У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 2 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що з 22 вересня 1979 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу сторони набули житловий будинок АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що зазначений будинок є спільною сумісною власністю сторін, як подружжя, просив позов задовольнити.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 18 вересня 2014 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 2 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач не надав доказів, що зазначений житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, а презумпція спільного майна не діє, оскільки майно було набуте відповідачем за договором дарування.

Однак, повністю погодитись з такими висновками неможливо.

Судом встановлено, що з 22 вересня 1979 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Пісківської сільської ради Баштанського району Миколаївської області № 37 від 23 жовтня 1998 року на ОСОБА_4 оформлено право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення 5 листопада 1998 року Пісківською сільською радою Баштанського району Миколаївської області відповідачу видано свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок та зареєстровано в КП Бюро технічної інвентаризації м. Баштанка.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 10, ч. 1 ст. 31, ч. 1 ст. 137 ЦПК України повинен сприяти сторонам у здійсненні їх прав для всебічного й повного з'ясування обставин справи, в тому числі зобов'язаний за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, витребувати докази, коли у цих осіб є складнощі щодо їх отримання.

Ці норми процесуального права при ухваленні рішення апеляційним судом порушені.

На підтвердження того, що будинок належить ОСОБА_4 апеляційний суд посилався, як належний доказ, копію договору дарування від 26 липня 1985 року. Саме на підставі цієї копії визнано, що будинок належить відповідачу на підставі договору дарування, та не є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до положень ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Однак при вирішенні спору апеляційний суд не звернув уваги на те, що подана копія договору дарування є електрофотокопією, її відповідність оригіналу ніким не посвідчена, позивач заперечував набуття ОСОБА_4 права на спірний будинок на підставі цього договору.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3, звертаючись в суд з позовом, просив визнати за ним право власності на Ѕ частину спірного житлового будинку.

Під час розгляду справи у встановленому порядку підстава або предмет позову ним не змінювалися.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Однак, апеляційний суд не звернув уваги на те, що позивачем ставилося питання про визнання права власності на Ѕ частину спірного будинку, а не поділ майна, як про це вказано в найменуванні справи у вступній частині ухваленого ним рішення.

При цьому не було враховано, що предметом дарування у договорі зазначено будинок, який розташований за іншою адресою ніж той, з приводу якого виник спір.

Між тим, апеляційний суд ототожнив ці об'єкти шляхом тлумачення правочину не звернувши уваги на те, що рішення про тлумачення правочину може бути постановлено судом на вимогу однієї або обох сторін правочину.

Дані про те, що вимога про тлумачення правочину була заявлена такою особою (особами) у передбаченому ЦПК України порядку у справі відсутні.

Враховуючи те, що свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок видано ОСОБА_4 5 листопада 1998 року у період перебування сторін у шлюбі, у встановленому законом порядку недійсним воно не визнавалося, та при відсутності допустимого доказу, що спірний будинок було подаровано відповідачу, апеляційний дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Такі порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до цього суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 2 грудня 2014 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова М.І. Наумчук