№ 336/3439/15-ц
пр. № 4с/336/57/2015
УХВАЛА

Іменем України

29 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді Дацюк О.І.

при секретарі Скибі О.Б.

за участі державного виконавця Харченко О.Г., скаржника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Шевченківського ВДВС Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на дії та рішення державного виконавця Шевченківського ВДВС Запорізького МУЮ ОСОБА_2 при виконанні рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.07.2014 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 02.09.2014 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ПАТ «Страхова компанія «Країна» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, зазначивши, що про відкриття виконавчого провадження повідомлень не отримував, а 15.05.2015 року дізнався, що державним виконавцем було винесено дві постанови про арешт майна боржника та заборони його відчуження. Посилаючись, що по відкриття виконавчого провадження повідомлений не був, тож самостійно виконати рішення судів змоги не мав, просить визнати неправомірними дії державного виконавця з арешту його майна та оголошення заборони його відчуження, а також скасувати постанови про арешт майна та оголошення заборони його відчуження від 23.04.2015 року.

В судовому засіданні скаржник та його представник наполягали на задоволенні заяви, вказавши, що копію постанов про відкриття виконавчого провадження ОСОБА_1 не отримував, тож виконати самостійно рішення судів змоги не мав. Оскільки боржнику не було надано можливості виконати рішення суду добровільно, вважає дії державного виконавця щодо накладення арешту на майно неправомірними, а постанови з його приводу такими, що підлягають скасуванню.

Стягувач ОСОБА_3 в останні судові засідання не з'являвся, в попередніх судових засіданнях вказував, що фактично отримав частину стягнутої шкоди, ще йому належить отримати 1414,91 гривень.

Державний виконавець в судовому засіданні проти скарги заперечувала, пояснивши, що після звернення стягувача з заявою про відкриття виконавчого провадження постановами від 23.04.2015 року були відкриті виконавчі провадження, а одночасно з цим арештовано майно боржника. Копії постанов про відкриття виконавчого провадження та постанов з приводу арешту майна рекомендованим листом не відправлялись. На цей час виконавче провадження з виконання рішення суду про стягнення шкоди в розмірі 7400 гривень завершене, виконавче провадження щодо стягнення суми 1414.91 гривень триває, оскільки ОСОБА_1 державному виконавцю не надано документів на підтвердження фактичного виконання рішення суду. Також державний виконавець зазначила, що постанови про арешт майна ОСОБА_1 на цей час не скасовані, оскільки ОСОБА_1 також не сплачений виконавчий збір.

При дослідженні матеріалів справи судом встановлено наступне.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.07.2014 року частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1414,91 гривень, в решті заявлених вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 02.09.2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.07.2014 року в частині відмови у стягненні витрат на поховання в розмірі 2400 гривень та моральної шкоди в сумі 5000 гривень скасовано та ухвалено рішення про задоволення позову в цій частині, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

За рішеннями судів було видано два виконавчі листи: про стягнення суми 1414,91 гривень та про стягнення суми 7400 гривень (5000 гривень моральної шкоди та 2400 гривень матеріальної шкоди).

Постановами державного виконавця Шевченківського ВДВС Запорізького МУЮ ОСОБА_2 від 23.04.2015 року відкриті виконавчі провадження з виконання рішень судів. Як зазначено в постанові про відкриття виконавчого провадження на суму 7400 гривень боржнику наданий строк на самостійне виконання рішення суду до 29.04.2015 року.

Документального підтвердження направлення державним виконавцем копій постанов про відкриття виконавчого провадження боржникові рекомендованим листом в матеріалах виконавчого провадження немає, а відповідно до пояснень державного виконавця та копії реєстру відправки простої кореспонденції копії постанов про відкриття виконавчого провадження відправлені боржнику простою кореспонденцією лише 29.04.2015 року.

Також одночасно з відкриттям виконавчих проваджень постановою від 23.04.2015 року по виконавчому провадженню № 47347249 (на суму 7400 гривень) накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 в межах суми стягнення 74 000 гривень, а постановою від 23.04.2015 року по виконавчому провадженню № 47347050 (на суму 1414,91 гривень) накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 в межах суми стягнення 1414,91 гривень та заборонено відчуження такого майна.

Постановою державного виконавця від 28.05.2015 року виправлено допущену у постанові про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження помилку по виконавчому провадженню № 47347249, виправлено суму з 74000 гривень на 7400 гривень.

Як вбачається з Єдиного реєстру виконавчих проваджень виконавче провадження № 47347249 (на суму 7400 гривень) на цей час завершено у зв'язку з фактичним виконанням рішення суду в цій частині постановою від 23.06.2015 року.

З копії фіскального чеку від 17.09.2015 року вбачається, що сума 1414,91 гривень також перерахована на користь стягувача ОСОБА_3

При вирішенні скарги суд виходить з такого.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 606 від 21.04.1999 року (далі Закону України № 606) надано визначення виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження та примусового виконання рішень інших органів (посадових осіб), а саме як сукупності дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 6 Закону України № 606 визначені гарантії прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні. Так, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Державний виконавець роз'яснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону.

Стаття 19 ч. 3 Закону України № 606 надає стягувачеві право у заяві про відкриття виконавчого провадження щодо виконання рішення про майнове стягнення просити державного виконавця накласти арешт на майно та кошти боржника та оголосити заборону на його відчуження.

Як вказує ст. 25 ч. 2 Закону України № 606 у постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

При цьому законодавець в цій статті не визначив на які саме кошти та майно може накладатись арешт одночасно з відкриттям виконавчого провадження, оскільки ці положення та порядок їх реалізації розкриті у наступних нормах Закону України № 606.

Стаття 31 Закону України № 606 зобовязує державного виконавця копію постанови про відкриття виконавчого провадження надсилати рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Стаття 27 ч. 1 Закону України № 606 вказує, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

При цьому статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Стаття 32 Закону України «Про виконавче провадження» до заходів примусового виконання рішень відносить: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб;

2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні;

4) інші заходи, передбачені рішенням.

У свою чергу стаття 52 Закону України № 606 вказує, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Системний аналіз вищевказаних норм Закону України № 606 дозволяє дійти наступних висновків: по-перше, що після відкриття виконавчого провадження боржник має можливість виконати рішення суду самостійно та добровільно у визначений державним виконавцем час, а у разі, якщо боржник свого обовязку не виконає, державною виконавчою службою розпочинається примусове виконання рішення суду; по-друге, що арешт майна відноситься до заходів примусового виконання, а саме є одним з етапів звернення стягнення на майно боржника, по-третє, що накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони його відчуження є безумовним правом, а не обовязком державного виконавця, та може застосовуватись виключно у відповідності до чинного законодавства України.

Так, стаття 41 Конституції України вказує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Конституційні права громадян гарантуються державою та можуть бути обмежені лише у виключних випадках.

Також ст. 52 Закону України № 606 встановлений порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника.

Зокрема, частинами 2, 5 статті 52 Закону України № 606 визначено, що стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження (ч. 6 ст. 52 Закону).

Як вказує ст. 63 Закону звернення стягнення на будинок, квартиру, земельну ділянку, інше нерухоме майно фізичної особи проводиться у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна.

Частини 3, 4 статті 63 Закону вказують, що у разі звернення стягнення на будинок, квартиру, інше приміщення чи земельну ділянку державний виконавець подає запит до відповідних місцевих органів, що здійснюють реєстрацію та облік майна, про належність такого майна боржнику на праві власності, а також перевіряє, чи не перебуває це майно під арештом.

Після надходження документального підтвердження належності боржнику на праві власності будинку чи іншого нерухомого майна державний виконавець накладає на них арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідних реєстрів в установленому законодавством порядку. Про накладення арешту на будинок чи інше нерухоме майно, заставлене третім особам, державний виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

Отже, законодавцем визначено, що у разі не вчинення боржником дій з самостійного виконання рішення суду, державний виконавець розпочинає примусове виконання рішення суду, в ході якого отримує відомості про наявність у боржника майна, широкі повноваження для чого йому надані ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», потім, виходячи з суми боргу та вартості належного боржникові майна, звертає стягнення на грошові кошти та інші цінності, рухоме майно, а в останню чергу звертає стягнення на нерухоме майно та лише після отримання відповіді про належність такого майна боржникові та перевірки чи не перебуває таке майно вже під арештом.

Враховуючи вищезазначене, при вчинені дій, направлених на виконання виконавчих документів державний виконавець повинен виконувати усі вимоги чинного законодавства, дотримуватись визначеного чинним законодавством порядку здійснення виконавчого провадження та черговості вчинення дій з примусового виконання, дотримуючись при цьому розумного балансу між безумовним правом стягувача отримати належне йому та необхідністю мінімізувати порушення прав боржника при вчиненні виконавчих дій.

Всупереч вищезазначеним нормам Конституції України та Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець, не давши боржникові можливості самостійно виконати рішення суду та не впевнившись навіть в тому, що боржникові взагалі відомо про відкриття виконавчого провадження, оскільки копії постанов про відкриття виконавчого провадження боржникові направлено в останній день строку, наданого для самостійного виконання рішення суду та всупереч вимогам закону простою кореспонденцією, наклав арешт на все майно боржника, не зясувавши при цьому кількість, вартість та склад такого майна та не впевнившись, що прийняття таких заходів є співмірним розміру боргу.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що дії державного виконавця при винесенні постанов про накладення арешту на все майно боржника не в повній мірі відповідають нормам чинного законодавства, постанови від 23.04.2015 року про арешт всього майна боржника ОСОБА_1 винесені передчасно та всупереч нормам Закону України «Про виконавче провадження», тож підлягають скасуванню.

Судом також враховується при цьому, що на цей час ОСОБА_1 повністю сплатив суму відшкодування, визначену рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій, тож підстав для подальшого арешту майна боржника, який накладений саме в межах стягнення цих сум, наразі немає. Враховуючи невиконання державним виконавцем обов'язків з повідомлення боржника в установленому порядку про відкриття виконавчого провадження, законність винесення постанов про стягнення виконавчого збору та постанов про відкриття виконавчого провадження, на цей час є предметом оспорювання в адміністративному суді (постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 17.08.2015 року, яка не набрала законної сили, визнані неправомірними дії державного виконавця Харченко О.Г. щодо неналежного повідомлення ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження та винесення постанов про відкриття виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору, визнані неправомірними та скасовані постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору).

Зважаючи на викладене, суд вбачає підстави для задоволення скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. 383, 386, 387 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Шевченківського ВДВС Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати неправомірним дії державного виконавця Шевченківського ВДВС Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_2 щодо накладення арешту на все майно ОСОБА_1.

Скасувати постанову державного виконавця Шевченківського ВДВС Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_2 від 23.04.2015 року по виконавчому провадженню № 47347249 та постанову державного виконавця Шевченківського ВДВС Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_2 від 23.04.2015 року по виконавчому провадженню № 47347050 про накладення арешту на все майно, належне ОСОБА_1, та заборони його відчуження.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Ухвалу може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом пяти днів з дня проголошення ухвали, а якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали, через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя.

Суддя О.І. Дацюк