АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8737/15 Справа № 199/5915/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Сенчишин Ф. М. Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

29 вересня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого -

суддів:

при секретарі

Красвітної Т.П.,

Міхеєвої В.Ю., Свистунової О.В.

Видюковій Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк" ПриватБанк" до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

02 серпня 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що 25 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір №DNXRRX55710025, згідно якого відповідач отримав строковий кредит в розмірі 1776,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач умови кредитного договору не виконав, тому позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованості за кредитним договором, станом на 23.07.2015 року, у розмірі 19399,60 грн. та судові витрати.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2015 року у задоволені позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ПАТ «КБ «ПриватБанк» посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 25 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір №DNXRRX55710025, на підставі якого відповідачу було надано строковий кредит у розмірі 1776,0 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та сплатою комісії в розмірі 296,0 грн. Термін дії договору встановлено до 25 серпня 2008 року. Сторони укладали правочин шляхом підписання заяви позичальника, яка використовується для ініціалізації перерахунку коштів з рахунку платника з метою оплати товарів та послуг, перерахунку коштів на рахунки інших осіб. Невід'ємною частиною укладеного договору є додатки до нього і, зокрема, умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт).

Позивач свої зобов'язання за договором виконав, що стверджується матеріалами справи.

Відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав.

Згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 23 липня 2015 року, банком нарахована заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 19299,60 грн., яка складається із суми заборгованості за кредитом - 1276,0 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 7106,79 грн., заборгованості по комісії - 263,78 грн., заборгованості по пені - 9353,05 грн., штрафу (фіксована частина) - 500,0 грн., штрафу (процентна складова) - 899,98 грн.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Виходячи з викладеного, колегія дійшла висновку про доведеність факту неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору та наявність, у зв»язку із цим, заборгованості перед банком.

Разом з тим, статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановлено, що даний позов, пред"явлений до суду 02.08.2015 року, що стверджується штампом вхідної кореспонденції місцевого суду на позовній заяві (а.с. 2), подано з порушенням, без поважних причин, строків позовної давності, виходячи з наступного.

Місцевий суд правильно звернув увагу на те, що за приписами п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даними договорами визначено банком тривалістю у 5 років.

Однак, приймаючи до уваги, що банком представлено суду Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, які не підписані відповідачем; враховуючи, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту укладення з відповідачем угоди щодо збільшення строку позовної давності у письмовій формі, - місцевий суд дійшов правильного висновку про неспростування банком твердження відповідача про те, що він, відповідач, не надавав згоди на збільшення строку позовної давності.

Згідно правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року, за яким частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суди апеляційної і касаційної інстанцій, погоджуючись з доводами позивача щодо застосування п'ятирічного строку позовної давності, не звернули увагу на те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності, ці Умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачкою вони не підписувалися.

Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які свідчили б проте, що саме представлена суду редакція Умов надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) із саме таким змістом п. 5.5 була надана відповідачу при оформленні ним заяви позичальника. Надані позивачем Умови відповідачем не підписувалися і позивачем не доведено, що відповідач будь-яким іншим чином висловив згоду на збільшення строку позовної давності.

За наведених обставин суд першої інстанції вірно виходив з того що, твердження позивача про збільшення сторонами строку позовної давності до п'яти років не знайшло свого підтвердження.

Згідно наданого банком детального розрахунку заборгованості, за вказаним кредитним договором відповідачем оплата заборгованості взагалі не здійснювалась (а.с. 4). Даний факт також визнано представником банку у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, що стверджується журналом та звукозаписом процесу.

Доказів вчинення дій, що свідчать про переривання перебігу трирічного строку позовної давності суду не надано; клопотання про витребування також доказів судом представником банку не заявлено, що стверджується журналом та звукозаписом процесу.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; приймаючи до уваги виконання відповідачем вимог ч.3 ст.267 ЦК України шляхом заявлення в судовому засіданні місцевого суду від 21.08.2015 року про застосування позовної давності, що підтверджується фіксацією судового засідання; враховуючи, що про порушення свого права банк дізнався не пізніше 01.11.2007 року, оскільки кредитним договором передбачена щомісячна сплата відповідачем тіла кредиту, відсотків, комісії та інших платежів за договором; зважаючи, що суду не надано доказів укладенні між сторонами у належній формі угоди про збільшення позовної давності, - місцевий суд ухвалив законне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі через порушення строків позовної давності.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог та змісту доводів апеляційної скарги, враховуючи положення ст.ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що рішення місцевого суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді