Справа № 2/0912/55/12
Провадження № 22-ц/779/2103/2015
Головуючий у 1 інстанції Болюк І.І.
Суддя-доповідач Фединяк В.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого- судді Фединяка В.Д.

суддів: Горблянського Я.Д.,Ковалюка Я.Ю. секретаря Петріва Д.Б.

з участю представників: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 -ОСОБА_4

та ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до виконавчого комітету Рогатинської районної ради Івано-Франківської області про визнання права власності на домоволодіння, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на рішення Рогатинського районного суду від 10 лютого 2012 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2011 році ОСОБА_7 звернувся в суд з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що є спадкоємцем за законом після смерті своєї матері - ОСОБА_8 та брата - ОСОБА_9, які проживали в будинку по АДРЕСА_1 і померли відповідно: мати - ІНФОРМАЦІЯ_3 та брат - ІНФОРМАЦІЯ_4. В склад спадщини входить житловий будинок з господарським спорудами, інвентаризаційною вартістю 49110 грн. Нотаріус відмовився у видачі свідоцтва про прийняття спадщини на майно, оскільки вказаний будинок належним чином не зареєстрований в БТІ. Посилаючись на те, що він фактично прийняв спадщину, оскільки проживав з спадкодавцем та подавав заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини, просив визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на жилий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Рогатинського районного суду від 10 лютого 2012 року позов задоволено. Визнано право власності на домоволодіння в АДРЕСА_1, загальною вартістю 49110 грн. за ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя с. Помонята, Рогатинського району, як спадкоємцем за законом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення, вказуючи на те, що суд неповно з'ясував обставин справи, дав неправильну оцінку поданим доказам, допустив порушення норм матеріального і процесуального права, тому ухвалив незаконне рішення. На думку апелянта, суд не врахував того, що по АДРЕСА_1 до лютого 1991 року, який відносився до суспільної групи - колгоспний двір він проживав в спірному будинку, тому йому належить 1/3 частина даного домоволодіння.

В апеляційній скарзі представника ОСОБА_2 ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення, вказуючи на те, що суд першої інстанції не звернув уваги, що він як і позивач є теж спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_8 та брата - ОСОБА_9. Однак, він не приймав участі у розгляді даної справи, тому позбавлений права на частку у спадковому майні.

У судовому засіданні представники ОСОБА_2 і ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційних скарг, просять задовольнити цю скаргу.

ОСОБА_7 та представник до виконавчого комітету Княгиницької сільської ради Рогатинського району в судове засідання не з'явились, хоч про час і місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, що відповідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач фактично прийняв спадщину - домоволодіння в АДРЕСА_1, загальною вартістю 49110 грн., оскільки звернувся із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9, якому на праві власності належало зазначене майно. Виходячи із наведеного місцевий суд дійшов висновку, що права позивача підлягають захисту саме шляхом визнання права власності в порядку ст. 392 ЦК України.

Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Таким чином, під способами захисту суб'єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника.

Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_8 та ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_9, якому на праві власності належало домоволодіння в АДРЕСА_1, загальною вартістю 49110 грн., (а.с.5-6). Зазначених обставин сторони не заперечують.

Судом встановлено, державним нотаріусом, відповідно поданої заяви ОСОБА_7 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності за законом на домоволодіння в АДРЕСА_1, загальною вартістю 49110 грн. після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_9 посилаючись на те, що на вказане домоволодіння відсутні правовстановлюючі документи.

Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин, поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК строк.

Також встановлено, що на вказане домоволодіння виготовлений технічний паспорт та комунальним підприємством «Архітектурно-планувальне бюро» видано довідку про придатність будинку до проживання (а.с.17,22).

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

За таких обставин суд першої інстанцій прийшов правильного висновку задовольнивши позов ОСОБА_7, оскільки його право на спадкове майно не визнавалось виконавчим комітету Княгиницької сільської ради Рогатинського району, на території якої знаходиться таке майно.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 як спадкоємець теж має право на частину спадкового майна, так як згідно його нотаріально посвідченої заяви останній відмовився від такого майна на користь ОСОБА_7 (а.с.18).

Також суд відхиляє доводи ОСОБА_3 про те, що він проживав у домоволодінні по АДРЕСА_1 до лютого 1991 року, який відносився до суспільної групи - колгоспний двір, тому йому належить 1/3 частина даного домоволодіння, оскільки відповідно ст.17 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963(чинного на лютий 1991 року) місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів. ОСОБА_3 до таких не відносився щодо покійних ОСОБА_8 та ОСОБА_9.

Крім цього, відповідно роз'яснень викладених в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності.

Установлено, що ОСОБА_3 у встановлений строк не звертався про витребування частки з майна колишнього колгоспного двору.

За таких обставин, колегія суддів вважає оскаржуване рішення таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстав для скасування цього рішення, за доводами апеляційної скарги не встановлено.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відхилити. Рішення Рогатинського районного суду від 10 лютого 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з часу набрання законної сили.

Головуючий В.Д.Фединяк Судді: Я.Д.Горблянський

Я.Ю.Ковалюк