У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Рожина Ю.М.

суддів: Ковальчук Н.М., Оніпко О.В.,

секретаря судового засідання Шептицької С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Рівненської області цивільну справу за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_1 на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 25 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 25 грудня 2014 року в позові відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1461 грн. 60 коп. витрат на правову допомогу.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції позивачка в апеляційній скарзі вважає його незаконним та необґрунтованим, прийнятим з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що розписка від 17 липня 2009 року була написана нею під впливом обману, оскільки ніяких грошей від відповідача вона не отримувала, відповідно договір позики є безгрошовим.

Вказує, що зазначені нею в позовній заяві та судовому засіданні обставини були підтверджені показами свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Звертає увагу, що суд безпідставно відмовив їй у клопотанні про призначення судової почеркознавчої експертизи, яке двічі було заявлено, не повністю з'ясувавши обставини, що мають значення для справи.

Стверджує, що судом було порушено норми процесуального права при відмові їй в заяві про відвід судді, не враховано що дана суддя вже розглядала цивільну справу за участю осіб, які є учасниками даної справи, спір пов'язаний, адже стосується оспорюваного нею договору та спірного будинку по АДРЕСА_1 в м. Острог.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулась до суду з позовом про визнання договорів позики від 16 квітня 2009 року та 17 липня 2009 року недійсними відповідно до положень ст.ст.230, 1051 ЦК України.

20 серпня 2009 року рішенням Острозького районного суду Рівненської області вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 65 424 грн. за договором позики.

11 жовтня 2012 року державним виконавцем був складений акт про передачу ОСОБА_2 майна в рахунок погашення боргу, акт був затверджений в.о. начальника відділу ДВС Острозького РУЮ. 18 жовтня 2012 року приватним нотаріусом Острозького міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_6 ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями в м. Острог АДРЕСА_1 Рівненської області.

27 березня 2013 року Острозький районний суд розглянув цивільну справу №567/176/13-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний нотаріус Острозького міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_6 про визнання свідоцтва недійсним, було ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовної заяви повністю та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 3031 грн. 26 коп. витрат за надання правової допомоги.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 15.05.2013 року, вказане вище рішення Острозького районного суду в цій частині залишено без змін.

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 27 червня 2013 року було задоволено позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право власності на житлове приміщення в м. Острог по АДРЕСА_1 Рівненської області та право користування цим житлом у зв'язку з втратою права власності.

06 листопада 2013 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області ухвалила рішення, в якому вирішила апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 27 червня 2013 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в такій редакції: "Визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування будинком №15 по АДРЕСА_1 в м. Острог Рівненської області в зв'язку з припиненням права власності".

У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо якої встановлені ці обставини.

З огляду на викладене, та у відповідності до положень ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який відмовляючи у позові виходив з того, що позивачкою не надано жодних доказів на підтвердження того, що укладені нею та відповідачем договори від 16 квітня 2009 року та 17 липня 2009 року були вчинені у зв'язку з введенням її в оману зі сторони відповідача.

Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Приписами п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, одна із сторін правочину або інша заінтересована особа повинні довести навмисне цілеспрямоване введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину.

Доводами апеляційної скарги не доведено факту навмисного введення позивачки в оману з боку відповідача щодо природи оспорюваних правочинів та наявності в діях відповідача умислу ввести її в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Наведені в скарзі доводи спростовуються встановленими обставинами, що не підлягає доказуванню у відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України, викладеними в рішенні суду від 20 серпня 2009 року, яке набрало законної сили.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі, що договір позики від 17 липня 2009 року є безгрошовим з огляду на наступне.

Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Позивачка не оспорювала договору позики, який викладено у розписці, позову про визнання її недійсною не пред'являла, судом ця розписка недійсною не визнана, навпаки, чинним рішенням суду від 20 серпня 2009 року було встановлено факт отримання позивачкою коштів на підставі вказаної розписки та стягнуто з останньої грошові кошти та в зв'язку з невиконанням зобов'язань накладено арешт та в подальшому передано у власність позивача житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою м. Острог АДРЕСА_1 Рівненської області.

Згідно з ч.2 ст.1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Доводами апеляційної скарги не доведено, що договір був укладений під впливом обману, покази свідка ОСОБА_4, яка є дочкою позивачки та зацікавлена у вирішенні даної справи, не можуть бути підтвердженням обставин, на які посилається позивачка в апеляційній скарзі, а саме, що договір позики був безгрошовим.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про безпідставну відмову у задоволенні заяви про відвід судді Венгерчук А.О. з підстав, що дана суддя вже розглядала цивільну справу за участю осіб, які є учасниками даної справи, спір пов'язаний адже стосується оспорюваного нею договору та спірного будинку по АДРЕСА_1 в м. Острог.

Ухвалами суду від 03 жовтня 2014 року та 16 грудня 2014 року обґрунтовано відмовлено у задоволення вказаної заяви, оскільки наведені позивачкою обставини для відводу судді не є підставами, передбаченими ст.ст.20,21,23 ЦПК України, і вказана відмова будь-яким чином не вплинула на законність прийнятої судом ухвали.

Доводами апеляційної скарги не доведено безпідставність відмови судом першої інстанції в задоволенні клопотань позивачки про призначення почеркознавчої експертизи.

Рішенням Острозького районного суду від 20 серпня 2009 року, яке набрало законної сили, встановлено «що із власноручно написаних розписок, датованих 16.04. та 17.07.2009 року, вбачається, що ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_2 суму грошей еквівалентну 2500 доларів США та 2000 Євро під 20% і зобов'язувалась їх повернути 22.07.2009 року».

Даним рішенням встановлено, що розписки від 16 квітня 2009 року та 17 липня 2009 року були написані власноручно ОСОБА_1, а тому місцевий суд обґрунтовано відмовив у клопотанні про призначення почеркознавчої експертизи.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено без порушень норм матеріального і процесуального права, судом з'ясовано обставини, що мають значення для справи, в повній мірі, апеляційна скарга не містить посилань на закон, з порушенням якого ухвалено рішення, та не спростовує правильності висновків суду, а тому відсутні підстави для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317,324,325 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 25 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий Ю.М.Рожин

Судді Н.М.Ковальчук

О.В. Оніпко