Справа № 691/577/15-ц
Провадження № 2/691/254/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
08 вересня 2015 року Городищенський районний суд Черкаської області
судді Черненка В.О.
за участю секретаря Сидоренко О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Городище цивільну справу за позовною заявою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
В судове засідання представник позивача не з'явився, але до суду надійшло клопотання, в якому він просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач, будучи повідомленою про день, час і місце слухання справи, відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, в судове засідання не з'явилася.
З огляду на вище викладене, зі згоди представника позивача, керуючись положеннями ст. 224 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Дослідивши та оцінивши всі наявні докази у справі у їх сукупності, суд вважає, наступне.
Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язаннями є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від божника виконання обов'язку, які виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, в тому числі з договорів.
Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у строк, визначений у зобов'язанні.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.
Відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.
Умовами вказаного кредитного договору визначено права та обов'язки сторін, порядок та строки погашення кредиту й сплати інших платежів, відповідальність сторін.
Так, сторони погодили, що погашення кредиту здійснюється шляхом сплати позичальником щомісячного платежу у сумі 319,65 гривень, який складається з із заборгованості по кредиту, відсотків, винагороди та комісії. Сплатою платежу встановлено період з 21 по 26 число кожного календарного місяця. Дату остаточного повернення кредиту сторони погодили 07.09.2029 року.
Крім того, сторони, згідно п. 7.4 кредитного договору, домовились, що при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених пп. 1.1., 2.2.4., 2.3.3. цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмір 3,10% на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.
Забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за даним договором виступає житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
На думку суду не є правомірним та обґрунтованим вимоги позивача про стягнення заборгованості по відсотках, заборгованості по комісії та пені, які нараховані після ухвалення вказаного вище рішення суду від 15.11.2010 року.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Крім того, відповідно до п.17 постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»: зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст.599-601, 604-609 ЦК (абзац 1); наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК (абз.2).
Позивачем вимоги про стягнення сум інфляції, а також трьох відсотків від простроченої суми, не заявлялися.
Посилання на невиконання судового рішення про стягнення заборгованості та на існування відповідальності боржника перед банком не є підставою для задоволення позовних вимог у цій справі. Посилання ж на те, що між сторонами існують договірні правовідносини, спростовується дослідженими по справі доказами.
Щодо посилання представника позивача на те, що при зверненні до суду, позивачем строки позовної давності не були порушені, то суд з цим погодитись не може, виходячи з наступного. У позовній заяві про зменшення позовних вимог, представник позивача не надавши належних доказів, зазначив, що останнє погашення по кредитному договору відповідач здійснив 23.01.2012 року і саме з цього часу почався перебіг строку позовної давності. Згідно штампа, позовна заява надійшла до суду 15.05.2015 року. Якщо початком перебігу строку позовної давності брати не підтверджену ніякими доказами дату 23.01.2012 року - визнання, на думку представника позивача, відповідачем боргу, то є очевидним, що трирічний термін скінчився 23.01.2015 року, тобто, за більш як три місяці до подачі позову.
А тому, виходячи з норм діючого цивільного законодавства, суд вважає що є всі підстави відмовити в позові в зв'язку з пропуском позивачем строків позовної давності.
Проте, виходячи з роз'яснень, наведених в абз.3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», про те, що суд може відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності без поважних причин, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, але суд не має права відмовляти в задоволенні позовних вимог за пропуском строку за наявності підстав для відмови в позові за його недоведеності, суд при вирішенні цього позову не може застосувати положення ч.4 ст.267 ЦК України.
Таким чином, оскільки позивач належним чином не обґрунтував свої вимоги, тому суд вважає, що йому слід відмовити у вимогах саме у зв'язку з недоведеністю позову, а не в зв'язку з пропуском ним позовної давності звернення до суду з позовною заявою.
На підставі ст. 88 ЦПК України, судові витрати позивача, відшкодуванню не підлягають.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 11, 509, 526, 530, 625, 1050, 1054 ЦК України ст. ст. 10, 11,13, 14, 57, 60, 88, 209, 212, 214, 215, 224 ЦПК України, суд,
у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відмовити повністю в зв'язку з їх недоведеністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, воно може бути оскаржене в загальному порядку до апеляційного суду Черкаської області, через Городищенський районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги, в 10-ти денний строк, з дня проголошення рішення. У даному разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач може оскаржити заочне рішення до апеляційного суду Черкаської області, через Городищенський районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги, в 10-ти денний строк, з дня проголошення рішення.
Суддя В. О. Черненко