УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки та усунення перешкод у здійсненні права власності за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 2 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 29 червня 2006 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0, за умовами якого позичальнику було надано кредит в сумі 30 тис. дол. США з кінцевим терміном повернення до 29 вересня 2016 року та сплатою за користування кредитом 11,3% річних. 29 червня 2006 року в якості забезпечення виконання умов вищевказаного кредитного договору, між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, згідно якого відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме, квартиру, загальною площею 51,5 кв.м, житловою плошею 30,4 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_3 належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором № 0 та станом на 25 червня 2013 року виникла заборгованість, що складала 23 250,38 дол. США. Крім цього, 23 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0, за умовами якого позичальнику було надано кредит в сумі 16 тис. дол.. США з кінцевим терміном повернення до 23 квітня 2018 року та сплатою за користування кредитом 14% річних. 23 квітня 2008 року в якості забезпечення виконання умов кредитного договору № 0, між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, згідно якого відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме, квартиру, загальною площею 51,5 кв.м, житловою плошею 30,4 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_3 належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором № 0 та станом на 26 червня 2013 року виникла заборгованість, що складала 15 851,22 дол. США. У зв'язку з указаним, оскільки позичальником ОСОБА_3 кредитні зобов'язання належним чином не виконуються, позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитними зобов'язаннями звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 2 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 12 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідно до вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон «Про мораторій»), який набрав чинності 7 червня 2014 року, не може бути звернуто стягнення на спірне нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судами установлено, що 29 червня 2006 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0, за умовами якого позичальнику було надано кредит в сумі 30 тис. дол.. США із кінцевим терміном повернення до 29 вересня 2016 року та сплатою за користування кредитними коштами 11,3% річних.

Також, 23 квітня 2008 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0, за умовами якого позичальнику було надано кредит в сумі 16 тис. дол.. США із кінцевим терміном повернення до 23 квітня 2018 року та сплатою за користування кредитом 14% річних.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 0, 29 червня 2006 року між позивачем та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, згідно якого відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно: квартиру, загальною площею 51,5 кв.м, житловою площею 30,4 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

23 квітня 2008 року в якості забезпечення виконання умов кредитного договору № 0, між позивачем та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, згідно умов якого відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме, квартиру загальною площею 51,5 кв.м, житловою площею 30,4 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 умови кредитного договору № 0 та взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 25 червня 2013 року виникла заборгованість в сумі 23 250,38 дол. США, а за кредитним договором № 0 станом на 26 червня 2013 року виникла заборгованість в сумі 15 851,22 дол. США.

Згідно зі ст. 526 ЦК України , зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу , інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, за змістом чч. 1, 3 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи; правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Частиною 1 ст. 576 ЦК України передбачено, що предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Відповідно до положень ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Згідно зі ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 ст. 33 та ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 4.3 іпотечних договорів передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або іпотекодержателем самостійно на умовах цих договорів (п.п. 4.2., 4.2.1, 4.2.2., 4.2.3, 4.2.4).

Крім того, 7 червня 2014 року набув чинності Закон «Про мораторій» від 3 червня 2014 року.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню цього слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом «Про мораторій», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону «Про мораторій» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого ст. 3 Закону «Про мораторій».

Крім того, згідно з п. 4 Закону «Про мораторій» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону «Про мораторій» не підлягає виконанню.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-58цс15 та від 10 червня 2015 року № 6-333цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, не врахували, що ухваленням судового рішення відчуження майна не відбувається; дія Закону «Про мораторій» розповсюджуються на дані правовідносини на стадії виконавчого провадження та дійшли передчасного висновку про відмову в позові.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 2 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді:А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана