АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/3777/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Вовк С.В.
Доповідач: Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

4 березня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Оніщука М.І.

- Крижанівської Г.В.

при секретарі - Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року позивач звернувся в суд із позовом до відповідачів про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу.

У мотивування вимог посилався на те, що з 07.04.2014 він працював у ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на посаді заступника голови правління.

Наказом Міністра аграрної політики та продовольства України від 16.12.2014 № 235-п та наказом виконуючого обов»язки Голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 16.12.2014 № 844/1-к його звільнено із займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обов'язків відповідно до п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Підставою для звільнення став лист ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 16.12.2014 № 130-1-9/5053.

Вважаючи таку підставу недостатньою для застосування до нього найсуворішого виду дисциплінарного стягнення - звільнення та вказуючи на порушення відповідачами при цьому, зокрема ст. 149 КЗпП України, просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Міністра аграрної політики та продовольства України від 16 грудня 2014 року № 235-п про його звільнення з займаної посади;

- визнати незаконним та. скасувати наказ виконуючого обов»язки Голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 16 грудня 2014 року № 844/1-к про його звільнення з займаної посади;

- поновити його на посаді заступника голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України»;

- стягнути на його користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з моменту звільнення до часу поновлення на посаді.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано незаконними та скасовано Наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 16.12.2014 року №235-п «Про звільнення ОСОБА_2 з займаної посади», Наказ В.о. голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 16.12.2014 року № 844/1-к «Про звільнення ОСОБА_2 з займаної посади».

Поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді заступника голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з 16.12.2014 року.

Стягнуто з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.12.2014 року по 15.01.2015 року у розмірі 8201,29 грн. та з 16.01.2015 року по 21.01.2015 року у розмірі 1491,14 грн.

Стягнуто з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в дохід держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 121,80 грн.

Стягнуто з Міністерства аграрної політики та продовольства України в дохід держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 121,80 грн.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі на посаді заступника голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» та присудження заробітної плати за один місяць в сумі 8201,29 грн.

Не погоджуючись з рішенням, представник ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що суд не прийняв до уваги той факт, що досудовим слідством у кримінальному провадженні № 0000838 встановлено відношення ОСОБА_2 до розтрат майна (грошових коштів), належного ПАТ «ДПЗКУ», у якому Держава України є одноособовим власником, в особливо великих розмірах.

Звертає увагу також на те, що позивачу було запропоновано надати пояснення стосовно даних фактів, проте він відмовився надавати будь-які пояснення, про що був складений відповідний Акт про відмову надання письмового пояснення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з"явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції підставно виходив з їх доведеності та обґрунтованості з огляду на таке.

Судом встановлено, що 07.04.2014 наказом Міністра аграрної політики та продовольства України № 54-п ОСОБА_2 призначено на посаду заступника голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» та з 08.04.2014 року згідно наказу № 152-к він приступив до виконання своїх обов'язків (а.с.4,5).

Наказом Міністра аграрної політики та продовольства України від 16.12.2014 № 235-п ОСОБА_2 звільнено із займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обов'язків, згідно до п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (а.с.6).

Підставою для звільнення позивача став лист ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 16.12.2014 № 130-1-9/5053 та акт про відмову надання пояснень від 16.12.2014 року.

На підставі наказу № 235-п виконуючого обов»язки Голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», наказом від 16.12.2014 № 844/1-к звільнено ОСОБА_2 з посади заступника голови правління, за одноразове грубе порушення трудових обов'язків відповідно до п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (а.с.7).

Таким чином, як вірно встановлено судом першої інстанції, підставою для видачі оскаржуваних наказів про звільнення став лист ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 16.12.2014 № 130-1-9/5053.

Як вбачається з матеріалів справи, таким листом є службова записка виконуючого обов»язки Голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 16.12.2014 № 130-1-9/5053 якою доводилось до відома Міністра аграрної політики та продовольства України Павленка О.М. те, що відносно ОСОБА_2 проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000838 від 14.08.2014 за підозрою останнього у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191 КК України. Дане кримінальне правопорушення полягає у замаху на вчинення розтрати та заволодіння грошовими коштами ПАТ «ДПЗКУ».

Також, згідно службової записки, встановлено наявність багатомільйонної дебіторської заборгованості та порушення валютного законодавства в частині неповернення валютної виручки, й зазначено, що відповідальність за фінансову діяльність товариства покладено на заступника голови правління ОСОБА_3.

На підставі зазначеного, просив застосувати до заступника голови правління ОСОБА_2 та заступника голови правління ОСОБА_3. дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з займаної посади згідно п.1 ст.41 КЗпП України (а.с.22).

Норма частини 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством ( ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені статтями 40, 41 КЗпП України.

Так, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірвано, зокрема, у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами.

За змістом указаної норми підставою для звільнення є вчинення особою разового грубого порушення трудових обов'язків, а не триваючого, зокрема, неналежне виконання своїх обов'язків тощо.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 22 «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що роботодавець має право розірвати трудовий договір у разі встановлення ним факту грубого порушення працівником трудових обов'язків, передбачених законодавством про працю та/або посадовою інструкцією. З огляду на те, що поняття грубості як ознаки порушення є оціночним, суд має виходити з характеру проступку та обставин, за яких його вчинено, а також істотності наслідків порушення працівником трудових обов'язків. Крім цього, встановленню підлягають вина працівника та наявність причинного зв'язку між невиконанням трудових обов'язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

В ході судового розгляду встановлено, що вирішальною обставиною для прийняття оскаржуваних наказів стало проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000838 від 14.08.2014 за підозрою позивача у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191 КК України.

Щодо зазначення в службовій записці про встановлення багатомільйонної дебіторської заборгованості та порушення валютного законодавства в частині неповернення валютної виручки, то ці факти не відносяться до даної справи, оскільки згідно службової записки, відповідальність за фінансову діяльність товариства покладено на заступника голови правління ОСОБА_3., а не на позивача, тобто, як вірно зазначено судом першої інстанції, в матеріалах справи відсутні докази причинно-наслідкового зв'язку між зазначеними вище наслідками та діями (бездіяльністю) позивача.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт внесення відомостей до ЄРДР за кримінальним провадженням № 0000838 не є доказом допущення позивачем грубого порушення трудових обов'язків, оскільки це суперечить принципу презумпції невинуватості, закріпленому в ст. 62 Конституції України, згідно якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Крім того, згідно ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Суд обґрунтовано критично оцінив посилання відповідачів на акт про відмову від надання письмового пояснення від 16.12.2014 року, оскільки даний акт складений працівниками ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», тобто підлеглими особами зацікавленої сторони у справі.

Також, в наказі від 16.12.2014 № 844/1-к, виданого виконуючим обов»язки голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про звільнення ОСОБА_2, останній власноручно зазначив, що з наказом не згоден, оскільки Акт про відмову від надання письмового пояснення від 16.12.2014 року не складався та не пред'являвся (а.с.7).

За таких обставин, суд дійшов вірного висновку про те, що відповідачем не доведено, що при звільненні позивача приписи ст. 149 КЗпП України були ним виконані.

Крім того, оспорювані накази про звільнення позивача не містять посилань на те, за яке конкретне порушення його було звільнено на підставі пункту 1 частини 1 статті 41 КЗпП України. Отже, відсутній основний критерій для звільнення позивача з цих підстав.

Оскільки відповідачем не доведено факт одноразового грубого порушення позивачем трудових обов'язків, що свідчить про відсутність підстав застосування найсуворішого виду дисциплінарного стягнення - звільнення, тому суд вірно визнав незаконними та скасував оспорювані накази відповідачів про звільнення ОСОБА_2

У силу ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Установивши, що звільнення позивача з посади заступника голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» є незаконним, суд вірно поновив позивача на цій же посаді з 16.12.2014 року.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за однин рік.

Ураховуючи те, що апеляційні скарги відповідачів не містять посилань на неправильність сум стягнутих судом першої інстанції, та не містять власних розрахунків з обґрунтуванням їх правильності та повноти, тому колегія суддів погоджується з розрахунком суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, проведеним судом першої інстанції в повному обсязі.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_2 в повному обсязі.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304,307,308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: