НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11 вересня 2015 рокуСправа № 322/374/14-ц

Новомиколаївський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Гасанбекова С.С.,

при секретарі судового засідання Блажко О.П.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк»

про: стягнення безпідставно набутих коштів.

02.06.2014 до Новомиколаївського районного суду Запорізької області надійшов вищезазначений цивільний позов, в якому позивач просив стягнути з відповідача на його користь 2 058,97 грн. незаконно утриманих коштів із заробітної плати.

Ухвалою судді від 15.06.2015 було відкрито провадження у справі.

14.07.2015, до початку розгляду судом справи по суті, судом було отримано заяву про уточнення позову, в якій позивач просив:

- стягнути з відповідача на користь позивача незаконно утриманих із заробітної плати та безпідставно набутих коштів в розмірі 2 058,98 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача проценти за користування коштами в розмірі 470,91 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати в розмірі 1340,40 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача три відсотки річних у розмірі 72,26 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 1 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

Позивач працює в КП «Водоканал» на посаді електромонтера по ремонту і обслуговуванню електрообладнання.

З лютого 2014 року між працівниками КП «Водоканал» та ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до договору про розрахунково-касове обслуговування організації, укладено договори з видачі заробітної плати з використанням платіжних карток, відповідно до яких Банк здійснював розрахунково-касове обслуговування клієнта в частині відкриття карткових рахунків на користь фізичних осіб для виплати заробітної плати та інших видів виплат, які передбачені законодавством України.

В березні 2014 року із заробітної картки ОСОБА_1 без будь-яких письмових чи усних попереджень зі сторони банку, без рішення суду про стягнення коштів, Новомиколаївським відділенням банку почали здійснюватися утримання зарахованої на картку заробітної плати.

Після звернення до Новомиколаївського відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» позивачу в усній формі відповіли, що в 2006 році позивач отримав кредит в ПАТ КБ «ПриватБанк», кредит було повернуто, але з вини працівників банку нібито залишилася сума в розмірі 200,00 грн., а за вісім років були нараховані проценти в розмірі 6000,00 грн.

На думку позивача, дії відповідача з утримання коштів із заробітної плати є протиправними, оскільки у нього немає заборгованості.

Таким чином, позивач вважає, що відповідач безпідставно отримав від позивача суму в розмірі 2 058,98 грн.

Виходячи з наведеного та посилаючись на норми ст.ст. 8, 22, 23, 536, 625, 1048, 1066, 1071, 1073, 1167 1212, 1214 ЦК України, позивач просив задовольнити його вимоги, викладені в заяві, отриманій судом 14.07.2015, та підтримав їх у судовому засіданні.

Ухвалою суду від 11.09.2015 позовну заяву в частині вимог про стягнення моральної шкоди було залишено без розгляду за заявою позивача.

Представник відповідача, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув.

18.08.2015 та 02.09.2015 судом було отримано заперечення відповідача проти позову, обґрунтовані наступним.

Відповідно до укладеного кредитного договору № ZPNVSE00000758 від 29.03.2006 позивач отримав кредит у розмірі 7000,00 грн., зобовязання за яким у повному обсязі позивачем не виконані.

27.02.2014 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, який складається з заяви, Памятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів, викладених на офіційному сайті банку у мережі Інтернет.

На думку відповідача, він на підставі договору про надання банківських послуг (п.п. 1.1.3.1.6, 1.1.3.2.11 Умов та Правил надання банківських послуг) та відповідно до ст. 1071 ЦК України здійснив списання грошових коштів з картки «Карта для виплат» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPNVSE00000758 від 29.03.2006.

Посилання позивача на ст. 1212 ЦК України відповідач вважає безпідставним з огляду на договірний характер правовідносин між сторонами.

Виходячи з наведеного, відповідач просив відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні 11.09.2015 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши матеріали та зясувавши обставини цивільної справи, заслухавши пояснення позивача та дослідивши наявні в справі докази в їх сукупності,

встановив:

29 березня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (банк) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено договір № ZPNVSE00000758, відповідно до якого, банк зобовязується надати позичальнику строковий кредит на строк по 27.03.2009 включно в розмірі 7000,00 грн. зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 2,00 % в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту і сплатою комісії щомісяця в період сплати в розмірі 1,5% від суми виданого кредиту (п. 1.1).

Отримання позивачем кредиту за договором № ZPNVSE00000758 від 29.03.2006 не заперечується ним та підтверджується заявою на видачу готівки № 60329В0001 від 29.03.2006.

Позивач не виконав своїх зобовязань за договором ZPNVSE00000758 від 29.03.2006 в повному обсязі, що підтверджується доданим до заперечень проти позову розрахунком заборгованості станом на 17.08.2015.

Наявність у позивача заборгованості за договором № ZPNVSE00000758 від 29.03.2006, яка станом на 05.03.2014 по тілу кредиту становила 280,65 грн., підтверджується і наданою позивачем випискою про погашеннях за кредитом від 24.10.2014 № 1860987.

27.02.2014 між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання банківських послуг, який складається із заяви, памятки клієнта, Умов і Правил надання банківських послуг, а також Тарифів, що підтверджується анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанк від 27.02.2014.

Згідно з п. 1.1.3.1.6 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт доручає банку здійснювати списання коштів з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум, що підлягають сплаті банку за цим договором, у разі настання термінів платежів, а також списання коштів з картрахунку у разі настання термінів платежів по інших договорах клієнта у розмірах, визначених цими договорами (договірне списання), у межах платіжного ліміту картрахунку.

Відповідно до п. 1.1.3.2.11 Умов та Правил надання банківських послуг банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб за кредитами, в яких клієнт є поручителем, а також будь-який інший заборгованості, яка виникла у клієнта.

Згідно з випискою по рахунку позивача за період з 14.04.2001 по 14.07.2015, у позивача в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPNVSE00000758 від 29.03.2006 були списані наступні суми: 04.03.2014 0,29 грн.; 05.03.2014 0,14 грн.; 06.03.2014 0,07 грн.; 08.03.2014 123,72 грн.; 18.03.2014 123,68 грн.; 19.03.2014 1 522,50 грн.; 21.03.2014 124,09 грн.; 31.03.2014 164,49 грн.; 01.04.2014 150,00 грн.; 02.04.2014 0,38 грн.

Спрямування зазначених сум на погашення заборгованості, зокрема по тілу кредиту, за кредитним договором № ZPNVSE00000758 від 29.03.2006 підтверджується випискою про погашеннях за кредитом від 24.10.2014 № 1860987.

Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

За визначенням ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобовязання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Підстави припинення зобовязань зазначені в ст. ст. 599 601, 604 609 ЦК України.

За відсутності інших підстав припинення зобовязання, передбачених договором або законом, зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним виконанням зобовязання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання.

Пунктом 7.1 договору № ZPNVSE00000758 від 29.03.2006 передбачено, що цей договір діє з моменту його укладення до повного виконання зобовязань сторонами, а п. 7.3 визначено, що припинення дії цього договору здійснюється згідно з чинним законодавством України.

Отже, між сторонами на підставі вищезазначених договорів № ZPNVSE00000758 від 29.03.2006 та від 27.02.2014 про надання банківських послуг склалися правовідносини із взаємоповязаними правами та обовязками, які передбачають можливість договірного списання банком грошових коштів на погашення кредиту із зарплатної картки позивача.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач не надав суду належних доказів повного виконання ним своїх обовязків за кредитним договором № ZPNVSE00000758 від 29.03.2006, або припинення його обовязків за цим договором з будь-яких інших підстав, у звязку з чим суд визнає дії відповідача по списанню коштів з зарплатного рахунку позивача для погашення його заборгованості за кредитом такими, що відповідають вимогам ч. 2 ст. 1071 ЦК України.

Наявність договірних відносин між сторонами, виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, отже посилання позивача на цю норму є безпідставним.

З огляду на викладене, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача утриманих із заробітної плати позивача коштів в розмірі 2 058,98 грн.

Оскільки судом не встановлено безпідставного списання відповідачем грошових коштів з рахунку позивача в розмірі 2 058,98 грн., похідні від цієї суми позовні вимоги щодо стягнення процентів за користування коштами, інфляційних втрат та трьох відсотків річних також не підлягають задоволенню.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем, у справі відсутні.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 88, 208, 209, 212 215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд

вирішив:

1. В задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Новомиколаївський районний суд Запорізької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.С. Гасанбеков