АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді - Осіяна О.М.,

суддів - Глущенко Н.Г., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Ялової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Фермерського господарства "Скорук М.А."

на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року по справі за позовом Приватного підприємства "Таврія" до ОСОБА_3, Фермерського господарства "Скорук М.А.", відділу Держкомзему у Нікопольському районі Дніпропетровської області Головного управління про визнання недійсним договору оренди землі, визнання договору оренди землі поновленим з попереднім орендарем, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року позовні вимоги ПП "Таврія" задоволені частково.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 7,7712 га, укладений 26 березня 2012 року між Фермерським господарством "Скорук М.А." та ОСОБА_3

Визнано поновленим договір оренди земельної ділянки площею 7,7712 га від 12 лютого 2007 року, укладений між ПП "Таврія" та ОСОБА_3

Зобов'язано ОСОБА_3 вчинити дії щодо укладення із ПП "Таврія" додаткової угоди щодо поновлення договору оренди земельної ділянки площею 7,7712 га від 12 лютого 2007 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_3, Фермерського господарства "Скорук М.А." на користь ПП "Таврія" витрати по сплаті судового збору по 107,3 грн. із кожного.

В апеляційній скарзі фермерське господарство просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯА № 166551, виданого 03 березня 2006 року, на праві власності належить земельна ділянка площею 7,7712 га (пай № 168), розташована у с. Новософіївка Нікопольського району Дніпропетровської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (том 1, а.с.77).

Між ПП "Таврія" та ОСОБА_3 12 лютого 2007 року було укладено Договір оренди земельної ділянки строком на п'ять років, починаючи із дня його державної реєстрації, яка була здійснена 23 березня 2007 року (том 1, а.с.7, а.с.7).

При цьому, дану земельну ділянку підприємство орендувало у загальному масиві (полем) згідно схеми поділу, разом з ділянками інших власників, без встановлення меж для кожної окремої ділянки та закріплення їх межовими знаками. Зазначені обставини не заперечувалися сторонами.

ПП "Таврія" 10 лютого 2012 року направило ОСОБА_3 лист-повідомлення про намір скористатися своїм переважним правом на оренду земельної ділянки з додаванням проекту додаткової угоди, підтвердженням чого є відповідний штамп поштового відділення та підпис службової особи поштового відділення про отримання листів (том 1, а.с.20,21,28).

До закінчення строку дії договору оренди, позивач 17 липня 2011 року провів збори пайовиків ПП "Таврія", де було обговорено питання стосовно укладення договорів оренди земельних ділянок на новий термін та на нових умовах, вказане підтверджується копією відповідного протоколу (том 1, а.с. 97-99).

Судом встановлено, що поновлення договору оренди землі на нових умовах ОСОБА_3 обговорювати із ПП "Таврія" не стала, а натомість 26 березня 2012 року уклала договір оренди земельної ділянки із ФГ "Скорук М.А." (том 1, а.с. 66-69). Із матеріалів справи вбачається, що умови договору оренди землі які пропонувало ПП "Таврія" не були гірші за умови укладеного договору оренди із ФГ "Скорук М.А." (том 1, а.с.21,66-69).

Позивач до матеріалів справи надав дані про виконання оплати договору оренди, а саме: довідки та копії відомостей, з яких вбачається, що відповідачка в період 2007 - 2011 років отримувала орендну плату (том 1, а.с. 149-167). Для отримання орендної плати за 2012 рік відповідачка запрошувалася позивачем листом від 22 жовтня 2012 року (том 1, а.с. 168).

Доказів про те, що ПП „Таврія" неналежно виконувала попередній договір оренди землі, відповідач суду не надала.

В абз.4 п.8 роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.08.2004, № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз'яснено, що питання про дострокове припинення користування землею на умовах оренди вирішується шляхом пред'явлення позову про розірвання договору. В разі закінчення зазначеного в договорі строку оренди переважне право орендарів на поновлення договору оренди, передбачене статтею 33 Закону від 6 жовтня 1998 р. N 161-XIV "Про оренду землі", поширюється на випадки, коли земля знову передається в оренду.

До вказаних правовідносин суд також застосував вимоги ч.1 ст.777, ч.2 ст. 792 ЦК України, які регулюють порядок найму майна, а також Закон України "Про оренду землі".

Відповідно до положень ст. 33 ЗУ "Про оренду землі", в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Таким чином, інститут переважного права забезпечує додержання інтересів не лише власника землі, а й інтереси орендаря, який, орендуючи та використовуючи земельну ділянку, поніс відповідні затрати. Про це свідчать положення ч. 4 ст. 33 вказаного Закону, якою передбачено, що переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється лише у разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору. Тобто, переважне право не припиняється виключно з підстав бажання власника землі передати земельну ділянку в оренду іншій особі. В даному випадку орендодавець може відмовити орендарю при відсутності домовленості щодо орендної плати, інших істотних умов, а умови запропоновані орендодавцю третьою особою, є кращими.

Заява ОСОБА_3, яку ПП "Таврія" отримало 15 серпня 2011 року, містить прохання після збору врожаю 2011 року не займати земельну ділянку (том 1, а.с.61). Будь-які претензії щодо недотримання позивачем умов договору, відповідачка не висловлювала.

Відповідно до положень ч.6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" заперечення у поновлені договору повинно бути висловлено на протязі місяця після закінчення строку дії договору, а не до його закінчення, а також у формі листа-повідомлення на адресу орендаря, а не фактом укладання договору оренди з іншим орендатором.

Виходячи з положень ст. 11 ЦК України, ст. 2 Закону України "Про оренду землі", відповідно до яких права та обов'язки сторін виникають з актів цивільного законодавства та укладеного договору, суд дійшов висновку, що направлення відповідачкою до закінчення строку дії договору оренди, укладеного із ПП "Таврія", заяви з проханням звільнити належну їй земельну ділянку у зв'язку із закінченням терміну дії договору оренди земельної ділянки та подальшим перезаключенням з іншим орендарем, не створює будь-яких прав та обов'язків для сторін в розумінні положень ст. 33 ЗУ "Про оренду землі".

Взявши до уваги, що після закінчення строку дії договору земельна ділянка, яка без визначення меж перебувала у загальному масиві, що орендувався ПП "Таврія", а ОСОБА_3 протягом одного місяця після закінчення строку дії договору не звернулася до позивача з листом-повідомленням про заперечення у його поновленні, суд дійшов висновку, що договір оренди земельної ділянки від 12 лютого 2007 року, укладений між ПП "Таврія" та ОСОБА_3 відповідно до ч.6 ст. 33 ЗУ "Про оренду землі" слід вважати поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Врахувавши, що згідно зазначеної норми права у цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності), суд вбачав підстави для задоволення вимог позивача щодо зобов'язання ОСОБА_3 вчинити дії щодо укладення із ПП "Таврія" додаткової угоди.

Відповідно до положень ст.ст.203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу.

Звертаючись до суду за захистом своїх прав, позивач зазначив, що ОСОБА_3, укладаючи договір оренди із ФГ "Скорук М.А." порушила права ПП "Таврія" ще й тому, що не визначила межі своєї земельної ділянки в загальному масиві, як того вимагає чинне законодавство України, а отже даний договір підлягає визнанню недійсним.

Суд ці доводи взяв до уваги, оскільки ПП "Таврія", як орендар суміжних земельних ділянок, зацікавлене в тому, щоб межі земельної ділянки ОСОБА_3 в натурі (на місцевості), місце її розташування, були встановлені вірно та закріплені межовими знаками в установленому законом порядку.

Оскільки договір оренди, укладений між ОСОБА_3 та ФГ "Скорук М.А.", юридично закріплює право останнього на використання земельної ділянки першої у межах, які незаконно та не вірно визначені актом про відновлення меж земельної ділянки, тому цей договір порушує права ПП "Таврії" як орендаря суміжних з нею земельних ділянок, що в свою чергу вказує на те, що підприємство є зацікавленою особою і може просити суд визнати цей договір недійсним.

Підтвердженням порушення порядку встановлення місця розташування земельної ділянки ОСОБА_3 суд вважав те, що до моменту укладання договору оренди між ФГ "Скорук М.А. та ОСОБА_3, ТОВ "Дніпропетровська ОЗА" не здійснювала встановлення меж зазначеної земельної ділянки в натурі, а лише обмежилося складанням акту про відновлення її меж, який був долучений до договору як невід'ємна його частина.

Порядок встановлення (відновлення) меж земельної ділянки визначається Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів за № 376 від 18 травня 2010 року. Відповідно до п. 4.1 даної Інструкції відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкоджені, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками суміжних земельних ділянок. Пунктом 4.3. цієї ж Інструкції передбачено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою.

ПП "Таврія" орендувало земельну ділянку ОСОБА_3 у загальному масиві, разом з ділянками інших власників, без встановлення меж для кожної окремої ділянки та закріплення їх межовими знаками, підтвердженням чого є технічна документація ТОВ "Верхньодніпровське землевпорядне підприємство", на підставі якої виготовлялися державні акти на право власності на земельну ділянку із якої вбачається, що земельна ділянка ОСОБА_3, як власника сертифіката, знаходиться в загальному масиві і межовими знаками не закріплювалася; договір оренди, укладений між ОСОБА_3 та ПП "Таврія", в якому зазначено, що орендодавець передає, а орендар приймає в строкове, платне володіння і користування земельну ділянку, яка розташована згідно з планом, що додається і належить до схеми поділу земель; відсутність акту встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_3 в натурі (на місцевості) та закріплення її межовими знаками на момент укладання договору оренди між останнім та ФГ "Скорук М.А.". Відповідно до абзацу 1 ч. 1, ч. 4 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі, зокрема, є об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); невід'ємною частиною договору оренди є акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У зв'язку з тим, що, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) до підписання договору оренди між ФГ "Скорук М.А." та ОСОБА_3 не здійснювалося, тому на момент укладання та реєстрації даного договору була відсутня невід'ємна його частина - акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а отже місце розташування земельної ділянки, яке є істотною умовою договору, не було встановлене.

Згідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для відмови в державній реєстрації та визнання договору оренди недійсним. Оскільки договір оренди, укладений між ОСОБА_3 та ФГ "Скорук М.А.", юридично закріплює право останнього на використання земельної ділянки відповідачки, за умови визнання поновленим попереднього договору оренди земельної ділянки, врахуваши, що ПП "Таврія" орендує суміжні ділянки, єдиним земельним масивом та що на момент укладення оспорюваного договору межі спірної земельної ділянки в натурі визначені не були, суд вважав, що цей договір порушує права позивача та вбачав підстави для визнання його недійсним.

Вимоги в частині скасування державної реєстрації договору земельної ділянки, укладеного 26 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ФГ "Скорук М.А.", суд не задовольнив, оскільки ця вимога перебуває за межами повноважень суду. Відповідно до п.60 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду.

Розподіл судових витрат, суд провів відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України.

Спростовуються як матеріалами справи, так і суперечать вимогам чинного законодавства доводи апеляційної скарги відповідача ФГ "Скорук М.А." про те, що: при ухвалені рішення суд першої інстанції не прийняв до уваги, що позивач не пропонував ОСОБА_3 поновити договір оренди; суд вийшов за межі своїх повноважень, поновивши договір оренди, термін дії якого закінчився; а також наявна державна реєстрація договору земельної ділянки, укладеного 26 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ФГ "Скорук М.А.".

Як вбачається із матеріалів справи ПП "Таврія" 10 лютого 2012 року направило ОСОБА_3 лист-повідомлення про намір скористатися своїм переважним правом на оренду земельної ділянки з додаванням проекту додаткової угоди, підтвердженням чого є відповідний штамп поштового відділення та підпис службової особи поштового відділення про отримання простих листів (том 1, а.с.20,21,28).

Також до закінчення строку дії договору оренди, позивач 17 липня 2011 року провів збори пайовиків ПП "Таврія", де було обговорено питання стосовно укладення договорів оренди земельних ділянок на новий термін та на нових умовах, вказане підтверджується копією відповідного протоколу (том 1, а.с. 97-99).

Судом першої інстанції встановлено, що поновлення договору оренди землі на нових умовах ОСОБА_3 обговорювати із ПП "Таврія" не стала, а натомість 26 березня 2012 року уклала договір оренди земельної ділянки із ФГ "Скорук М.А." (том 1, а.с. 66-69).

Із матеріалів справи вбачається, що умови договору оренди землі які пропонувало ПП "Таврія" не були гірші за умови укладеного договору оренди із ФГ "Скорук М.А." (том 1, а.с.21,66-69)

Вказані обставини відповідачі не спростували належними та достовірними доказами, відповідно до вимог ст.ст.58-60,64 ЦПК України.

Отже, встановивши факт належного виконання орендарем умов договору оренди; дотримання ним строків та процедури повідомлення про намір реалізувати своє переважне право на поновлення договору оренди на новий строк; ненадіслання орендодавцем у встановлений законом строк відмови у поновленні договору на новий строк; укладення орендодавцем договору оренди із іншим орендодавцем (ФГ "Скорук М.А.") на таких самих умовах, які запропоновані попереднім орендарем; суд на підставі статті 33 Закону України "Про оренду землі" дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача переважного права на поновлення договору оренди землі на новий строк та порушення цього права у зв'язку з укладенням орендодавцем договору оренди з іншим орендарем.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні, і оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене із додержанням норм процесуального права та у відповідності із нормами матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Скорук М.А." відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у двадцятиденний строк у касаційному порядку.

Судді: