АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/458/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 53 Левченко В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоКорнієнко Н. В.
суддівГончар Н. І. , Ювшина В. І.
при секретаріАнкудінові О.І.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

представника відділу освіти Чорнобаївської РДА Савіська І.О.,

третьої особи ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 01 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Веселохутірського навчально-виховного комплексу, відділу освіти Чорнобаївської районної державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_9, служба у справах дітей Чорнобаївської районної державної адміністрації про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі, -

в с т а н о в и л а :

09 липня 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Веселохутірського навчально-виховного комплексу (далі - Веселохутірський НВК) про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі, мотивуючи свої вимоги тим, що з 03 вересня 2013 року по 6 грудня 2013 року працювала прибиральницею службових приміщень Веселохутірського навчально-виховного комплексу на підставі трудового договору, укладеного на невизначений строк.

06 грудня 2013 року позивач була звільнена з роботи за власним бажанням, проте, як вона вказує, заява про звільнення була написана під психологічним тиском з боку директора Веселохутірського НВК ОСОБА_9, яка вимагала від неї змінити свої релігійні погляди, щоб її четверо дітей, які навчаються в школі, разом з іншими учнями приймали участь у святах та інших виховних заходах.

09 грудня 2013 року ОСОБА_6 написала заяву завідуючому відділом освіти Чорнобаївської районної державної адміністрації з проханням анулювати її заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, так як заява була написана під тиском директора НВК ОСОБА_9 за релігійні переконання позивача, однак їй в цьому було відмовлено.

Позивачка, вважає, що її звільнення є незаконним, оскільки заява про звільнення була подана в стані надзвичайного емоційного та психічного напруження, стресу, внаслідок чого вона не могла керувати своїми діями, звільнення відбулося до закінчення 14-денного попередження про звільнення.

10 серпня 2014 року позивач ОСОБА_6 заявила клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, службу у справах дітей Чорнобаївської районної ради народних депутатів.

03 листопада 2014 року ОСОБА_6 заявила клопотання, та просила змінити процесуальний статус відділу освіти Чорнобаївської райдержадміністрації та залучити його до участі у справі як другого відповідача.

Протокольною ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 03.11.2014 року залучено в якості співвідповідача відділ освіти Чорнобаївської райдержадміністрації.

Після доповнень до позову ОСОБА_6 остаточно просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ № 87-К від 06.12.2013 р. про звільнення ОСОБА_6 та поновити її на роботі на посаді прибиральниці службових приміщень Веселохутірського НВК;

- стягнути на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 07.12.2013 р. до 07.07.2014 р. в розмірі 9378,60 грн., а також моральну шкоду в розмірі 1000 грн.

- визнати незаконними дії відділу освіти Чорнобаївської райдержадміністрації Черкаської області при її звільненні з роботи;

- визнати протиправною відмову відділу освіти Чорнобаївської райдержадміністрації у поновленні її на роботі та зобов'язати відділ освіти Чорнобаївської райдержадміністрації поновити позивача на роботі на посаді прибиральниці службових приміщень Веселохутірського НВК

Рішенням Чорнобаївсього районного суду Черкаської області від 01 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_6, вважаючи рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалите нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем при звільненні позивача, порушень трудового законодавства допущено не було, ОСОБА_6 не довела належними і допустимими доказами те, що заява на звільнення була написана нею під тиском роботодавця.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду, оскільки судом першої інстанції не повно було досліджено всі обставини справи.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами трудового законодавства, а саме Кодексом законів про працю України.

Встановлено, що 03 вересня 2013 року ОСОБА_6 була переведена на посаду прибиральниці службових приміщень Веселохутірського НВК на підставі трудового договору на невизначений строк.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

5 грудня 2013 року ОСОБА_6 написала заяву, в якій просила звільнити її з роботи за власним бажанням з 06 грудня 2013 року (а.с.52).

Наказом № 87-К від 06.12.2013 року ОСОБА_6 звільнено із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП (а.с. 51).

09 грудня 2013 року ОСОБА_6 звернулася з заявою до завідуючого районного відділу освіти Чорнобаївської райдержадміністрації з проханням анулювати її заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, так як заява була написана під тиском директора НВК ОСОБА_9 за її релігійні переконання та дати їй відповідь, згідно чинного законодавства (а.с.48).

20 грудня 2013 року начальником відділу освіти Чорнобаївської РДА ОСОБА_6 надана відповідь про те, що звільнення її відбулося за власним бажанням з обумовленої нею в заяві конкретної дати, виключно з її ініціативи, а не внаслідок управлінських рішень адміністрації Веселохутірського НВК (а.с.45).

В пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі Постанови №9 від 06.11.1992 року) роз'яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язував звільнення.

Відповідно до ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Як роз'яснено в пункті 8 Постанови №9 від 06.11.1992 року сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).

З матеріалів справи вбачається, що в заяві про звільнення за власним бажанням від 05.12.2013 р. ОСОБА_6 зазначила дату звільнення з 06.12.2013 р. Наказом №87-К від 06.12.2013 р. її було звільнено, таким чином роботодавець задовольнив її прохання.

В пункті 12 Постанови № 9 від 06.11.1992 р. також роз'яснено, що по справах про звільнення за ст.38 КЗпП, суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Посилання ОСОБА_6 в позовній заяві та апеляційній скарзі на те, що заяву про звільнення було написано нею під психологічним тиском директора Веселохутірського НВК ОСОБА_9 є безпідставними, оскільки ґрунтується лише на припущеннях. Належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_6 перебувала в стані надзвичайного емоційного та психічного напруження, стресу, через що не могла керувати своїми діями, суду не надано.

Крім того, судом встановлено, що колеги позивачки 05 грудня 2013 року, в день, коли була написана заява на звільнення, переконували не писати заяву, так як знайти роботу буде важко. Проте вона з ними не погодилася, будучи переконаною, що бажає звільнитися з 06 грудня 2013 року, написала заяву не в присутності директора, а в присутності секретаря-діловода ОСОБА_10 та своїх колег-прибиральниць і передала її завгоспу, оскільки перебувала безпосередньо у його підпорядкуванні, а не знову ж таки директору. Звільнена була не в той же день, а в останній день роботи - 06 грудня 2013 року, відпрацювавши цього дня з 7-30год. до 16-30год., з наказом про звільнення ознайомилася о 16 год.

Так, встановлено, що між директором навчально-виховного комплексу і позивачкою були неодноразові розмови щодо заборони останньою своїм чотирьом дітям-школярам із-за релігійних переконань приймати участь у міроприємствах школи. Діти також не брали участь у проведенні заходів щодо патріотичного виховання дітей, що сприяє виховному їх процесу. Але обставин того, що саме через це директор намагалася звільнити ОСОБА_6 з роботи та по цій причині примушувала її подати заяву про розірвання трудового договору, судом не встановлено і доказів щодо цієї підстави звільнення в справі немає, так як претензій зі сторони адміністрації і зокрема директора НВК, до виконання позивачкою своїх трудових обов'язків, не було.

Колегія суддів вважає, що з названих вище підстав суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі, оскільки відповідачем при звільненні позивача порушень трудового законодавства не було. ОСОБА_6 не довела належними і допустимими доказами те, що заява була написана нею під тиском роботодавця та, що вона не мала наміру звільнятися. За таких обставин звільнення ОСОБА_6 відповідає вимогам ст.38 КЗпП України.

Посилання апелянта на те, що звільнення відбулося незаконно, оскільки їй не було надано строку два тижні, також не знайшли свого підтвердження. Закон говорить про попередження власника або уповноваженого ним органу за два тижні про своє звільнення, аби він (власник, уповноважений орган) у встановлений двотижневий строк міг підібрати, прийняти іншого працівника на вакантне місце при умові, що особа, яка подала заяву на звільнення, в цей строк не передумає звільнятися.

Як зазначалося вище, позивачка в заяві про звільнення просила звільнити її з 06.12.2013 року (п'ятниця). Заява її була задоволена, так як проблем з заміщенням її посади іншим працівником у комплексі не було і такий працівник був переведений на цю посаду вже 09.12.2013 року (в понеділок), згідно наказу № 88-к (додається).

Крім того, законодавець дозволяє провести звільнення працівника з тієї дати, про яку просить працівник в разі, якщо є поважні причини.

Позивачка не вказала в заяві такої причини. Проте, як вказано в коментарі до ст.38 КЗпП України, за відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності такої домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення. Однак не вправі звільнити працівника до закінчення двотижневого строку після подачі працівником заяви про звільнення, якщо працівник про це не просить.

В даному випадку позивачка не лише просила в заяві звільнити її з роботи з 06 грудня 2013 року, вона наполягала на цьому, зазначивши дату звільнення в заяві, та наступного дня після написання заяви - 06 грудня 2013 року одержала трудову книжку.

Така поведінка позивачки була направлена на досягнення мети - звільнення саме з вказаної в заяві дати, тобто з 06 грудня 2013 року.

В своїх позовних вимогах до Веселохутірського навчально-виховного комплексу позивачка ОСОБА_6 ставила питання про стягнення з відповідача на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 07.12.2013 року по 07.07.2014 року в розмірі 9378,6 грн., а також моральну шкоду в розмірі 1000 грн. При цьому вона посилається на норми статей 47,116, 117 КЗпП України. В описовій частині заяви вона вказує на порушення її прав щодо виплати сум, які їй належали на день звільнення і зокрема, строків таких виплат.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України.

У силу ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В п.32 Постанови №9 від 06.11.1992 року роз'яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348) (далі Порядку).

Згідно з п.2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктами 5, 8 вказаного Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих (календарних) днів на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці, згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

В судовому засіданні встановлено, що при звільненні ОСОБА_6 суми, які належали їй від організації в цей день виплачені не були. Як вказує відділ освіти Чорнобаївської райдержадміністрації, перерахування належних позивачці коштів за відпрацьований час в сумі 530,04 грн. проводилося 24.12.2013 року (через 18 днів), згідно графіку фінансування, а виплата компенсації за всі невикористані дні додаткових оплачуваних відпусток була проведена 25 червня 2014 року (через 6 місяців після останніх перерахувань), згідно платіжного доручення №114 (а.с.55, 127). Тобто, виплати проведені з порушенням строків, встановлених трудовим законодавством.

Згідно наданої відділом культури довідки, на день звільнення ОСОБА_6 середньомісячна заробітна плата, вирахувана відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року з розміру середньомісячної зарплати за два останніх відпрацьованих місяці, становила 1339,80 грн. Середньоденна заробітна плата становила 43,92 грн.(згідно довідки беруться календарні дні) За період з 07.12 по 24.12 (включно) за 18 днів, орган, по вині якого відбулася затримка, зобов'язаний сплатити позивачці 790,56 грн. (сума нарахована).

Судом встановлено, що з вини відповідача допущена затримка остаточного розрахунку при звільненні позивача на суму 530, 04 + 1931,44 грн. = 2461,48 грн.

24.12.2013 року позивачці виплачено 530,04 грн. і 25.06.2014 року відділом освіти перераховано позивачці 1931,44грн., що становить 78,47% (1931,44х100:2461,48) від загальної суми, яку вона повинна була одержати при звільненні. Тому при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку за період з 25.12.2013 року по 25.06.2014 року (6 міс.) необхідно встановити частку від повної суми, яку вона повинна була одержати при звільненні.

Як зазначено вище, за два останніх відпрацьованих місяців - жовтень, листопад 2013 року, розмір середньомісячної зарплати становить 1339,80 грн., з урахуванням спірної суми, на яку позивачка мала право, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи, суд прийшов до висновку, що з відповідача підлягає до стягнення відшкодування середнього заробітку за період з 25.12.2013р. по 25.06.2014р. в розмірі: 78,47% від 8038,80грн. (1339,80х6міс.)= 6308,05 грн. Разом позивачці підлягає до стягнення: 7098,61 грн.(790,56+6308,05) нарахована та -255,55 грн.(3,6% єд.внеску) = 6843,06 грн.

Між тим, згідно матеріалів справи, ОСОБА_9, як директор Веселохутірського навчально-виховного комплексу не є розпорядником коштів по оплаті праці працівників даної навчальної установи. Таким розпорядником коштів по оплаті праці, в тому числі працівників Веселохутірського НВК, і зокрема, позивачки ОСОБА_6, є відділ освіти Чорнобаївської райдержадміністрації (а.с.102).

Тому позовні вимоги щодо стягнення коштів за час затримки розрахунку повинні бути заявлені до винної особи за їх затримку, якою є відділ освіти Чорнобаївської РДА.

Посилання відділу освіти на графік виплати заробітної плати є безпідставними, оскільки законодавець визначив строки виплати всіх сум при звільненні працівника і виключення в законі відсутні. Оскільки позивачка в день звільнення працювала, в цей день їй видана трудова книжка, тому в цей день їй повинні були бути виплачені належні при звільненні суми, або за домовленістю погоджено про день таких виплат, оскільки відділ освіти знаходиться в іншому населеному пункті, чого також зроблено не було.

03.11.2014 року позивачка подала до суду клопотання про зміну процесуального статусу відділу освіти Чорнобаївської райдержадміністрації та залучення його до участі у справі, як другого відповідача, яке було судом задоволено (а.с.115). Разом з цим її представником ОСОБА_7 подано заяву про доповнення позовних вимог, де він додатково просить визнати незаконними дії відділу освіти при звільненні ОСОБА_6 з роботи в цілому, в тому числі і щодо невчасного розрахунку при звільненні, який проведений з порушенням визначених законом строків.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до не правильного висновку в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивачки сум за затримку розрахунку при звільненні за період з 07.12.2013 року по 24.12.2013 року (включно) та з 25.12.2013 року по 25.06.2014 року (включно), оскільки взагалі такі позовні вимоги ОСОБА_6 заявлялися при зверненні до суду до Веселохутірського НВК з подальшим залученням як відповідача і відділу освіти Чорнобаївської РДА з додатковими вимогами до них.

З цих підстав доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими, можуть бути прийняті судом, але задоволені частково, що дає підстави вважати про неповне встановлення судом першої інстанції обставин справи та неправильність застосування норм матеріального права.

Крім того, колегія зауважує, що судом не було уточнено позовні вимоги до обох відповідачів та не виконано положення ч.4 ст.10 ЦПК де передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, - так як не було витребувано додаткових доказів, необхідних для правильного і справедливого вирішення спору.

Представник відповідача в запереченні зазначав, що позивач ОСОБА_6 звернулася до суду з пропуском строку звернення (а.с. 101).

Відповідно до статті 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга).

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції прийшов також до обґрунтованого висновку про відмову в застосуванні строку позовної давності оскільки позивач звернулася до суду за захистом своїх прав в межах цього строку, проте не до належного відповідача, а на даний час вимоги пред'явлені до належного відповідача., тому при зверненні до суду з даним позовом 09.07.2014 року. позивачем не був пропущений строк, визначений ст.233 КЗпП України.

Щодо відшкодування моральної шкоди, то відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Вказана стаття містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом зазначеного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин.

Враховуючи, що при розгляді справи знайшли своє підтвердження обставини порушення трудових прав позивача, наявні підстави для відшкодування заподіяної моральної шкоди, спричиненої невиплатою передбачених законом належних сум заборгованості по заробітній платі.

Порушення трудових прав позивача внаслідок нездійснення належного розрахунку при звільненні вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди колегія суддів враховує особу позивача, ступінь вини відповідача, тривалість та глибину заподіяних йому моральних страждань, а також обсяг необхідних зусиль для відновлення своїх прав і організації життя (в тому числі і те, що позивач за захистом передбачених законом прав та інтересів вимушений звертатися до суду).

Колегія суддів звертає увагу на те, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати розмір спірної суми, істотності частки порівняно із середнім заробітком працівника та інших обставин. Тому, вважає, за необхідне стягнути з відповідача на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 500грн., що відповідатиме принципу розумності та справедливості судового процесу.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору неповно з'ясував та перевірив всі фактичні обставини справи, не належним чином оцінив докази та дав їм не належну правову оцінку, ухвалив рішення з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення відповідних сум за затримку розрахунку.

Відповідно до вимог ст.309 ЦПК України, дані обставини є підставами для зміни рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

Судові витрати підлягають стягненню відповідно до положень ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 01 грудня 2014 року в частині відмови про стягнення з відділу освіти Чорнобаївської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_6 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди скасувати.

Ухвалити по справі в цій частині нове рішення, яким стягнути з відділу освіти Чорнобаївської райдержадміністрації Черкаської області на користь ОСОБА_6 середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 6843,06 грн. (шість тисяч вісімсот сорок три грн.06коп.) та 1000 грн. моральної шкоди, а всього 7843,06 грн.(сім тисяч вісімсот сорок три грн. 06 коп.).

Стягнути з відділу освіти Чорнобаївської районної державної адміністрації на користь держави судовий збір: 487,20 грн. - за подання позовної заяви (затримка розрахунку + моральна шкода) та 243,60 грн. - за подання апеляційної скарги, а всього 730,80 грн.

В решті частини рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :