Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 310/2207/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Полянчук Б.І.
Провадження № 22-ц/778/4367/15 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Дзярука М.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що у 2013 році її знайома ОСОБА_6 попросила її надати ОСОБА_4 грошові кошти.

26.11.2013 року вона позичила ОСОБА_4 25 000 доларів США та 8 000 грн. для придбання житлового будинку. Передача грошових коштів відбулась у нотаріуса під час оформлення договору купівлі-продажу будинку. Учасники правочину та ОСОБА_5 усвідомлювали умови надання грошових коштів ОСОБА_4 На підтвердження отримання грошей ОСОБА_4 надала позивачу розписку.

07.01.2014 року на прохання ОСОБА_6 позивач надала ОСОБА_5 позику в сумі 11 500 доларів США, про що останній написав розписку.

02.12.2014 року вона направила відповідачам вимоги про повернення грошових коштів, які вони отримали 13.12.2014 року, але до теперішнього часу грошові кошти за договорами позики не повернули. Отримані грошові кошти відповідачі використали в інтересах сім'ї під час перебування у шлюбі, а саме, на придбання житлового будинку.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 солідарно на її користь 36 500 доларів США за офіційним курсом НБУ на момент прийняття рішення, що станом на 03.03.2015 року складає 905 954,02 грн. та 8 000 грн., а всього - 913 954, 02 грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності укладення між сторонами договорів позики та відсутності підстав для задоволення позову і стягнення вказаної суми боргу з відповідачів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Так, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачем на підтвердження обґрунтованості своїх вимог щодо існування у відповідачів боргу за договорами позики надано ксерокопії двох розписок: від 26 листопада 2013 року (а.с. 5) та від 07 січня 2014 року (а.с. 6). Проте, зазначені розписки не містять фіксації факту передачі грошових коштів від ОСОБА_3 відповідачам в якості позики із зобов'язанням наступного повернення.

Натомість в наданих позивачем розписках зазначено, що ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 25 000 доларів США та 8000 грн. для покупки будинку (а.с. 5), а ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_3, яка діє від імені ОСОБА_6, 11 500 доларів США. Тобто, по першій розписці гроші передавались на придбання будинку, а по другій - позивач діяла від імені іншої особи.

З урахуванням вищенаведеного суд дійшов вірного висновку, що позивачем доведено отримання відповідачами грошових коштів, але безперечні докази, які підтверджують отримання їх за договорами позики, відсутні.

Висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13).

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки, або базуються на викладі фабули справи, носять описовий характер.

Всі докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 травня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: