Справа № 175/2799/14-ц
Провадження № 2/175/1060/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 травня 2015 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

при секретарі Рись Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у сел. Ювілейному цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання кредитного договору та договору поруки недійсним та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

В червні 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом про визнання кредитного договору та договору поруки недійсним, в якому просили визначити Кредитний договір № СL-305/153/2008 від 17.07.2008 року укладений між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» в особі службовця ОСОБА_3 та службовця ОСОБА_4, що діяли спільно на підставі Статуту, а також довіреностей № 11750 від 03 жовтня 2007 року та ними, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним в повному обсязі.

В обґрунтування позову вказали, що 07 липня 2008 року між ними та ЗАТ «ОТП Банк» укладено Кредитний договір № СL-305/153/2008, за яким вони отримали кредит в іноземній валюті в розмірі 26964,00 доларів США, зі строком остаточного повернення не пізніше 17.07.2015 року. Восени 2008 року коли почав зростати курс долара США по відношенню до національної валюти України, вони потрапили в важкий фінансовий стан. Вказали, що відповідачу було відомо, що кредитні кошти були ними отримані для своїх особистих потреб (безпосередньо для купівлі автомобіля), тобто ці кредитні кошти банк повинен був використати для розрахунку з іншим резидентом України в національній валюті гривні. Видача відповідачем агентом валютного контролю кредиту в іноземній валюті резиденту України, який не має індивідуальної ліцензії для розрахунків цією валютою з іншим резидентом України є порушенням банком своїх обовязків агента валютного контролю, тобто порушенням п. 2 ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», за що ст. 16 ч. 2 абз. 4 того ж Декрету передбачена відповідальність у вигляді позбавлення Генеральної ліцензії Національного банку України та право здійснення валютних операцій або штрафом у розмірі, що встановлюється Національним банком України. Також вказали, що у відповідача, а відтак і у позивача, на момент укладення спірного договору кредиту індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюти при здійсненні платежів за вказаним договором кредиту була відсутня, отже, враховуючи вищевказані значні порушення зі сторони відповідача чинного законодавства України, що обумовлені в кредитному договорі та договорі поруки, підпадають під дію ст. 203 ЦК України. Вважають, що укладений кредитний договір є незаконним з моменту його укладення. Використання відповідачем доларів США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, дає їм безспірне право відповідно до п. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», який передбачає: «умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача», за своїм вибором вимагати визнання Договору № СL-305/153/2008 недійсним. Тому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимушені звернутися до суду для захисту своїх прав.

В вересні 2014 року ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, який в травні 2015 року уточнив та просив ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за Кредитним договором № CL-305/153/2008 від 17.07.2008 року в розмірі 105284,77 грн., які складаються з залишку заборгованості за кредитом у розмірі 8531,28 Доларів США; суми відсотків несплачених відсотків за користування кредитом в розмірі 453,54 доларів США; заборгованість по штрафним санкціям в розмірі 221,08 грн., та витрати по сплаті судового збору покласти на відповідачів.

В обґрунтування позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» вказав, що у 17 липня 2008 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» був укладений Кредитний договір № CL-305/153/2008 від 17.07.2008 року, згідно яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 26964,00 доларів США. Банк виконав зобов'язання передбачені Кредитним договором і надав позичальнику кредитні кошти. ОСОБА_2 не виконує обов'язки по Кредитному договору у зв'язку з чим станом 16.07.2014 року виникла заборгованість в розмірі 105284,77 грн. Для забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов'язань за Кредитним договором між ОСОБА_5 та Банком був укладений Договір поруки № SR-305/153/2008 від 17.07.2008 року, відповідно до якого ОСОБА_6 прийняла на себе зобов'язання відповідати повне та своєчасне виконання ОСОБА_2 всіх боргових зобов'язань перед банком за Кредитним договором № СL-305/153/2008. 11.09.2013 року Додатковим договором № 2 до Договору Поруки № SR-305/153/2008 від 17.07.2008 року сторони домовилися припинити дію Договору поруки, з чим припинилися зобовязання сторін договору. 11.09.2013 року Додатковим договором № 2 до Кредитного договору № CL-305/153/2008 від 17.07.2008 року сторони домовились внести зміни та доповнення до Кредитного договору наступного змісту: ОСОБА_1 приймає всі зобов'язання за Кредитним договором в повному обсязі, внаслідок чого на підставі ст. 543 ЦК України та в порядку ст. 37 ЦПК України стає солідарним боржником. Згідно з умовами договору факторингу від 07 листопада 2014 року, Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» у відповідності ст.ст. 512, 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 ЦК України відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за Кредитним договором № СL-305/153/2008 від 17.07.2008 року, тому ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду з даним позовом.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі, позовні вимоги банку не визнали та просили відмовити в їх задоволенні.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» за довіреністю ОСОБА_7 позовні вимоги банку підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не визнав та просив відмовити в їх задоволенні.

Вислухавши пояснення сторін,вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимогам ЦК України.

Частина перша ст. 203 ЦК України, встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У судовому засіданні встановлено, що 17 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір № СL-305/153/2008 за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 26964,00 доларів США, у порядку і на умовах, визначених в цьому договорі, зі сплатою 28,00% річних, строком з 17 липня 2008 року по 17 липня 2015 року (а.с.13-15). В забезпечення вищевказаного договору, того ж дня між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_6 був укладений договір поруки № SR-305/153/2008, відповідно до умов якого ОСОБА_6 зобовязалася відповідати перед банком за виконання позичальником усіх його зобовязань по Кредитному договору № СL-305/153/2008 від 17.07.2008 року (а.с.85-86).

11 вересня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений Додатковий договір № 2 до Договору поруки № SR-305/153/2008 від 17.07.2008 року, за умовами якого сторони домовилися припинити дію Договору поруки № SR-305/153/2008 від 17.07.2008 року (а.с.125), внаслідок чого ОСОБА_1 прийняла всі зобовязання за Кредитним договором № СL-305/153/2008 від 17.07.2008 року в повному обсязі, та на підставі ст. 543 ЦК України стяла солідарним боржником. Того ж дня, 11 вересня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений Додатковий договір № 3 до Кредитного договору № СL-305/153/2008 від 17.07.2008 року, за умовами якого сторони домовилися внести зміни та доповнення до Кредитного договору № СL-305/153/2008 від 17.07.2008 року шляхом викладення графіку платежів в новій редакції, зміни умов дострокового виконання боргових зобовязань за ініціативою банку, зміни умов дострокового виконання боргових зобовязань за ініціативою позичальника, зміни умов вирішення спорів, вимоги щодо укладення (пролонгації) Договорів страхування, умов договірного списання, умов скасування пільг (а.с.28-30).

Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно розяснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п.п. 8, 14, 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року кредитний договір може бути визнаний недійсним в зв'язку з тим, що він не відповідає вимогам законодавства України.

Суд дійшов висновку, що вказані правочини, тобто Кредитний договір та Договір поруки, вчинено у письмовій формі, з дотриманням вимог, передбачених чинним законодавством (скріплені підписами працівника Банку та печаткою з однієї сторони і підписами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з іншої сторони).

Погодження умов договорів відповідають положенням ч. 1 ст. 628 ЦК України про те, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Таким, чином можна стверджувати, що Кредитний договір та Договір поруки підписано сторонами на добровільних засадах та відповідає їх намірам сторін по безумовному виконанню взятих на себе зобовязань. Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 при укладенні договорів, були ознайомлені з їх умовами, не заперечували проти них, ОСОБА_2 не заперечував проти надання йому кредиту в обумовленій договором сумі та валюті. Окрім цього, при укладенні спірних договорів волевиявлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було вільним та відповідало їх внутрішній волі.

З огляду на зазначене вище, в момент вчинення правочину (підписання договорів) було дотримано вимоги, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

З огляду на викладене, банком при наданні кредиту були виконані положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 - де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Статтею 99 Конституції України, встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституція України не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Згідно з ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про національний банк України», офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінетів Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюється Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд с цим, Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України № 496 від 12 листопада 2003 року, визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. Таким чином, стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Отже, ОСОБА_2 при укладанні кредитного договору в іноземній валюті погодився щодо його істотних умов, зокрема, надання кредиту в іноземній валюті - доларах США та повернення коштів, відповідно до умов встановленим договором. Крім того, суд вважає, що укладаючи кредитний договір будь-яка сторона повинна була уважно зясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору. Більше того, питання стабільності таких курсів законодавчо не врегульовано, а фактична зміна курсу долара США по відношенню до національної грошової одиниці України є валютним ризиком, який у даному випадку несуть обидві сторони договору. Такі валютні ризики самі по собі не є підставою для визнання недійсним укладеного договору.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 30.03.2012 року № 5 « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначив, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання), суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15.02.2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору (пункт 11 Постанови).

Судом встановлено, що Банк, на момент видачі кредиту в іноземній валюті мав банківську ліцензію № 191, видану Національним Банком України 08 листопада 2006 року на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктом 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с.48), письмовий дозвіл Національного банку України № 191-1 від 08 листопада 2008 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с.49), додаток до дозволу Національного Банку України № 191-1 від 08 листопада 2008 року, з правом залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (а.с.50-51).

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин, посилання позивачів на відсутність права здійснювати Банком кредитних операцій, а саме надавати кредитні кошти в іноземній валюті у звязку з відсутністю банківської ліцензії, самі по собі не є підставою для визнання недійсним кредитного договору № СL-305/153/2008 від 17.07.2008 року.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачка інших доказів порушення її прав та несправедливості умов договору суду не надала.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також те, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо визнання Кредитного договору, не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що у їх задоволенні слід відмовити.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону або договору, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Згідно ст. 1054 ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобовязана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно вимог ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до умов Кредитного договору у разі не виконання, або неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за Кредитним договором банк має право вимагати дострокового погашення кредиту позичальником у повному обсязі разом із сплатою всіх сум, належних до сплати включаючи проценти за кредитом (в тому числі, прострочені проценти), пеню та штрафи.

Банк належним чином виконав свої зобов'язання за Кредитним договором, видавши ОСОБА_2 обумовлені Кредитним договором грошові кошти у розмірі 26964,00 доларів США, що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 17 липня 2008 року (а.с.16). ОСОБА_2 в свою чергу зобовязався використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути банку кредит в повному обсязі в порядку та у строки, обумовлені Кредитним договором. Однак, ОСОБА_2 не виконує зобовязання щодо своєчасного повернення кредиту, не здійснює платежів в рахунок погашення суми кредиту та нарахованих процентів, чим порушує прийняті на себе договірні зобовязання. Станом на 16 липня 2014 року розмір заборгованості позичальника по поверненню кредитних коштів за Кредитним договором № СL-305/153/2008 від 17.07.2008 року становить 105 284 грн. 77 коп., що складається з залишку заборгованості за кредитом у розмірі 8531,28 доларів США, суми відсотків несплачених відсотків за користування кредитом в розмірі 453,54 доларів США; заборгованість по штрафним санкціям в розмірі 221,08 грн.

За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до умов Кредитного договору у разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем будь-яких обов'язків, встановлених Договором, в тому числі у разі затримання сплати кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, Банк має право вимагати дострокового виконання зобов'язання з повернення кредиту за договором.

Згідно з умовами договору факторингу від 07 листопада 2014 року, Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» у відповідності ст.ст. 512, 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 ЦК України відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за Кредитним договором № СL-305/153/2008 від 17.07.2008 року укладеним між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» правонаступником всіх прав та обов'язків Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» та Акціонерного комерційні банку «Райффайзенбанк Україна») та ОСОБА_2.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особо внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), згідно зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували момент переходу цих прав. Таким чином, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» щодо права вимоги до відповідачів за Кредитним договором.

Таким чином, з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» необхідно солідарно стягнути заборгованість за кредитним договором № СL-305/153/2008 від 17 липня 2008 року у розмірі 105 284 грн. 77 коп.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судовий збір в розмірі 1052 грн. 84 коп., тобто з кожного по 526 грн. 42 коп.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 74, 79, 84, 88, 146, 212, 214, 215, 512, 525, 526, 553, 554, 610, 611, 629 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 3, 11, 13-16, 203, 1054 Цивільного кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання кредитного договору та договору поруки недійсним - відмовити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , і.н. та ОСОБА_1 , і.н. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 17 липня 2008 року у розмірі 105 284 грн. 77 коп.

Стягнути ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судові витрати на користь ПАТ «ОТП Банк» у розмірі по 526 грн. 42 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя : Озерянська Ж.М.