарга відповідача не містить.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що ним допущено порушення матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: