Справа № 308/6282/13-ц
УХВАЛА

І м е н е м У к р а ї н и

08 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого - Бисага Т.Ю.,

суддів - Власова С.О., Ігнатюк Б.Ю.

при секретарі - Рогач О.Я.

за участю відповідача - ОСОБА_1, та його представника - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 квітня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1, треті особи без самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Н.Д., приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Шешеня Т.О., державна реєстраційна служба Ужгородського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області, про визнання недійсними правочинів та скасування державної реєстрації права власності на майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з зазначеною позовною заявою до відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1, треті особи без самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Осташ В.А., приватний нотаріус Ужгородского міського нотаріального округу Єгер Н.Д., приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Шешеня Т.О., державна реєстраційна служба Ужгородського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області про визнання недійсними правочинів та скасування державної реєстрації права власності на майно.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись та вважаючи незаконним рішення суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, якою просив скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 квітня 2015 року та ухвалити по справі нове рішення, яким позов задовольнити повністю. Зокрема, вказує на те, що спірна квартира належала не тільки покійному батькові, а й іншим членам сім'ї. За кожним з членів сім'ї було закріплено одинакову площу.

У судове засідання апелянт не з'явився, хоча про час, місце та дату розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні просили відхилити апеляційну скаргу, рішення першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, з'ясувавши всі фактичні обставини, суд приходить до наступного висновку.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судовою колегією - 23 вересня 1998 року між ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_11, та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Н.Д. та зареєстрований в реєстрі за №1798.

Згідно ст. 224 ЦК Української РСР (в редакції від 18.07.1963 року, яка діяла в момент вчинення правочину) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові (ч.1 ст.225 цього Кодексу).

За умовами договору від 23.09.1998 року ОСОБА_11 продав, а ОСОБА_5 придбала належну продавцю на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Дана квартира належала продавцю ОСОБА_11 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, яке видане 14.05.1997 року виконавчим комітетом Ужгородської міської ради народних депутатів на підставі довідки ЖБК «Космос»№26 від 12.05.1997 року, зареєстрованого в Ужгородському міжрегіональному бюро технічної інвентаризації за реєстраційним №501 (а.с.118,119).

Відповідно до ст.4 Закону України «Про право власності» (який був чинний на момент спірних правовідносин) власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не забороненої законом, діяльності, зокрема, передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування іншим особам.

З досліджених матеріалів справи слідує, що при укладенні оспорюваного правочину ОСОБА_3 діяв від імені власника майна ОСОБА_11 на підставі доручення на продаж квартири від 22 вересня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Лаврів М.М. та зареєстрованого в реєстрі за №3992 (а.с.122). Даним дорученням ОСОБА_11 мешк. АДРЕСА_2, уповноважив сина ОСОБА_4, мешк. АДРЕСА_1, продати за ціну і на умовах на свій розсуд належну йому квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1, а також одержувати необхідні довідки і документи в органах і установах, подавати від імені заяви, підписувати договір купівлі-продажу квартири за нього, одержувати належні йому гроші, а також вчиняти всі інші дії, пов'язані з цим дорученням. Доручення видане строком на три роки.

Згідно заяви ОСОБА_14, мешк. АДРЕСА_2, від 23.09.1998 року, посвідченої приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Русінко З.П. та зареєстрованої в реєстрі за №2486, ОСОБА_14 дала згоду своєму чоловікові ОСОБА_11 на продаж за ціну і на його власний розсуд квартири АДРЕСА_1, яка отримана за час перебування в зареєстрованому шлюбі (а.с.123).

Дані обставини спростовують твердження апелянта ОСОБА_3 щодо відсутності реальної згоди власника майна ОСОБА_11 на відчуження належного йому майна та необізнаності члена сім'ї - дружини власника ОСОБА_14 про відчуження квартири.

На момент укладення оспорюваного правочину від 23.09.1998 року діти подружжя ОСОБА_11та ОСОБА_14 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були повнолітніми, останні не являлись співласниками майна, а тому їх права при відчуженні майна порушені не були.

Таким чином, право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 від попереднього власника ОСОБА_11 до ОСОБА_5 перейшло на законних підставах з дотриманням вимог чинного законодавства, а тому підстав для визнання цього правочину недійсним у відповідності до визначених главою 3 ЦК Української PCP (в редакції від 8.07.1963 року) вимог, нема.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 серпня 2005 року ОСОБА_5, будучи власником квартири за адресою АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Осташ В.А. та зареєстрованого в реєстрі за №1380, відчужила зазначену квартиру ОСОБА_6. Право власності на зазначене майно було зареєстровано за ОСОБА_6, що підтверджується витягом КП «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» з реєстру прав власності на нерухоме майно №18974209 від 27.05.2008 р.

9 червня 2008 року на підставі купівлі-продажу квартири, укладено посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Шешеня Т.О.та зареєстрованого в реєстрі за№1087, ОСОБА_6 продала квартиру ОСОБА_1

При укладенні зазначених правочинів від 01.08.2005 року та 09.06.2008 року сторонами були дотриманні всі вимоги передбачені ст.ст. 203,205,208, 209 ЦК України щодо їх форми, місту та нотаріального посвідчення.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_1, будучи власниками квартири АДРЕСА_1, у певний період, використовували своє право власності зазначене майно на свій розсуд. Так, ОСОБА_6 проживала у вказаному помешканні зі своєю сім'єю до моменту її відчуження, ОСОБА_1 з метою усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своєю власністю звернувся до суду з позовною заявою до суду усуненення перешкод шляхом виселення осіб, які зареєстровані в квартирі - ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зняття їх з реєстраційного обліку та стягнення спожитих за час фактичного проживання житлово-комунальних послуг. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12 року по справі №2-5602/11, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до прийняття незаконного рішення, колегією не виявлено.

Інших доводів, які б мали правове значення для вирішення справи, в апеляційній скарзі не наведено.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.

Доводи викладені в апеляційній скарзі належними та допустимими доказами не доведені, що у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 квітня 2015 року,- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення і може бути оскаржена на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: