Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/1832/14-ц Головуючий у 1-й інст. Невмержицький І. М.
Категорія 27 Доповідач Коломієць О. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Коломієць О.С

суддів Зарицької Г.В., Якухно О.М.

при секретарі

судового засідання Добровольській Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, за участю третіх осіб - служби у справах дітей Радомишльської РДА, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 13 січня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2014 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що 27.02.2008 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 укладено кредитний договір № ZREWGL00004251, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 38040,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.02.2020 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 27.02.2008 року з відповідачем був укладений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_2 надав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 51 кв.м., житловою площею 32,00 кв.м., який належить йому на праві власності. Оскільки умови договору та зобов'язання відповідачем належним чином не виконувались, його заборгованість станом на 11.07.2014 року склала 96554,04 дол.США.

Позивач просив позовні вимоги задовольнити у відповідності з вимогами ст.ст.33,39 ЗУ «Про іпотеку», ст.ст. 526, 1050, 1054 ЦК України, ст. 109 ЖК України: звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані і проживають у вищевказаній квартирі.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 13 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з апеляційною скаргою. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банка задовольнити у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд під час розгляду справи не встановив наявність у малолітніх осіб права власності чи права користування спірною квартирою на час укладення договору іпотеки та не визначився з тим, чи вимагалась згода органу опіки та піклування на час укладення даного договору. Також відмовляючи у задоволенні позову через те, що звернення стягнення на предмет іпотеки буде суперечити Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд не звернув уваги, що наявність мораторію є тимчасовою обставиною, яка утруднює виконання рішення суду. У зв'язку з чим, суд зобов'язаний був вирішити спір по суті та у разі необхідності відстрочити виконання рішення суду до моменту втрати чинності вищевказаного Закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що між сторонами 27.02.2008 р. укладено кредитний договір № ZREWGL00004251, відповідно до якого відповідач отримав 38040,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.02.2020 року (а.с.17-19).

На виконання зобов'язань даного договору укладено договір іпотеки від 27.02.2008 року, за умовами якого ОСОБА_2 надав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 51 кв.м., житловою площею 32,00 кв.м., яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27.02.2008р. Вартість предмета іпотеки сторонами встановлена 202000,00 грн. (а.с.20-23,103-105).

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 33 та статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

Отримавши кредитні кошти, відповідач умови договору кредиту не виконував, внаслідок чого станом на 11.07.2014р. заборгованість за договором, згідно розрахунку Житомирського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.10-12), склала 96554,04 дол.США, з яких:

- 35028,22 дол. США - заборгованість за кредитом грн.

- 20695,56 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 592,30 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом;

- 40237,96 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на момент укладення Договору іпотеки в даній квартирі були зареєстровані та проживали малолітні діти. Оскільки договір іпотеки не був у встановленому порядку погоджений з органом опіки та піклування, спірне житло є єдиним місцем проживання дітей, а тому, з урахуванням Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей, Сімейного кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства», та наявності мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, відмовив у задоволенні позову.

Проте такий висновок суду є помилковим виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України, та ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Як вбачається із довідки Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області № 37/7173 від 30.07.2015 р. у квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 зареєстрований 27 листопада 2009 року, а третя особа ОСОБА_3 - з 06 лютого 2009 року. В талон реєстрації матері вписані діти : ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. Наведене також підтверджується ксерокопією паспорта ОСОБА_3, оригінал якого був оглянути під час розгляду справи.

Таким чином на момент укладення договору іпотеки відповідач та третя особа разом з дітьми не були зареєстровані у предметі іпотеки. Після укладення договору іпотеки, третя особа ОСОБА_3 разом з дітьми, в порушення вимог п.18.12 Договору іпотеки, без згоди іпотекодержателя була зареєстрована у спірному помешканні.

У п.44 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (далі - постанова ПВССУ) роз'яснено, що згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки або право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

За таких обставин, враховуючи, що на момент укладення іпотечного договору право користування предметом іпотеки неповнолітні діти не мали, передача спірної квартири у іпотеку без дозволу опіки та піклування відповідала вимога закону. У зв'язку з чим, висновок суду про порушення прав неповнолітніх дітей на момент укладення іпотечного договору не відповідає обставинам справи та вимогам закону, а тому підстав для відмову у задоволенні позову з таких обставин не було.

Крім того, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (Закон № 1304-VII) ст.1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм (ст.4 вказаного Закону).

Отже законодавець визначив обставини, при яких не може бути примусово стягнуто нерухоме житлове майно.

Судом встановлено, що загальна площа нерухомого майна не перевищує 140 кв.м. і останнє використовується для постійного проживання відповідача ОСОБА_2, а іншого житла останній не має (а.с.99). Крім того, відповідач не є суб'єктом Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Проте, суд першої інстанції не врахував правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах по справах №№6-57цс15 та 6-44цс15, згідно яких поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.

Разом з тим суд першої інстанції не врахував, що Закон № 1304-VII не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів, а тому підстав для відмови у задоволенні позову з таких обставин не було.

Відповідно до п.16.7.1 Договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані (а.с.21).

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Як вбачається з матеріалів справи 18 березня 2014 року позивач направив відповідачу письмову вимогу про дострокове повернення кредиту з повідомленням про задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна у разі невиконання такої вимоги. Згідно поштового реєстру лист направлено 18.03.2015 року та отримано відповідачем, що не заперечувалось сторонами (а.с.15,16).

Вимоги іпотекодержателя залишилися без задоволення, тобто кредит достроково не повернуто, проценти, комісія та штрафні санкції не сплачені. За таких обставин, порушене право позивача підлягає судовому захисту, а тому вимога банку про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає до задоволення.

Разом з тим, положення ч.2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені.

Таким чином, враховуючи положення п.4.1 Кредитного договору, до стягнення підлягає пеня у розмірі визначеному у гривневому еквіваленті відповідно до курсу НБУ станом на 11.07.2014 року в розмірі 470378,59 грн. (40237,96 дол. США х 11,69 грн.).

Згідно зі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рішенні, зокрема, в обов'язковому порядку зазначається загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ч.6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержатилем або на підставі оцінки майна суб'єкта оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Під час апеляційного розгляду справи, сторони погодили між собою ціну продажу предмету іпотеки і визначили її у розмірі 202000,00 грн., відповідно до вартості предмета іпотеки, яка була визначена сторонами на момент укладення іпотечного договору (п.33.4 Договору, а.с.23).

Згідно зі ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

В пункті 43 постанови ПВССУ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Під час розгляду справи сторони не заперечували тієї обставини, що у предметі іпотеки проживають ОСОБА_2, ОСОБА_3 разом з трьома малолітніми дітьми : ОСОБА_4, 2005р.н. ОСОБА_5, 2008р.н., ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1

Представник відповідача ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 визнали ту обставину, що вони отримали листи Банку № 527 від 18.03.2014р. та № 519 від 18.03.2014р. з вимогою в тридцятиденний строк звільнити займану ними квартиру. Разом з тим, дану вимогу не виконали через те, що іншого житлового приміщення вони не мають.

Таким чином, банк належним чином виконав свій обов'язок та направив мешканцям вимогу про виселення із житлового приміщення у місячний строк.

За таких обставин, підстав для відмови в позові про виселення відповідача ОСОБА_2 не вбачається.

Разом з тим, вимоги про виселення зі спірного помешкання ОСОБА_3 разом з трьома малолітніми дітьми до задоволення не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 під час розгляду справи приймала участь в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Вимоги до неї у встановленому законом порядку позивачем не заявлялись і судом до участі у розгляді справи в якості співвідповідача остання не залучалась (ст. 33,119 ЦПК України.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд не може вийти за межі позовних вимог, оскільки лише позивач згідно із ст.ст.27,31,32 ЦПК України визначає предмет і підставу позову, а також відповідача у справі.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для виселення ОСОБА_3 разом з малолітніми дітьми зі спірного помешкання.

За таких обставин, суд першої інстанції, зробивши висновки, що не відповідають обставинам справи, неправильно застосувавши норми матеріального права та порушивши норми процесуального права, дійшов помилкового висновку про безпідставність позовних вимог. Оскаржене рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України позивачу, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, присуджуються понесені і документально підтверджені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору при подачі позову та апеляційної скарги в розмірі 5846 грн. 40 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 13 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до ОСОБА_2, за участю третіх осіб - служби у справах дітей Радомишльської РДА, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № ZREWGL00004251 від 27.02.2008 року станом на 11.07.2014 року в розмірі 56316,08 дол.США та 470378,59 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 35028,22 дол.США, заборгованості по процентам в розмірі 20695,56 дол.США, заборгованості по комісії в розмірі 592,30 дол.США, пені за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 470378,59 грн., звернути стягнення за договором іпотеки від 27 лютого 2008 року на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 51 кв.м., житловою площею 32,00 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_2, шляхом реалізації предмету іпотеки у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну предмета іпотеки в сумі 202000 (двісті дві тисячі) грн. 00 коп.

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні вимог Приватного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» про виселення ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» судові витрати в сумі 5846 грн. 40 грн.

Відстрочити виконання рішення в частині звернення стягнення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: