Справа № 308/889/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

02 березня 2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого - Микуляк П.П.

при секретарі - Остич Л.В.

за участю позивачів - ОСОБА_1 та ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Ужгородський міський відділ Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Ужгородського міськрайонного суду з зазначеною позовною заявою, мотивуючи її тим, що відповідно свідоцтва про право власності на житло від 25.12.1997 року вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1. В 2005 році ОСОБА_3 свою 1/3 частину зазначеної квартири на підставі договору дарування подарував ОСОБА_1 Однак, незважаючи на це, станом на сьогоднішній день ОСОБА_3 так і залишився зареєстрованим за вказаною адресою, хоча не проживає в квартирі понад 10 років, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за цією адресою, особистих речей його в квартирі не має і, взагалі, квартирою він не цікавиться. Дані обставини перешкоджають їм повноцінно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1.

Відповідач - ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений, заяву про розгляд справи за їх відсутності до суду не подавали, а тому в порядку ст. 169 ч.4 ЦПК України, суд вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Ужгородського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській областів судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений..

Заслухавши пояснення позивачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення з таких підстав:

Як вбачається з свідоцтва про право власності, виданого 25.12.1997 року орендним підприємством текстильно-галантерейної фабрики «Дружба», квартира за адресою АДРЕСА_1, на праві приватної спільної сумісної власності була зареєстрована за ОСОБА_1 та членами її сім'ї: сином ОСОБА_3 та сином ОСОБА_2.

09 вересня 2005 року на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №1528, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 належну йому на праві власності 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які, зокрема, означають можливість належним чином використовувати річ для своїх потреб за її призначенням.

Право власності згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.ст.150, 155 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, власника не може бути позбавлено права користування квартирою.

Судом встановлено, що у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, окрім позивачів, значиться зареєстрованим ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який не являється співвласником квартири, участі в утриманні майна він не приймає.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4, яка є сусідкою позивачів, підтвердила, що відповідач ОСОБА_3 не проживає в АДРЕСА_1 близько 10 років.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна, права якого порушені, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таке право особи реалізується шляхом звернення до суду з позовом про захист свого порушеного права та усунення будь-яких перешкод у вільному та на власний розсуд користуванні та розпорядженні майном.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» передбачено, що рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання органом, який здійснює реєстрацію.

У відповідності до Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затв. наказ МВС України від 22.11.2012 №1077, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення)

На підставі наведеного, керуючись ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 150,155 ЖК України, ст. ст. 10, 60, 224, 226, 227, 233, 294 ЦПК України, суд, -

Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Микуляк П.П.