АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/165/15 Доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: «договірні правовідносини»
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Малінської С.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Новокщонової І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договору дарування недійсним,-

встановила:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначили, що на підставі договору купівлі-продажу від 24 березня 2004 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 січня 2007 року ОСОБА_4 на праві власності належало 2/3 частини квартири АДРЕСА_1. Власником 1/3 частини вказаної квартири є ОСОБА_1 11 вересня 2007 року було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу ОСОБА_3 договір дарування, за умовами якого ОСОБА_4 подарувала належну їй частину квартири ОСОБА_2 Посилаючись на те, що ОСОБА_4 страждає на хронічний алкоголізм, який супроводжується порушенням нервової системи, у завязку з чим декілька разів перебувала на стаціонарному лікування у психіатричній лікарні, а тому на час укладення договору вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а відтак її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, з урахуванням уточнених у травні 2014 року позовних вимог, позивачі просили визнати укладений 11 вересня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договір дарування недійсним.

Відповідачка ОСОБА_2 та третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечували, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Дзержинського районного м. харкова від 18 вересня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким заявлений ними позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що під час укладення оспорюваного договору волевиявлення ОСОБА_4 було вільним і відповідало її внутрішній волі, оскільки зібрані у справі докази не свідчать про те, що в момент складення заповіту вона не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 24 березня 2004 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 січня 2007 року ОСОБА_4 на праві власності належало 2/3 частини квартири АДРЕСА_1. Інша 1/3 частина вказаної квартири належить ОСОБА_1

11 вересня 2007 року було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу ОСОБА_3 договір дарування, за умовами якого ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_2 2/3 частини вищевказаного нерухомого майна.

05 листопада 2014 року ОСОБА_4 померла, у звязку з чим ухвалою суду апеляційної інстанції до участі у справі залучено її правонаступника в порядку спадкування за законом ОСОБА_1

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом.

Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 11 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсними, позивач у силу ст. 10 ЦПК зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності кожного правочину.

Відповідно до ст. 225 ЦК України, на яку посилались позивачі в обґрунтування своїх вимог про визнання договору дарування, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Таким чином, для визнання правочину (заповіту) недійсним з наведених вище підстав необхідним та обов'язковим є встановлення того факту, що саме в момент укладення спірного правочину (складання заповіту), а не в будь-який інший момент, особа, яка його уклала (склала), не усвідомлювала своїх дій або не могла керувати ними.

Згідно з висновками судово-психіатричної експертизи № 690 від 07 серпня 2015 року, призначеної апеляційним судом за клопотанням представника ОСОБА_1 ОСОБА_5, за життя на час укладення договору дарування 11 вересня 2007 року ОСОБА_4 виявляла ознаки стійкого хронічного психічного розладу у формі легкої розумової відсталості, але за своїм психічним станом в період часу, який відноситься до укладення договору дарування 11 вересня 2007 року, була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

При цьому матеріали цивільної справи не містять будь-яких належних та допустимих в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України доказів, які б викликали сумніви у правильності зазначеного вище висновку експертів, пов'язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи.

Отже, не встановивши обставин, з якими ст. 225 ЦК України повязує недійсність правочину, та врахувавши те, що укладенням цього правочину будь-які права безпосередньо ОСОБА_1, який не є стороною оспорюваного договору, не порушуються, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання укладеного 11 вересня 2007 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договору дарування недійсним та відмовив у задоволенні відповідного позову.

Оскільки судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді