н/п 2/490/3518/2015 Справа № 490/6217/15-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н НЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2015 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва в складі :

головуючого - судді Гуденко О.А..

при секретарі - Гудковій Є.С.,

за участю позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, представника органу опіки та піклування ОСОБА_5,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про скасування усиновлення , -

ВСТАНОВИВ :

25 червня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , в якому просила скасувати усиновлення нею неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Морське Березнаського району Миколаївської області , Свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис № 8 , видане Коблівською сільською радою Березнаського району Миколаївської області 17 березня 1998 року ( після усиновлення - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженка м.Миколаєва, Свідоцтво про народження серії НОМЕР_2, актовий запис № 22, видане відділом реєстрації актів громадянського стану м.Миколаєва 30 вересня 1999 року); неповнолітню ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, передати на опікування органу опіки та піклування.

У судовому засіданні позивачка та її представник вимоги , викладені в позові , підтримали та просили про їх задоволення з викладених підстав.

Позивачка суду пояснила, що виховувала ОСОБА_3 з півторирічного віку як рідну доньку, піклувалася про неї, віддавала їй саме найкраще, дотримувалася таємниці усиновлення. Проте приблизно з 14-річного віку донька почала втікати з дому, не повідомляла про своє місцезнаходження, почала зустрічатися з хлопцями, не допомагала їй достатньо по дому, зневажливо ставилася до неї. А 19 квітня 2015 року пішла взагалі з дому, хоча вона їй заборонила, зібрала речі і не повідомила про свою адресу, не відповідалана дзвінки, що примусило її розшукувати доньку через органи міліції. В подальшому вона дізналася, що донька написала до райвідділу міліції та служби у справах дітей заяву, що ніби-то мати вигнала її з дому , застосовувала до неї побої, інше фізичне насильство, а тому просить "закріпити за нею (дитиною) належні їй квадратні метри житлової площі в будинку". Також ОСОБА_3 самостійно дізналася , що є усиновленою дитиною. Не погодилася ОСОБА_3 і з рішенням органу опіки та піклування наприкінці червня цього року стосовно місця її проживання саме з мамою, оскільки самостійно залишила будинок і знову пішла ночувати за адресою свого хлопця ОСОБА_8 без дозволу матері. Але в такому випадку вона не мала можливості контролювати доньку, адже відповідальність за неповнолітнію дитину повністю несуть рідні батьки , отже вимушена була повідомити про це службу у справах дітей, що і потягло за собою - виключно за вибором самої ОСОБА_3- поміщення її до Центру соціальної реабілітації .

Важає, що своїми неправдивими заявами до державних органів , ігноруванням її почуттів та тревог під час своїх зникнень з дому , небажанням проживати вдома і навіть розмовляти по телефону, відповідати на її дзвінки та СМС, розповсюдженням про неї неприязнених відомостей, ОСОБА_3 зрадила її як рідну матір, що як наслідок потягло за собою втрату усіх родинних стосунків та почуттів і зробила своїми діями неможливим подальше їх спільне проживання і виконання нею батьківських обов'язків. За такого, просила про скасування усиновлення на підставі п.3 ч.1 ст. 238 СК України.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечували проти позову. Зазначила, що продовжує вважати позивачку рідною матірю, бажає залагодити конфлікт і знайти взаєморозуміння з мамою. Визнала, що дійсно втікала з дому і не повідомляла матері про своє місцезнаходження, але тому, що боялася матері, яка її ніколи нікуди не пускала, вимагала, щоб після школи вона одразу йшла додому , робила уроки та допомагала у хатніх справах. ОСОБА_8 вона покохала, у них склалися дуже добрі стосунки, на сьогодні він запропонував їй одружитися. Коли з маморю склалися дуже напружені відносини вона вимушена була піти жити до ОСОБА_8, його батьки дозволили. Вона одразу повідомила про це матері, тому незрозуміло, чому вона розшукувала її через органи міліції. Підтвердила, що дійсно не відповідала на дзвінки матері, але тому що продовжувала її боятися, мати завжди кричала на неї і спокіно поговорити не вдавалося. А потім образа на матір була такою сильною, що вона чекала, коли мама зробить перший крок і подзвонить сама. Вона дуже образилася і це було для неї несподівано, коли за заявою матері вона опинилася в Центрі, чекала , коли мати її забере, але потім дізналася, що та звернулася з цим позовом до суду. На теперішній час вона бажає з матірю налагодити стосунки, вона з ОСОБА_8 приходила до матері вибачатися і просити благословіння на одруження, але мати відмовилася. Про те, що вона не є рідною донькою , ій повідомила рідна бабуся , ходили чутки серед подруг-сусідок. Мама на її розпитування з цього приводу не відповідала, про батька також нічого не розповідала, і вона вирішила піти і дізнатися про все самостійно, проте не вважає таке зрадою. Також підтвердила, що дійсно за допомогою батька ОСОБА_8 вона зверталася до служби у справах дітей з заявою, але не з метою зайняти мамине житло, а оскільки злякалася що мати не пустить її додому , коли дізналася, що одразу після її уходу з будинку мама переселила в її кімнату молодшого брата.

Представник відповідачки ОСОБА_4 заперечував проти задоволення позову, зазначаючи про велике бажання ОСОБА_3 налагодити стосунки з мамою, /просив не позбавляти ОСОБА_3 матері, оскільки наявний конфлікт є тимчасови, повязаним з дорослішанням дівчини, а не з її негативною поведінкою.

Представник органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міськради в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважав конфлікт, що виник між матірю і донькою тимчасовим, і що вони мають помиритися.

Психолог КЗ "Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей" пояснила в судовому засіданні, що ОСОБА_3 потрапила до центру за два місяці до свого повноліття, чекала, що мати її забере, проте мати її не відвідувала і не приносила передачі. ОСОБА_3 перебувала у стривоженому стані, постійно плакала. Розповідала, що її мати не розуміє , інколи фізично карає за невиконання домоашніх обовязків, кричить, ображає, забороняє зустрічатися з хлопцями, гуляти. ОСОБА_3 пережила психологічну травму, коли дізналася, що не є рідною дитиною. Проте психолог зробила висновок, що ОСОБА_3 любить свою маму, не озивається про неї негативно, і бажає з нею помиритися. При побаченні в центрі 03 серпня мати вела себе агресивно, кричала на доньку та працівників центру, не виявляла до ОСОБА_3 материнської турботи, звинувачувала її, ОСОБА_3 вона вивела в сльозах , дівчина перебувала у неровоому напруженні, важко заспокоювалася. Мати повідомиоа їй, що любить її як доньку, але відмовляється від неї через суд остаточно.

Вислухав пояснення учасників процесу, вивчивши доводи заяви й матеріали справи, суд дійшов висновку , що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 9 ст. 7 СК України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

За ст. 155 цього кодексу, здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є направозгідною, суперечит моральним зачадам суспільства.

За ст. 207 цього Кодексу, усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім'ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.

Відповідно до положень ст. 232 цього Кодексу, з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов'язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням. З моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов'язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов'язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов'язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків.

Відповідно до ст. 238, 240 Сімейного кодексу України, усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо:

1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання;

2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення;

3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов'язків.

Скасування усиновлення не допускається після досягнення дитиною повноліття. Усиновлення може бути скасоване після досягнення дитиною повноліття, якщо протиправна поведінка усиновленого, усиновлювача загрожує життю, здоров'ю усиновлювача, усиновленого або інших членів сім'ї.

Усиновлення повнолітньої особи може бути скасовано судом за взаємною згодою усиновлювача і усиновленого або на вимогу одного з них, якщо сімейні відносини між ними не склалися.

Усиновлення скасовується від дня набрання чинності рішенням суду.

Право на звернення до суду з позовом про скасування усиновлення чи визнання його недійсним мають батьки, усиновлювач, опікун, піклувальник, орган опіки та піклування, прокурор, а також усиновлена дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

З аналізу даних норм права випливає, що предметом доказування при розгляді судом даної категорії справ є доведення того, що незалежно саме від волі усиновлювача між ним і дитиною склалися стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов'язків.

Відповідно до рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 08 вересня 1999 року, задоволена заява ОСОБА_1 надано дозвіл на удочеріння ОСОБА_1 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Морське Березнаського району Миколаївської області , , записавши її матірю дитини і надавши прізвище ОСОБА_3, змінивши імя на ОСОБА_3 , по батькові на ОСОБА_3, дату народження - на ІНФОРМАЦІЯ_3, а місце народження м.Миколаєва.

На виконання даного рішення суду видане Свідоцтво про народження серії НОМЕР_2, актовий запис № 22 відділом реєстрації актів громадянського стану м.Миколаєва 30 вересня 1999 року, де маітр'ю дитини записана ОСОБА_1, батьком- ОСОБА_15 (зі слів матері).

Сторони зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 , також в будинку зареєстрований ОСОБА_10 , 2001 року народження, який є молодшим сином позивачки.

05 червня 2015 року позивачка звернулася до прокурора Центрального району м.Миколаєва, начальника Центрального РВ ММУ УМВС, начальника Служби у справах дітей Адміністрації Центрального району з заявою щодо втечі доньки ОСОБА_3 за адресою проживання ОСОБА_8, батьки якого перешкоджають доньці з нею спілкуватися , просила допомогти повернути доньку додму, а ОСОБА_8 притягнути до відповідальності за ст. 155 КК України.

16 червня 2015 року позивачка звернулася з заявою до Центрального РВ ММУ УМВС з проханням не здійснювати розшукові заходи. Правопорушень відносно ОСОБА_3 не здійснено.

В той же день відбулося засідання комісії з питань захисту прав дитини Служби у справах дітей Адміністрації Центрального району за участі позивачки та ОСОБА_3, за наслідками якої було вирішено рекомендувати ОСОБА_3 проживати разом з матірю за місцем реєстрації. Як пояснив працівник Служби, мати з донькою домовилися і ворни вважали конфлікт вичерпаним.

26 червня 2015 року позивачка знову звернулася до Служби у справах дітей , а аткож і до Центрального РВ ММУ УМВС щодо залишення ОСОБА_3 постійного місця проживання.

Як визнала ОСОБА_3 в судовому засіданні вона просила мати дозволити їй проживати у ОСОБА_11, проте мати не погодилася, але вона все одно пішла ночувати у ОСОБА_8.

Відповідно до Довідки КЗ "Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей" від 17.08.2015 року, ОСОБА_3 була влаштована до закладу 02 липня 2015 року по Акту органу внутрішніх справ України як дитина, що залишилася без батьківського нагляду, та доставлена СКМСД Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області. Протягом перебування ОСОБА_3 і центрі її мати відвідувала дівчину два рази 06.07.2015 року (побачення не відбулося) і 03.08.2015 року.

ІНФОРМАЦІЯ_7 по досягненню повноліття ОСОБА_3 з Центру забрав ОСОБА_8, у якого вона проживає по теперішній час.

Як визнали сторони в судовому засіданні, ОСОБА_3 приходила з ОСОБА_8 до матері 24 та 27 серпня 2015 року з наміром вибачитися , повідомила про майбутнє одруження, проте ОСОБА_1 зазначила, що налагоджувати стосунки запізно і вона категорично не бажає називатися матірю ОСОБА_3 і жалкує про той день, коли забрала дівчинку з дитячого будинку.

Також як пояснили в сдовому засдінні допитані в якості свідків ОСОБА_12, яка є сестрою позивачки, та ОСОБА_13, яка є подругою та сусідкою позивачки, ОСОБА_1 завжди належним чином виконувала свої батьківськи обовязки відносно доньки - вона була одягнута, накормлена, доглянута, мати контролювала навчання доньки. ОСОБА_3 не слухалася матері, не доповідала куди йде, постійно намагалася піти погуляти з друзями замість допомагати матері. Завдавала матері дуже багато хвилювань своїми втечами з дому, зарано почала зустрічатися з хлопцями, до того ж деякі з її друзів не поджоблися матері, але ОСОБА_3 це ігнорувала. Ніколи не скаржилася ОСОБА_3, що мати її б'є, підвищувати голос з метою виховання та покарання своєю поведінкою донька провокувала матір сама. Вважали за можливе примирення сторін, але ОСОБА_3 своєю неслухняною поведінкою сама винувата в тій ситуації , що склалися. Крім того, що позивачка належним чином опікувалася донькою жодний зі свідків не розповів про близькі родинні, дружні стосунки, взаєморозуміння між мамою та донькою, в тому числі і з боку матері.

Допитані в якості свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_14 суду пояснили, що ОСОБА_3 за власним бажанням прийшла до них проживати, оскільки у неї склалисяч напружені стосунки з мамою. Про те, що мати дійсно виганяла ОСОБА_3, не дозволяла жити в будинку вони не чули. Проте мати завжди кричала на ОСОБА_3, ОСОБА_3 плакала і дійсно не бажала спілкуватися з мамою, відповідати на її дзвінки, відвідати її. Вважали, що мати і донька можуть відновити стосунки , оскільки ОСОБА_3 любить матір і дуже переживає ситуацію , що склалася, адже крім бажання жити з ОСОБА_8 ОСОБА_3 нічого поганого і протиправного відносно матері не зробила.

При цьому суд не може прийняти до уваги пояснення позивачки, що це її право відмовитися від усиновленої дитини, проте якщо це була би рідна донька , то вона би ставилася до цих обставин по-іншому, оскільки таке суперечить і ч. 3 ст. 155 СК України, і самій правовій і суспільній меті усиновлення дитини.

На підставі наведеного, пояснень сторін, їх поведінки та ставлення один до одного під час судового засідання, суд приходить до висновку, що не знайшли свого підтвердження оті обставини, що між позивачкою та ОСОБА_3 склалися, саме незалежно від волі позивачки, і дійсно такі стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов'язків.

Конфліктні стосунки між сторонами по справі пов'язані, перш за все, з процесами дорослішання ОСОБА_3, її закоханості та зміни її світогляду і системи цінностей в зв'язку з цим, намагання здобути певну свободу і незалежність, як-то характерно для більшості осіб підліткового віку, отже носять , переважно тимчасовий характер. Проте, такі зміни в поведінці дитини не знайшли розуміння і підтримки як з боку матері, так і відсутність бажання знайти компроміс та зрозуміти хвилювання матері - з боку самої дитини.

До того ж суд враховує, що відповідно до ч. 2 , 3 ст. 238 СК України, скасування усиновлення не допускається після досягнення дитиною повноліття

Відповідачка вже досягла повноліття як на час вирішення справи судом ( виповнилося 18 років ІНФОРМАЦІЯ_7) , так і на час звернення з цим позовом до суду - адже дійсна дата народження відповідачки, про що зазначила позивачка у своїх позовних вимогах, є 23 квітня 1997 року, правом на зміну якої скористалася сама позивачка під час розгляду справи в суді за її заявою про усиновлення дитини.

З огляду на викладене, та на підставі ст. ст. 207, 230, 238 СК України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України , суд , -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про скасування усиновлення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області у порядку, який передбачений ст. ст. 294-296 ЦПК України.

Суддя Гуденко О.А.