Номер провадження: 22-ц/785/6743/15
Головуючий у першій інстанції Дєтков О. Я.
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Сватаненка В.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі Книгиницькому О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Березівського районного суду Одеської області від 10 березня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановила:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк) звернулося до суду з зазначеним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 16889,65 грн..

Свої вимоги Банк обґрунтовує тим, що 18 жовтня 2007 року між сторонами був укладений кредитний договір згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Оскільки ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконує, то станом на 31.08.2014 року виникла прострочена заборгованість на суму 16889,65 грн., яка складається з 4292,66 грн. - заборгованість за кредитом; 9548,96 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3048,03 грн. - заборгованість з пені та комісії за користуванням кредитом.

Але оскільки судовим наказом Березівського районного суду Одеської області від 04.12.2008 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь Банку 4641,41 грн., то з урахуванням штрафів: 500 - штраф (фіксована частина); 612,41 грн. - штраф (процентна складова), загальна заборгованість, яка підлягаю стягненню становить -13360,65 грн., яку позивач просив стягнути у судовому порядку.

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 10 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності, який становить один рік.

Однак колегія суддів повністю не може погодитися з висновками суду першої інстанції, оскільки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 10 березня 2015 року зазначеним вимогам не відповідає.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що 18 жовтня 2007 року між Банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Оскільки ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконує, то станом на 31.08.2014 року виникла прострочена заборгованість на суму 16889,65 грн., яка складається з:

-4292,66 грн. - заборгованість за кредитом;

-9548,96 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом;

-3048,03 грн. - заборгованість з пені та комісії за користуванням кредитом.

Судовим наказом, який був виданий Березівським районним судом Одеської області від 04.12.2008 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь Банку 4641,41 грн.. Різниця становить 12248,24 грн., але враховуючи штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 612,41 грн. - штраф (процентна складова), Банк просив стягнути заборгованість у розмірі 13360,65 грн..

За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина 1 ст. 1054 ЦК України встановлює, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець), зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 Глави 71 ЦК України.

Згідно ст.ст. 554, 610-612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання, при якому настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки.

За положеннями ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачається, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Статтею 260 ЦК України передбачається, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За статтею 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Цивільний кодекс України не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням позовної давності.

Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону, стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Такий правовий аналіз зазначених норм та обставин відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-126цс13. Вказане судове рішення згідно із положеннями ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із цим рішенням.

В матеріалах справи відсутні дані про те, що між сторонами існує домовленість про збільшення позовної давності. За наведених обставин при вирішенні даної справи колегія суддів виходить із загального строку позовної давності у три роки, передбаченого ст. 257 ЦК України.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності, але помилково послався на позовну давність в один рік, що передбачена ст. 256 ЦК України та застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять жодного доказу про те, що Банк звертався до відповідача з письмовою вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором з моменту видання судового наказу у грудні 2008 року по жовтень 2014 року, а наявність невиконаного судового наказу не є підставою для переривання перебігу строку позовної давності у розумінні ст. 264 ЦК України.

Відповідно вхідного штампу на позовній заяві, Банк звернувся з вимогами до відповідача лише 07.10.2014 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

Щодо довідки Банку про те, що строк дії картки, яка була видана ОСОБА_3, був продовжений з 31 жовтня 2008 року ще на два роки - до 31 жовтня 2011 року на виконання п. 3.1.3. розділу ІІ Умов та правил надання банківських послуг, то зазначена довідка не може бути прийнята до уваги, оскільки сам відповідач заперечує про переукладення договору на новий термін та отримання у зв'язку з цим картки (а.с. 35), та як вбачається з розрахунків, наданих Банком, остання операція по картковому рахунку була здійснена у січні 2008 року.

Крім того, у наданих Банком Умовах та правилах надання банківських послуг відсутня підпис відповідача, тобто відомості про його ознайомлення з ними.

Посилання апелянта на те, що відповідач просив застосувати лише спеціальну позовну давність до неустойки, яка не розповсюджується на стягнення відсотків за користування кредитом, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки зазначене спростовується запереченням ОСОБА_3 на позовну заяву, в якій він зазначив про пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості, та просив його застосувати (а.с.34-35).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні позовної заяви Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» слід відмовити з підстав пропуску строку позовної давності, що передбачено ст. 257 ЦК України.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається на підставу своїх вимог та заперечень.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку зі спливом загального строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 10 березня 2015 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення колегії судів набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення колегії суддів може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

В.І. Сватаненко