Справа № 212/1507/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2015 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу у складі :

Головуючого судді : Т.І. Тимошенко

при секретарі : І.О. Мариненко

за участю позивачки ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідачів ОСОБА_4,ОСОБА_5 представника відповідача ОСОБА_5- ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Кривому Розі цивільну справу за позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Третя особа Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування.

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_2 звернулась до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Третя особа Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування.

В обґрунтування свого позову позивачка ОСОБА_2 у своїй позовній заяві зазначила, що з 20 квітня 1973 року, вона проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

Після приватизації зазначеної квартири, відповідно до Свідоцтва про право власності на житло № Ж 291 від 27 січня 2000 року, зазначена квартира перейшла у спільну сумісну власність до неї,її дочки ОСОБА_4, та її онуки ОСОБА_5.

Відповідно до умов договору про визначення часток у квартирі що є спільною сумісною власністю від 28 вересня 2009 року, частки співвласників у спільному майні були визначені рівними і становили 1/3 частини від квартири.

На початку 2010 року, її дочка запропонувала їй, разом з нею подарувати їх частки у квартирі її дочці ОСОБА_8, звісно за умови, що вона буде мати можливість до смерті проживати у квартирі. Оскільки вона не погоджувалась дарувати свою частку, щоб не залишитись без житла, дочка запропонувала їй укласти договір за умови, відповідно до якої договір набере чинності у той момент, коли вона передасть внучці свої ключі від квартири. До того ж часу власником своєї частки буду вона, та час передачі ключів буду визначати вона. Дочка сказала що укладання договору дарування, згодом позбавлять її та онуку зайвих клопотів пов'язаних із спадкуванням. На таких умовах вона погодилась підписати договір дарування.

02 лютого 2010 року вона підписала у приватного нотаріуса ОСОБА_7, текст договору дарування, відповідно до якого вона передає внучці в дар свою 1/3 частину квартири, але п.9 договору вони визначили, що під передачею своєї частки вони вважають символічну передачу речі, а прийняття онукою від неї ключів від квартири свідчить про те що передача дарунку відбулася.

На момент підписання тексту договору вона була впевнена що вона сама вирішуватиме коли саме передати у власність онуки свою частку квартири, більш того вона впевнилася у своєму розумінні коли побачила у договорі відповідне положення, але поза її волевиявленням, скориставшись її віком та нерозумінням усіх тонкощів законодавства, нотаріус сама, чи за згодою відповідачів склала договір таким чином, що вона була позбавлена свого майна поза своєю волею.

Про зазначену обставину вона дізналася випадково. Її онука вирішила вийти заміж та переїхати на постійне місце проживання до іншого міста, натомість вона вирішила продати її квартиру, щоб придбати собі житло. Оскільки вона відмовилася від продажу квартири, та подальшого бомжування, онука заявила що вона у квартирі ніхто, і вона продасть її як тільки захоче.

Порадившись з цього приводу з юристом, вона дізналася, що договір складений так, що набрав чинності у день його державної реєстрації тобто 02 лютого 2010 року, а положення пункту 9 договору про передачу ключів за змістом правочину викладено як формальне, та не впливає на його загальний зміст.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. При цьому, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Тобто, помилка відповідно до статті - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Оскільки в цьому випадку волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру, такий правочин визнається недійсним. Причини помилки в цьому випадку ролі не грають. Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.

Відповідно до ст.. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.

Таким чином при підписанні нею тексту договору мали місце дві обставини помилка з її сторони, та обман із сторони її дочки - у частині спонукання її до укладання договору, та нотаріуса - в частині складання тексту договору та його тлумачення.

Тому вона просила суд постановити рішення яким визнати недійсним договір дарування 2/3 часток квартири розташованої за адресою : АДРЕСА_2, від 02 лютого 2010 року засвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7, та зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 11 березня 2010 року, як такий що укладений внаслідок помилки. Всі витрати по справі покласти на відповідачів.

Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на вище зазначені підстави.

Відповідачка ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала ,суду зазначила що ОСОБА_2 мала час прийняти дане рішення, бо первинно звернувшись до нотаріусу ОСОБА_5 була ще неповнолітньою, пройшло більше ніж пів року ,остання досягла повноліття і позивачка уклала договір дарування добровільно без будь якого тиску, вона розуміла що робить ні яких умов при укладанні договору ОСОБА_2 не ви двигала, особисто знайомилась з текстом договору і поставила особистий підпис у договорі. З того часу минуло майже п'ять років.

Відповідачка ОСОБА_5 позов не визнала,зазначила, що її бабця добровільно приймала рішення про дарування належної їй частки квартири.

Представник відповідачки ОСОБА_6, у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог бо минуло майже п'ять років з моменту укладання договору дарування.

Представники третьої особи у справі Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 у судове засідання не з'явилась заздалегідь надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка з 20 квітня 1973 року проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_3.

Після приватизації зазначеної квартири, відповідно до Свідоцтва про право власності на житло № Ж 291 від 27 січня 2000 року, зазначена квартира перейшла у спільну сумісну власність позивачки, її дочки відповідачки у справі ОСОБА_4, та онуки позивачки ОСОБА_5.

Відповідно до умов договору про визначення часток у квартирі що є спільною сумісною власністю від 28 вересня 2009 року, частки співвласників у спільному майні були визначені рівними і становили 1/3 частини від квартири кожному.

02 лютого 2010 року позивачка ОСОБА_2, уклала договір дарування засвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7, відповідно до якого вона передала внучці ОСОБА_5 в дар свою 1/3 частину квартири АДРЕСА_4.

11 березня 2010 року зазначений договір дарування було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Суд вважає недоведеною вимогу позивачки про розірвання договору дарування відповідно до якого позивачка передала внучці ОСОБА_5 в дар свою 1/3 частину квартири АДРЕСА_4 укладеного 02 лютого 2010 року та посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_7, оскільки позивачкою не доведено що на момент підписання тексту договору він не відповідав її волевиявленню, та її не були відомі наслідки укладення договору, та те що вона при укладенні договору помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки як зазначила сама позивачка у судовому засіданні, нотаріусом їй була роз'яснена суть договору дарування, та вона розуміла наслідки його укладання.

Згідно ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст.. 256 ЦК України зазначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 728 ЦК України встановлено що позовна давність до вимог про розірвання договору дарування встановлена тривалістю у один рік. Таким чином, строк позовної давності для звернення до суду, який закінчився перебігом в березні 2011 року, відраховуючи строк з моменту державної реєстрації зазначеного договору дарування., тобто позивачкою ОСОБА_2, строк для звернення до суду із вимогою про розірвання договору дарування пропущено без поважних причин.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позивачка із клопотанням про поновлення їй пропущеного строку позовної давнини до суду не зверталась. Тому позов не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного і у відповідності зі ст. 15,16, 203, 215, 216, 256, 266-267, 331, 728 Цивільного Кодексу України, ст. 10, 11, 60, 61, 212-214 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В ;

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Третя особа Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня виготовлення повного тексту цього рішення суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Т. І. Тимошенко