Провадження № 22-ц/773/1531/15 Категорія: 49 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Бовчалюк З.А.,

при секретарі - Шугаловій О.М.,

з участю відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду від 08 вересня 2015 року,

встановила:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 22 січня 2010 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_1, у якому перебувала до 20 липня 2015 року. Дітей у них немає. Спільне життя з відповідачем не склалося, так як він систематично вчиняв психологічне насилля щодо неї, ображав принизливими висловлюваннями, непристойно поводився. Збереження сім'ї неможливе. Спору про поділ майна між сторонами немає.

Тому просила розірвати шлюб.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 08 вересня 2015 року позов задоволено.

Постановлено розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який зареєстрований 22 січня 2010 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, за актовим записом № 26.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 243,60 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати це рішення, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22 січня 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 22 травня 2015 року (а. с. 4).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, не допомагають і не підтримують одне одного, їх шлюб існує формально, у них відсутні почуття взаємної любові та поваги, тому подальше спільне проживання і збереження сім'ї суперечить їх інтересам.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та зроблений з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу (далі - СК) України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно зі ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній.

Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч. ч. 3 та 4 ст. 56 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 ствердила, що сім'ю неможливо зберегти, оскільки втрачені почуття любові та взаємоповаги сторін одне до одного.

Враховуючи те, що протягом тривалого періоду часу сторони не підтримують шлюбних відносин, їх шлюб носить формальний характер, відносини, які склалися між сторонами, свідчать про повний розпад сім'ї, спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, позивач категорично заперечує проти збереження шлюбу, суд першої інстанції, давши вірну правову оцінку обставинам справи, обґрунтовано задовольнив позов.

З огляду на викладене, твердження апелянта про неповне з'ясування судом обставин справи, не заслуговує на увагу.

Доводи апеляційної скарги по суті зводяться до того, що суд безпідставно не розглянув зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 про визнання шлюбу недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що 04 вересня 2015 року ОСОБА_1 дійсно подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2, в якій просив визнати шлюб між сторонами недійсним (фіктивним) та визнати його дії по перерахунку грошових коштів ОСОБА_2 безглуздими і такими, що не відповідали його внутрішній волі, а також стягнути з неї 28675 грн. (а. с. 12-14).

Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду від 07 вересня 2015 року вказана зустрічна позовна заява була залишена без руху у зв'язку з неоплатою її судовим збором (а. с. 15).

08 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про виключення з розгляду в судовому засіданні вимоги зустрічної позовної заяви про визнання шлюбу недійсним (фіктивним) (а. с. 17).

Зазначене клопотання було вирішене ухвалою судді Луцького міськрайонного суду від 08 вересня 2015 року, якою зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовної вимоги про визнання шлюбу недійсним (фіктивним) повернуто позивачу на підставі п. 1 ч. 3 ст. 121 ЦПК України, згідно з яким заява повертається у випадку, коли позивач до відкриття провадження у справі подав заяву про повернення йому позову.

Дану ухвалу ОСОБА_1 в установленому законом порядку не оскаржив і вона набрала законної сили.

Тому не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що суд не врахував його аргументів щодо недійсності шлюбу.

Твердження ОСОБА_1 про перебування його у ступорі, стані розгубленості, що не дало йому змоги належним чином захиститися, об'єктивно нічим не підтверджуються.

Крім того, наведені ОСОБА_1 у зустрічній позовній заяві обставини підтверджують відсутність у нього з ОСОБА_2 взаєморозуміння та неможливість збереження їх сім'ї. Разом з тим, вказані обставини не свідчать про недійсність (фіктивність) укладеного сторонами шлюбу. Матеріальна підтримка, яку ОСОБА_1 регулярно надавав своїй дружині, притаманна відносинам подружжя у реальному шлюбі (а. с. 12-14).

В суді апеляційної інстанції відповідач пояснив, що після одруження вони з ОСОБА_2 періодично протягом кількох місяців на рік проживали разом у нього, підтримували близькі стосунки, разом харчувалися. Він був закоханий у неї, не виключає, що і з боку дружини було захоплення ним. Наведене свідчить про відсутність безспірних ознак недійсності (фіктивності) шлюбу, а переконливих доказів на підтвердження своїх доводів щодо цього апелянт суду не надав.

Що стосується зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, які він перераховував їй під час шлюбу, то ухвалою Луцького міськрайонного суду від 08 вересня 2015 року в прийнятті зустрічного позову відмовлено, оскільки він не взаємопов'язаний з первісним, а їх спільний розгляд є недоцільним.

Дана ухвала також набрала законної сили і апелянтом не оскаржена.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, яке постановлено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду від 08 вересня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: