АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/1057/15 Доповідач - Бершадська Г.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Бершадської Г.В.

суддів - Ткач З. Є., Шевчук Г. М.,

при секретарі - Баляс Т.І.

з участю сторін - апелянта ОСОБА_1, представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 7 лютого 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2012 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що вона та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 3 листопада 1987 р. по 26 квітня 2001 р. За час спільного подружнього життя 22 травня 1991 року вони купили в АДРЕСА_1 житловий будинок з надвірними будівлями, які розміщені на земельній ділянці площею 0,48 га, власником якого відповідно до реєстраційного посвідчення став ОСОБА_4 30.12.1992 р. Почапинською сільською радою надано дозвіл на будівництво на вказаній земельній ділянці нового житлового будинку і відповідно до затвердженого плану ними спільно побудовано фундамент під будинок розміром 9,2 х 10,5 м. Після розірвання шлюбу вона та відповідач не можуть досягнути згоди про порядок користування спільно надбаним майном, тому просила в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину жилого будинку з надвірними будівлями та фундаменту, які розташовані на земельній ділянці в АДРЕСА_1 та визначити між нею та відповідачем порядок користування земельною ділянкою за вказаною адресою, виділивши їй в користування 1/2 частину цієї ділянки.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 7 лютого 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1

Виділено в користування ОСОБА_2 земельну ділянку по АДРЕСА_1, згідно варіанту №2 розподілу земельної ділянки відповідно до висновку №6091/12-22 судової будівельно-технічної (земельно-технічної) експертизи, на якій знаходиться фундамент (будівельні матеріали) під будинок з врахуванням земельної ділянки, яка виділена у спільне юристування.

В користуванні ОСОБА_1 залишено земельну ділянку по АДРЕСА_1, згідно варіанту №2 розподілу земельної ділянки відповідно до висновку №6091/12-22 судової будівельно-технічної (земельно-технічної) експертизи, на якій знаходиться житловий будинок.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 7075 грн. вартості 1/2 частини будівельних матеріалів, що знаходяться в по АДРЕСА_1

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області апеляційну скаргу від 22 квітня 2014 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 задоволено, рішення Тернопільського міськрайонного суду від 7 лютого 2014 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 липня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 22 квітня 2014 року скасовано в частині вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, справу у цій частині перелано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі, з якою звернувся ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 7 лютого 2014 року, просить його скасувати в частині задоволення до нього вимог колишньої дружини та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема посилається на пропуск позивачкою строку позовної давності для звернення з таким позовом до суду, оскільки за вирішенням аналогічного спору позивачка зверталась до суду в 2004 році і даний позов судом був залишений без розгляду, у зв'язку з її повторною неявкою в судове засідання.

В судовому засіданні ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав та додатково пояснив, що він є власником земельних ділянок, присвоїв їм земельно-кадастрові номера, а тому вважає, що позивач не вправі претендувати на них.

Представник ОСОБА_2 вважає рішення суду в частині вирішення її позову законним посилаючись на те, що предметом позову у даній справі є визнання права власності на майно та порядок користування земельною ділянкою.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судами встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.11.1987 року, який було розірвано 06.03.2001 року.

За час шлюбу ними набуто спільне майно: житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами, який розташований по АДРЕСА_1

Титульним власником цього майна значиться ОСОБА_1

Рішенням Почапинської сільської ради народних депутатів від 30.12.1992 року вирішено дати дозвіл ОСОБА_4 на будівництво індивідуального житлового будинку на старому місці у відповідності до генерального плану забудови с. Почапинці на земельній ділянці площею 0,18 га. 25.05.1993 року проектним бюро складено генплан забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4

Рішенням Почапинської сільської ради від 26.09.1996 року вирішено передати ОСОБА_1 безкоштовно у приватну власність земельну ділянку, що знаходиться в с. Почапинці Тернопільського району, загальною площею 0,48 га в тому числі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,25 га.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що будинковолодіння сторонами було набуте під час шлюбу та визнав за позивачкою право власності на 1/2 його частину і визначив порядок користування земельною ділянкою.

Однак повністю погодитись з такими висновками не можна.

Встановивши, що будинковолодіння було придбане сторонами під час шлюбу, суд прийшов до вірного висновку, що воно належить сторонам на праві спільної сумісної власності та визнав за позивачкою право власності на 1/2 його частину.

Доводи апелянта про те, що позивачем пропущено строк позовної давності не заслуговують уваги суду з тих підстав, що предметом спору у даній справі є вимоги про визнання права власності на 1/2 частину у спільному майні подружжя, а не про поділ майна.

За таких обставин рішення суду в цій частині є законним та обгрунтованим.

Щодо вирішення вимог про встановлення порядку користування земельною ділянкою, колегія виходить з наступного.

Позивач свої вимоги про встановлення порядку земельною ділянкою обгрунтовувала тим, що у зв'язку з набуттям права власності на житловий будинок, вона набула право користування земельною ділянкою, яка визначається пропорційно до її частки у праві власності на житловий будинок.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов в цій частині також керувався цим.

Проте, суд до такого висновку прийшов за неповного з'ясування обставин справи та з порушенням норм матеріального права.

Згідно ст. 30 ЗК України 1991 року при переході права власності на будинок і споруди разом з цими об'єктами переходить право власності або право користування на земельну ділянку, призначену для їх обслуговування.

Судом встановлено, що рішенням Почапинської сільської ради народних депутатів від 30 грудня 1992 року ОСОБА_1 було надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на старому місці у відповідності до генплану забудови на площі 0,18 га, що примикає до дороги (а.с. 16,17).

В подальшому рішенням Почапинської сільської ради від 26 вересня 1996 року ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку, що знаходиться в с.Почапинці площею 0,48 га, в тому числі 0,25 га для обслуговування житлового будинку і господарських споруд та 0,23 га для ведення особистого селянського господарства.

Згідно наявного в матеріалах справи висновку земельно-технічної експертизи №36019/12-22 від 26 грудня 2012 року земельні ділянки знаходяться поряд і їх площа, яка може перебувати у власності за вирахуванням охоронної зони становить 0,25 га та 0,1840 га. (а.с. 54-59).

В зв'язку з таким висновком земельно-технічної експертизи Почапинською сільською радою було внесено зміни в земельно-кадастрову книгу, згідно яких 0,25 га перебуває у власності ОСОБА_1 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських споруд та 0,1721 га для ведення особистого селянського господарства.

В суді апеляційної інстанції сторони пояснили, що інших земельних ділянок у них в с.Почапинці у користуванні не перебувало та ОСОБА_1 додатково пояснив, що цим земельним ділянкам вже присвоєно земельно-кадастрові номери у зазначених площах.

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року. Проте дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом КМУ від 26 грудня 1992 року №15 "Про приватизацію земельних ділянок".

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Наведене свідчить про те, що спірні земельні ділянки перебувають у власності ОСОБА_1 і позивач не вправі порушувати питання про встановлення порядку користування всією земельною ділянкою, а лише про поділ земельної ділянки у зв'язку із перебуванням у її власності 1/2 частини житлового будинку.

Стосовно земельної ділянки площею 0,1721 га для ведення особистого селянського господарства, яка зазначеним вище рішенням передана у власність ОСОБА_1 з внесенням запису в земельно-кадастрову книгу, то відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року №15 "Про приватизацію земельних ділянок" ця земельна ділянка є часткою державного земельного фонду, одержаною відповідачем у власність в процесі приватизації, тобто його особистою власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя незалежно від того, що приватизована вона ним в період шлюбу з позивачкою.

За таких обставин, суд першої інстанції помилково ухвалив рішення про задоволення позову про встановлення порядку користування земельними ділянками одним масивом.

Таким чином, суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права.

Отже, рішення суду в частині встановлення порядку користування земельними ділянками, що знаходяться в с.Почапинці слід скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні таких позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України пропорційно підлягають розподілу судові витрати, а саме з ОСОБА_1 в користь позивача слід стягнути витрати по оплаті судового збору 190,90 грн. (витрати відповідно вартості 1/2 частини житлового будинку від суми 38180 грн.), 70,75 грн. (від суми компенсації 1/2 частини будівельних матеріалів, які використані у будівництві фундаменту) та 1411,20 грн. за проведення експертизи, а всього стягненню підлягає 1672,85 грн.

Таким чином, рішення суду є законним та огрунтованим і підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 22, 23, 30 ЗК України (ред 1991 року), Декретом КМУвід 26 грудня 1992 року №15 "Про приватизацію земельних ділянок", перехідними положеннями ЗК України 2001р., ст. ст. 303, 304, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 7 лютого 2014 року в частині встановлення порядку користування земельною ділянкою та стягнення судових витрат судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування земельною ділянкою, яка знаходиться в АДРЕСА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 1672,75 грн. судових витрат по справі.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Г.В. Бершадська