Справа № 467/2091/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2015 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Кологривої Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Романенко Т.І.

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника позивачів ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Арбузинка цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2014 року позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що вони є спадкоємцями першої черги за законом після смерті їх батька ОСОБА_6, який помер 29 червня 2014 року. Після його смерті відкрилася спадщина у виді земельних ділянок, розташованих в с. Рябоконево Арбузинського району Миколаївської області площами 8.86 га, 7.81 га, 1.05 га, що належали померлому на підставі Державних актів на право приватної власності на земельну ділянку. Посилаючись на те, що за життя батька відповідач разом зі своїм батьком ОСОБА_7 самовільно забрали документи на землю і не віддавали під різними приводами, також використовуючи прихильність батька до вживання алкоголю двічі возили його до різних нотаріусів для складання заповіту, однак ті відмовлялися, побачивши, що він знаходиться у стані алкогольного спяніння та під впливом фізичного та психічного насилля. Довівши черговий раз батька до такого стану, заповіт був оформлений у сільській раді. На підставі викладеного, позивачі прохали визнати недійсним заповіт ОСОБА_8, посвідчений 20 лютого 2008 року за № 43 секретарем Рябоконівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області на земельні ділянки площами 8.86 га, 7.81 га, 1.05 га.

У судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали заявлені вимоги.

Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, пояснили суду, що на момент складання заповіту відповідачу було 16 років і він нічого не знав про існування заповіту до смерті ОСОБА_8 Померлий за життя тривалий час дружив з його батьком, батько його годував. Хоронив померлого теж його батько, робив обід і 9 днів. Померлий інколи пив, бо їздив на автомобілі. До нотаріусів померлого батько не возив, доньку померлого він побачив тільки на похороні, раніше не бачив.

Вислухавши сторони, свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

20 лютого 2008 року ОСОБА_8 склав заповіт, у якому на випадок своєї смерті заповів ОСОБА_4 все майно, належне йому за законом на день його смерті, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, в тому числі право на земельну частку(пай).

Вказаний заповіт був посвідчений секретарем виконкому Рябоконівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області ОСОБА_14 та зареєстровано у реєстрі за № 43.

29 червня 2014 року ОСОБА_8 помер.

Згідно Державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 144605, виданого 27 січня 2009 року, ЯЗ № 144604, виданого 27 січня 2009 року, серії МК № 001019, виданого 20 травня 2004 року Арбузинською райдержадміністрацією, померлому належали земельні ділянки відповідною площею1.05 га, 7.81 га, 8.86 га.

Як вбачається з копії спадкової справи № 164/2014, заведеної у Арбузинській державній нотаріальній конторі після смерті ОСОБА_8, з заявами про прийняття спадщини звернулися діти померлого ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а також ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Водночас ч. 2 ст. 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суди відповідно до ст. 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи від 25 червня 2015 року № 321 ОСОБА_8 страждав розладом психіки і поведінки внаслідок епізодичного вживання алкоголю (дипсоманія) у формі синдрому залежності від алкоголю(F 10.2). У звязку з відсутністю у матеріалах цивільної справи відомостей про психічний стан ОСОБА_8 у період підписання ним заповіту, вирішити питання, міг чи ОСОБА_8 під час підписання заповіту 20 лютого 2008 року розуміти значення своїх дій і керувати ними, не є можливим.

Таким чином, суд вважає, що сам факт наявності у спадкодавця синдрому залежності від алкоголю не свідчить про його неможливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Згідно ч.1 ст.231 ЦК України однією з підстав недійсності правочину є вчинення такого правочину особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи.

Насильство має виражатися в незаконних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Тобто мається на увазі, що волевиявлення відображає волю не самого учасника правочину, а волю будь-якої іншої особи, яка здійснює вплив на учасника правочину. Насильство, якого шляхом вимушеного вчинення правочину намагається уникнути потерпілий, повинно викликати не звичайний страх, а становити таку небезпеку, яка здатна підірвати волю потерпілого і яку потерпілий не може відвернути іншим шляхом, як тільки вчиненням правочину, який від нього вимагається.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доводи позивачів про те, що доказами насильства є те, що померлий їм скаржився, що батько відповідача відібрав документи на землю, споював його, обіцяв «переписати» землю на дітей не є доказами, які б підтверджували наявність фізичного чи психічного тиску на померлого, який би зумовив написання заповіту.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивачі не надали належних та достатніх доказів того, що заповіт був складений померлим ОСОБА_8 проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного або фізичного тиску, а тому приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Миколаївської області через Арбузинський районний суд Миколаївської області на протязі десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Т.М.Кологрива