Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22ц/778/4782/15 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Савченко О.В., суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про компенсацію частини вартості майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 1993 року. Від шлюбу є син ОСОБА_5, 1995 р.н. Під час шлюбу в 1997 році вони придбали однокімнатну квартиру, а у 1998 році здійснили обмін цієї квартири на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. 01 листопада 2008 року вона надала відповідачу довіреність на розпорядження спільним майном строком до 01 листопада 2011 року. У них була домовленість, що відповідач продасть квартиру, а половину коштів, отриманих від продажу, передасть їй. У 2013 році вона дізналася, що за заочним рішенням суду вони із відповідачем розлучені, а квартира продана за 90 000 грн. Відповідач відмовляється у добровільному порядку від передачі їй 1/2 частини грошей, отриманих ним від реалізації спільної квартири. У зв'язку із цим вона просила суд стягнути з відповідача на її користь 45 000 грн. як компенсацію вартості 1/2 частини квартири, виходячи з цини її продажу - 90 000 грн., отриманих ОСОБА_4 від покупця за договором купівлі-продажу.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішення суду, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до вис-

новку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено і ці обставини не оспорюються сторонами у справі, що вони перебували у зареєстрованому шлюбу з 21.08.1993р., від якого в них мається син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.04.2009р. задоволено позов ОСОБА_4 та розірвано їх шлюб з ОСОБА_2 ( а.с. 7).

Згідно з договором міни від 11.12.1998р. ОСОБА_2 належну їй квартиру АДРЕСА_2 обміняла на квартиру АДРЕСА_1 ( а.с. 54-55).

Вказана набута в порядку міни квартира була зареєстрована за ОСОБА_2 11 грудня 1998р. ( а.с. 53, 56).

Сторони визнали, що АДРЕСА_1 є спіль-

ним сумісним майном подружжя, а також визнавали рівність часток кожного з подружжя у цій квартирі.

01.11.2008р. ОСОБА_2 надала нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила ОСОБА_4 продати вказану квартиру за ціну та на умовах за його розсудом. Довіреність видана без права передоручення, строком на три роки та дійсна до 01.11.2011р. ( а.с. 57).

08.02.2010р. за договором купівлі-продажу ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі вказаної довіреності, продав АДРЕСА_1 за 90 000 грн. ( а.с. 51-52).

Отже, як представник за довіреністю згідно з наданими йому повноваженнями ОСОБА_4 не міг набути собі отримані від продажу квартири кошти, а мав передати їх продавцю ОСОБА_2

Встановивши ці обставини, врахувавши визнання сторонами того факту, що кватира є спільним майном подружжя та частки подружжя у ній є рівними, суд вважав, що відповідач, продавши цю квартиру, мав сплатити позивачу половину суми у розмірі 45 000 грн. від ціни продажу як вартість 1/2 частки у спільному майні.

І ці висновки суду є правильними та такими, що ґрунтуються на доказах та нормах матеріального права, які вірно застосовані судом.

Разом з тим, визнавши вимоги позивача обґрунтованими, суд відмовив їй у захисті її порушеного права, застосувавши строк позовної давності за заявою сторони відповідача. Суд вказував, що строк довіреності сплив ще 01.11.2011р., а спірний договір укладено у 08.02.2010р., тому позивач пропустила строк позовної давності. При цьому, суд критично поставився до пояснень позивача про те, що про продаж квартири їй стало відомо в листопаді 2013р.

В апеляційній скарзі представник позивача наголошує на тому, що судом необґрунтовано не взято до уваги той факт, що позивачу стало відомо про продаж кватири в 2013р., оскільки ці обставини доводяться матеріалами справи, і тому не вірно визначено момент, з якого слід відраховувати сплив строку позовної давності, тому зроблено невірний висновок про його пропуск позивачем.

Перевіривши вказані доводи апеляційної скарги, підтримані представником позивача в ході апеляційного розгляду справи, колегія вважає їх такими, що заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до ст. 257, ч. 1 ст. 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014р. у справі № 6-152цс14 наданий наступний правовий висновок: для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об»єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є громадянкою Росії та ще до розірвання шлюбу виїхала мешкати до своїх батьків до Російської Федерації. Розгляд справи про розірвання шлюбу відбувся у її відсутності як відповідача у справі, про що ухвалено заочне рішення ( а.с. 3,10).

Той факт, що ОСОБА_2 дізналась тільки у листопаді 2013р. про продаж квартири підтверджується наступним.

Так, в ході розгляду цієї справи стороною відповідача було визнано, що ОСОБА_4 після продажу квартири не проінформував ОСОБА_2 про це, коштів від продажу не віддавав, вказавши, що ці кошти належать тільки йому, оскільки до надання довіреності ним була сплачена позивачу вартість належної їй частки у спільному майні подружжя.

Проте суд критично поставився до цих пояснень, оскільки вони не були підтверджені ніякими доказами. Відповідач рішення суду щодо цих встановлених судом обставин не оскаржив, погодившись із встановленими судом обставинами про порушення прав позивача його діями з непередання коштів від продажу квартири.

Разом з тим, з цих пояснень відслідковується, що ОСОБА_4 визнав той факт, що не інформував ОСОБА_2 про те, що 08.02.2010р. продав квартиру та коштів від продажу їй не передавав.

З матеріалів справи вбачається, що 05.11.2013р. позивач надала довіреність на представництво своїх інтересів ОСОБА_3 та в листопаді 2013р. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, яким є квартира АДРЕСА_1, та саме під час розгляду цієї справи їй стало достовірно відомо, що позивач 08.02.2010р. продав цю квартиру з витребуваних судом документів про продаж квартири з нотаріального архіву, а саме, договору купівлі-продажу спірної квартири ( а.с. 50-52).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2014р., яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 12.08.2014р. в задоволенні позову було відмовлено у зв»язку з тим, що спірна квартира продана (а.с. 8-9, 14-15).

Таким чином, зважаючи на вказані обставини, колегія вважає, що позивач довела, що їй стало відомо про продаж спірної квартир у листопаді 2013р. під час приїзду до м. Запоріжжя та достовірно вона впевнилась в цьому в ході розгляду справи за її позовом про поділ цієї квартири у січні 2014р. з витребуваних у справі документів з нотаріального архіву. Позов про стягнення ? ціни продажу квартири нею було подано до суду після відмови в позові про поділ квартири - у грудні 2014р., тобто в межах трирічного строку з моменту достовірного встановлення факту продажу квартири.

Тому висновок суду про пропуск позивачем строку позовної давності є необгрунтованим, у зв»язку з чим у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України оскаржуване рішення суду підлягає зміні в частині відмови в позові з цих підстав, а позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2015 року у цій справі змінити в частині відмови в позові у зв»язку з пропуском строку позовної давності.

Задовольнити позов ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 вартість ? частини квартири АДРЕСА_1 в сумі 45 000 (сорок п»ять тисяч) гривень, проданої за договором купівлі-продажу від 08.02.2010р. ОСОБА_4 від імені ОСОБА_2 за нотаріально посвідченою довіреністю від 01.11.20058р.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 675 (шістсот сімдесят п»ять) грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Савченко О.В.

Судді: Кочеткова І.В.

Маловічко С.В.