Справа № 454/2956/14 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/783/2816/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів Кабаля І.І., Мельничук О.Я.,

секретар - Матяш С.І.,

з участю заявника - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного Фонду України в Сокальському районі на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 листопада 2014 року у справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа - Управління Пенсійного Фонду України в Сокальському районі Львівської області про встановлення факту приналежності правовстановлюючого документу,-

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням заяву ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено факт належності довідки ОСОБА_3 установи «Об»єднаний трудовий архів сільських та селищних рад Макарівського району» від 29.07.2014 року №320, виданої на ім»я ОСОБА_4 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду оскаржило Управління Пенсійного фонду України в Сокальському районі Львівської області.

Апелянт мотивує апеляційну скаргу тим, що рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 листопада 2014 року є незаконним, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що при розгляді даної категорії справ, суд встановлює належність особі документа, а не тотожність осіб, які неоднаково названі у різних документах. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або їх реквізити нечітко виражені, внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання тощо. Відповідно це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства.

Звернувшись із заявою до суду про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, а саме довідки ОСОБА_3 установи «Об»єднаний трудовий архів сільських та селищних рад Макарівського району» від 29.07.2014 року № 320, заявник не подала доказів про те, що організація, яка видала документ не має можливості сама внести до нього відповідні виправлення.

Також, при подачі заяви до суду заявником не надано доказів, що зазначений документ належить саме їй.

Звертає увагу й на те, що архівна довідка, факт належності якої просить встановити заявник, видавалась на основі особових рахунків по обліку заробітної плати, що зберігаються в документах архівного фонду №98-п « Колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» с.Забуяни Макарівського району, Київської області в яких працівником значиться ОСОБА_4. Відповідно, встановлення факту належності лише архівної довідки ОСОБА_2 за собою ніякого юридичного наслідку не потягне, оскільки факт належності первинних документів, на основі яких і видана ця архівна довідка, залишиться без змін, тобто їх належність ОСОБА_2 встановлена не буде, тому сама архівна довідка не буде підтверджуватись іншими документами.

Просить рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявника ОСОБА_2 в заперечення мотивів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення такої, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

За приписами ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

Згідно ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Приписами ст.234 ЦПК України визначено, що окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають юридичне значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 « Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» із змінами та доповненнями в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Згідно із ч. 1 ст. 259 ЦПК України у рішенні суду про встановлення факту повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази на підставі яких суд установив цей факт.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що з оглянутих в судовому засіданні документів вбачається, що ОСОБА_4, згідно з особовими рахунками по обліку заробітної плати, що збереглися в документах архівного фонду № 98-п "Колективне сільськогосподарське підприємство "Україна" с. Забуяння Макарівського району Київської області" ОСОБА_3 установи "Об'єднаний трудовий архів сільських та селищних рад Макарівського району" фактично відпрацювала за 1995-1997 роки, певну кількість днів і їй нараховувалася заробітна плата. При оформленні на роботу заявниці працедавцем було допущено механічну помилку в її імені, що в даний час не можливо підтвердити іншими архівними документами, які на даний час не береглися.

Оскільки існує розбіжність в імені заявниці в офіційних документах, що унеможливлює оформлення пенсії заявницею, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність встановлення факту приналежності заявниці правовстановлюючого документу, що буде сприяти поновленню порушених прав заявниці та гарантувати її право на пенсійне забезпечення, згідно чинного законодавства України.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року, вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, встановленим ст.137 ЦПК, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим ст.274 ЦПК України. Якщо в заяві не зазначено, який конкретно факт просить встановити заявник, з яких причин неможливо одержати або відновити документ, що посвідчує даний факт, якими доказами цей факт підтверджується, або до заяви не приєднано довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів, суддя відповідно до ст.139 ЦПК постановляє ухвалу про залишення заяви без руху і надає заявникові строк для виправлення недоліків. У разі невиконання цих вказівок заява вважається неподаною і повертається заявникові, про що суддя постановляє мотивовану ухвалу.

У кожному разі суддя зобов'язаний перевірити підвідомчість даної заяви суду. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у прийнятті заяви на підставі п.1 ст.136 ЦПК, а коли справу вже порушено - закриває провадження в ній на підставі п.1 ст. 227 ЦПК України.

У тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов'язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Крім того, відповідно до листа Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Про судову практику розгляду судами справ про встановлення факту, що мають юридичне значення», чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб'єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов'язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.

Для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, після відкриття провадження у справі суддя зобов'язаний провести певні підготовчі дії, передбачені законом: з'ясувати, які фізичні та юридичні особи можуть бути заінтересовані у вирішенні цієї справи і підлягають виклику в судове засідання; визначити предмет доказування; встановити, чи передбачено законодавством позасудовий порядок вирішення справи; перевірити наявність доказів, що надані заявником, та у разі необхідності з дотриманням процесуального порядку сприяти витребуванню доказів, що підтверджують заявлену вимогу.

Визначення предмета доказування у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення, залежить від точного тлумачення їх законодавчого формулювання.

Визначаючи предмет доказування у цій категорії справ, необхідно враховувати норми матеріального права, які регулюють правовідносини.

У разі звернення до суду із заявою про встановлення факту, що не має юридичного значення, слід відмовляти у відкритті провадження у справі відповідно до п.1 ч.2 ст.122 ЦПК або ж у разі його помилкового відкриття - закривати провадження у справі з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК.

Вирішуючи питання щодо прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви. Якщо в заяві не зазначено, який конкретно факт просить встановити заявник, з яких причин неможливо одержати або відновити документ, що посвідчує цей факт, якими доказами цей факт підтверджується, або до заяви не приєднано довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів, суддя постановляє ухвалу про залишення заяви без руху і надає заявникові строк для усунення недоліків.

Також, вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, встановленим ст. 119 ЦПК, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим ст.258 цього Кодексу.

Важливе значення має вимога про обов'язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. У заяві необхідно також вказати причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, та навести докази його існування. З урахуванням зазначеної в заяві мети, суд визначає коло осіб, які можуть бути залучені до участі у справі.

Якщо у заяві не зазначено, який конкретно факт просить встановити заявник, з яких причин неможливо одержати або відновити документ, що посвідчує цей факт, якими доказами він підтверджується, або до заяви не приєднано довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів, суддя відповідно до ст.121 ЦПК постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави для залишення заяви без руху і надає заявникові строк для усунення недоліків. У разі невиконання цих вказівок заява вважається неподаною і повертається заявникові, про що суддя постановляє мотивовану ухвалу.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов'язаний з'ясувати питання про підсудність та юрисдикційність.

Коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим.

Для порушення в судах справ про встановлення належності правовстановлюючих документів необхідно подавати заяву з доказами того, що цей документ належить заявнику і що організація, яка його видала, не може внести до нього відповідні виправлення. У цих справах суд встановлює належність особі правовстановлюючих документів, а не тотожність прізвища, імені, по батькові, неоднаково названих у різних документах, неприсвоєння чи залишення одного з них.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернулася із заявою в суд про встановлення факту належності правовстановлюючого документу особі, ім»я якої зазначене в ньому, не збігається з ім»ям цієї особи, вказаним у паспорті, зацікавлена особа Управління Пенсійного Фонду України в Сокальському районі ( а.с. 2).

Відповідно до довідки ОСОБА_3 установи "Об'єднаний трудовий архів сільських та селищних рад Макарівського району" № 320 від 29.07.2014 року вбачається, що з 1995 року по 1997 р.р. заявниця ОСОБА_4 ( таке ім»я у документах) працювала в колективному сільськогосподарському підприємстві "Україна" с.Забуяння Макарівського району Київської області.

З листа УПФ у Макарівському районі Київської області №3617/02 від 05.10.2014 року вбачається, що в архівному відділі Макарівської РДА рішення про прийняття та звільнення на роботу ОСОБА_2 не виявлено.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що з метою поновлення порушених прав заявниці та гарантування їй права на пенсійне забезпечення згідно чинного законодавства України, останній вірно було б звернутися до суду з позовом про встановлення факту перебування у трудових відносинах до відповідача ОСОБА_3 установи «Об»єднаний трудовий архів сільських та селищних рад Макарівського району», залучивши до участі в справі в якості третьої особи Управлінння Пенсійного Фонду України в Сокальському районі Львівської області.

Згідно із ч. 6 ст. 235 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз»яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 листопада 2014 року підлягає скасуванню, а заява ОСОБА_2, заінтересована особа - Управління Пенсійного Фонду України в Сокальському районі Львівської області про встановлення факту приналежності правовстановлюючого документу залишенню без розгляду.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 235 ч.6, 303, 304, 307 ч.1 п.4, 310 ч.1, 313, 314 ч.1 п.3, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного Фонду України в Сокальському районі задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 листопада 2014 року скасувати.

Заяву ОСОБА_2, заінтересована особа - Управління Пенсійного Фонду України в Сокальському районі Львівської області про встановлення факту приналежності правовстановлюючого документу залишити без розгляду.

Роз»яснити заявниці, що після усунення умов, які були підставою для залишення заяви без розгляду, вона має право звернутися до суду повторно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання ухвалою Апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді Кабаль І.І

ОСОБА_5