АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22Ц/796/5109/15 Головуючий у 1 інстанції - Букіна О.М.
Доповідач - Панченко
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 квітня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

cуддів - Вербової І.М., Качана В.Я.

при секретарі - Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, на рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 5 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мері Кей (Україна) лімітед» про стягнення доплати за виконання обов»язків тимчасово відсутнього працівника,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мері Кей (Україна) лімітед» і, з урахуванням уточнень до позову, просив винести рішення, яким стягнути з відповідача доплату за виконання ним обов»язків тимчасово відсутнього працівника за період з 10.09.2013 року пол. 12.09.2014 року, у сумі 223.020 грн.

Послався на те, що він, будучи працевлаштованим у відповідача на посаді юрисконсульта, у спірний період виконував обов»язки начальника юридичного відділу ТОВ «Мері Кей (Україна) лімітед», який перебував у відпустці по догляду за дитиною. Оскільки адміністрація підприємства відмовляється добровільно задовольняти його вимоги з виплати указаних коштів, він, позивач, звернувся з цим позовом до суду /а.с.3-7, 186-187/.

Рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 5 лютого 2015 року у позові відмовлено/а.с.205-207/.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, просить скасувати рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 5 лютого 2015 року, як ухвалене на неповно з»ясованих обставинах з порушенням вимог матеріального та процесуального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позову/а.с.210-214/.

Скаржник послався на те, що судом не враховані ті обставини, що мав місце усний наказ адміністрації відповідача про виконання позивачем обов»язків тимчасово відсутнього начальника юридичної служби і про відповідну доплату, що підтверджується поясненнями свідків. При цьому, скаржник стверджував, що позивачем реально виконувались обов»язки начальника юридичного відділу

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення залишити без змін з таких підстав.

Як слідує із матеріалів справи і таке встановлено судом, ОСОБА_2 з 17.04.2006 року був працевлаштований на посаді помічника юрисконсульта ТОВ «Мері Кей (Україна) лімітед», а з 1.04.2007 року переведений на посаду юрисконсульта цього ж підприємства, де станом на спірний період в юридичному відділі, згідно штатного розпису, було працевлаштовано дві особи: старший менеджер з юридичних питань ОСОБА_4 та позивач ОСОБА_2.

Крім того, 1.08.2008 року між ТОВ «Мері Кей (Україна) лімітед» та ТОВ »СТАФ СЕРВІС МЕНЕДЖМЕНТ» укладено договір №08/08/271/08, згідно якого, останній зобов»язувався забезпечувати відповідача спеціалістами з правових питань. Так, на підставі додатку №11 від 1.10.2012 року ТОВ »СТАФ СЕРВІС МЕНЕДЖМЕНТ» направив на роботу до відповідача свого працівника ОСОБА_5 для надання юридичних послуг відповідачу .

Встановлено, що в період з 10.09.2013 року по 12.09.2014 року ТОВ «Мері Кей (Україна) лімітед» ОСОБА_4, який в силу своїх посадових обов»язків очолював юридичній відділ ТОВ«Мері Кей (Україна) лімітед», перебував у відпустці по догляду за дитиною.

У зв»язку з відпусткою по догляду за дитиною старшого менеджера з юридичних питань ОСОБА_4 загальне керівництво юридичним відділом передане Генеральному директору ТОВ«Мері Кей (Україна) лімітед». Отже, у своїй діяльності юристи ОСОБА_5. та позивач ОСОБА_2 підпорядковувались безпосередньо Генеральному директору.

При цьому, судом першої інстанції на повно з»ясованих обставинах встановлено, що будь-якого наказу про виконання позивачем обов»язків начальника юридичного відділу, на час його перебування у відпустці по догляду за дитиною, не видавалось і, відповідно не видавалось наказу про виплату позивачу грошової винагороди за виконання обов»язків тимчасово відсутнього працівника.

Відповідно до ст.105 КЗпП працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд зі своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов»язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї осново роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов»язків тимчасово відсутнього працівника. Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов»язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі.

Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР від 12.09.1991 року №1545-ХІІ, до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Констуитуції України.

Отже, оскільки законодавством України не врегульовані питання у трудових правовідносинах суміщення професій, суд першої інстанції при ухваленні цього рішення правомірно застосував відповідне законодавство, яке було чинним в період СРСР.

Відповідно до п.3 Інструкції Держкомпраці, Мінфіну СРСР і ВЦРПС щодо застосування постанови Ради Міністрів СРСР від 4.12.1981 року «Про порядок і умови суміщення професій (посад)» від 14.05.1982 року №53-ВЛ угода про суміщення професій (посад), а також розширення зон обслуговування або обсягу виконуваних робіт оформлюється наказом (розпорядження) адміністрації за узгодженням з комітетом профспілки із вказівкою суміщуваних професій (посад), об»єму додатково виконуваних функцій або робіт та розміру доплати.

А згідно до п.7 Постанови Ради Міністрів СРСР від 4.12.1981 року №1145 «Про порядок і умови суміщення професій (посад)» від 14.05.1982 року конкретні розміри доплат встановлюються керівництвом підприємств, установ, організацій за погодженням з комітетами профспілки кожному працівнику диференційовано в залежності від складності, характера, об»єма виконуваних робіт, ступеню використання робочого часу.

Із наведеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що виконання обов»язків тимчасового відсутнього працівника та встановлення доплати за виконання цих обов»язків повинно бути оформлене відповідним наказом адміністрації підприємства.

Між тим, позивач не навів достатніх доказів наявності такого наказу та не навів доказів виконання ним обов»язків начальника юридичного відділу на час його відсутності.

Відмовляючи у задоволенні позову, колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що із аналізу посадових інструкцій позивача, як юрисконсульта, та керівника юридичного відділу ОСОБА_7, встановлено, що їх відмінність полягає лише у тому, що начальник юридичного відділу здійснює керівництво юридичною службою, що відповідає даним Довідника кваліфікаційних характеристик, затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2004 року №336 при порівнянні завдань та обов»язків визначених у розділі №81 «Начальник юридичного відділу» та у розділі №53 «Юрисконсульт».

А, оскільки, як зазначено вище, керівництво юридичного відділу після виходу у відпустку керівника юридичного відділу ОСОБА_7, очолив Генеральний директор підприємства, зазначене свідчить, що позивач не міг виконувати обов»язки з керівництва юридичним відділом.

Встановлено, що 12.09.2014 року позивач звільнений з роботи за власним бажанням, за п.1ст.38 КЗпП.

З урахуванням вище зазначеного, колегія суддів вважає, що рішення судом першої інстанції постановлене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, відхилити, а рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 5 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді