АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/647/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 23 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 30 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" про визнання договору оренди землі недійсним.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши представника Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна", який підтримав доводи апеляційної скарги, судова палата, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" про визнання договору оренди землі недійсним.

В обґрунтування своїх вимог вказувала, що 14 червня 2011 року між сторонами було укладено договір оренди земельної ділянки, який зареєстрований у Жашківському районному відділі ЧРФ ДП «Центр ДЗК» 10 травня 2012 року за №01727 .

Позивачка зазначала, що даний договір не підписувався, внаслідок чого було порушено її права та охоронювані законом інтереси, які вона змушена захищати у судовому порядку.

На договорі оренди і на всіх інших договорах, які є невідємною частиною договору, в тому числі і на акті приймання-передачі земельної ділянки, стоїть не її підпис, про що свідчить підпис у паспорті ОСОБА_6, як основному документі, який посвідчує особу. Жодної особи позивач не уповноважувала на укладення від її імені вищевказаного договору.

На підставі наведеного, ст. ст. 16, 203, 204, 207, 215, 216 ЦК України, ст. ст. 13,21 ЗУ «Про оренду землі», позивачка просила суд визнати недійсним укладений між нею та Іноземним підприємством "Агро-Вільд Україна" договір оренди земельної ділянки, який зареєстрований у Жашківському районному відділі ЧРФ ДП «Центр ДЗК» 10 травня 2012 року за №01727 .

Справа неодноразово озглядалась різними судовими інстанціями.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 30 липня 2014 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі, укладений 14 червня 2011 року між ОСОБА_6 та Іноземним підприємством "Агро-Вільд Україна" на земельну ділянку площею 2,2201 га терміном на пять років, який зареєстрований у Жашківському районному відділі ЧРФ ДП «Центр ДЗК» - 10.05.2012 року за № 01727.

Зобовязано Реєстраційну службу Жашківського районного управління юстиції у Черкаській області скасувати реєстрацію вищевказаного договору оренди.

Повернуто ОСОБА_6 як законному власнику належну їй на праві державного акту на право власності серії ЯЛ №405996 земельну ділянку (пай) площею 2,2201 га, яка розташована на території Королівської сільської ради Жашківського району Черкаської області.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Іноземне підприємство "Агро-Вільд Україна" подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що дане рішення незаконне, не відповідає обставинам справи, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" про визнання договору оренди землі від 14.06.2011 року недійсним.

Обговоривши матеріали справи, судова палата вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_6 являється власником земельної ділянки (паю), площею 2,2201 га на підставі державного акту на право власності серії ЯЛ №405996, яка розташована на території Королівської сільської ради Жашківського району Черкаської області.

Задовольняючи позовні вимоги, визнаючи недійсним договір оренди землі, укладений 14 червня 2011 року між ОСОБА_6 та Іноземним підприємством "Агро-Вільд Україна" на земельну ділянку площею 2,2201 га терміном пять років, зареєстрований в Жашківському районному відділі Черкаської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України» 10 травня 2012 року за № 01727, суд виходив з того, що при укладенні договору не були дотримані всі вимоги для укладення правочину. З посиланням на висновок проведеної комплексної судово-технічної почеркознавчої експертизи від 23 травня 2014 року, згідно якого ОСОБА_6 ні договору оренди землі від 14.06.2011 року ні додаткової угоди до нього щодо виплати орендної плати та акту приймання-передачі обєкта оренди особисто не підписувала, суд вказує, що зазначене свідчить про відсутність волі у позивачки-орендодавця на їх укладення і на передачу належної їй земельної ділянки відповідачу.

Проте, з такими висновками не можна погодитися.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Стаття 18 цього ж Закону встановлює, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

З матеріалів справи встановлено, що 14.06.2011 року між ОСОБА_6 та Іноземним підприємством "Агро-Вільд Україна" було укладено в письмовій формі договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_6 передала в строкове платне користування належну їй земельну ділянку (пай) площею 2,2201 га, що знаходиться в адмінмежах Королівської сільської ради Жашківського району Черкаської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, терміном на 5 років (ар.спр.4-7).

Даний договір був зареєстрований в Жашківському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України» 10 травня 2012 року за № 01727.

Предявляючи позов про визнання недійсним укладеного договору оренди земельної ділянки, позивачка посилалася на те, що даний договір нею не підписувався, внаслідок чого було порушено її права та охоронювані законом інтереси, які змушена захищати в судовому порядку. Хоча в чому саме полягає порушення її прав та інтересів та яке її право підлягає захисту і в чому, - позивачка належним чином не обгрунтувала.

Проте, нижче в цьому ж позові вона вказує, що хоче повернути земельну ділянку і розпорядитися нею на власний розсуд, оскільки положення частини першої статті 41 Конституції України, що «кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю» та частини першої статті 319 ЦК України, що «власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд», надають їй таке право (ар.спр.3).

Таким чином, з наведеного не вбачається, що під час укладення «спірного» в даний час договору оренди землі були порушені в чомусь права та інтереси позивачки.

Вона на цьому не акцентує увагу, наголошуючи, що на час предявлення позову вона хоче розпорядитися належною їй земельною ділянкою по-іншому. Мабуть з таких саме підстав ОСОБА_6 назвала свій позов «про розірвання договору оренди землі» (ар.ср.2).

До того ж ОСОБА_6 умови укладеного договору виконувала, їй відповідачем нараховувалась та видавалась орендна плата, зокрема за 2013 рік вона отримала 500 кг кукурудзи, 50 кг цукру, 500 кг ячменю та 600 кг пшениці (ар.спр.103-109).

21.08.2013 року позивачкою була видана довіреність, посвідчена секретарем Королівської сільської ради, якою уповноважено ОСОБА_7 отримати належну позивачці орендну плату за 2013 рік (ячмінь, пшениця, кукурудза, олія, цукор) згідно договору оренди землі (ар.спр.102).

Отже, як обґрунтовано зауважує апелянт, позивачка була обізнана про укладений договір оренди, бажала його виконання, бажала отримання орендної плати, виконувала дії, направлені на отримання орендної плати, отримувала орендну плату, проте через деякий час після неодноразового отримання орендної плати звернулася до суду з позовом про визнання договору оренди землі недійсним у звязку з тим, що підпис на договорі оренди здійснений не позивачкою та не відповідає зразку підпису в її паспорті.

Згідно з розясненнями в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, а саме на момент вчинення правочину . Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

В звязку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210, 640 ЦК тощо).

Зокрема, не є укладеними право чини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма іпотечними умовами договору; не отримано акцент стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також право чин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

По справі встановлено, що вирішуючи спір, суд виходив лише з висновку комплексної судово-технічної почеркознавчої експертизи від 23.05.2014 року, згідно з яким позивач ОСОБА_6 ні договору оренди земельної ділянки від 14.06.2011 року, ні додаткової угоди щодо виплати орендної плати до договору оренди землі та акт приймання-передачі обєкта оренди не підписувала, що свідчить про відсутність її згоди на передачу земельної ділянки відповідачу.

При цьому суд не врахував положення ст. 212 ЦПК України про те, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд не врахував, що, як правильно вказує апелянт, вільність волевиявлення учасника правочину та відповідність волевиявлення внутрішній волі за ч. 3 ст. 203 України полягає не у формальному викладенні підпису в такому ж самому вигляді як і підпис в паспорті, а в наявності фактичних обставин, які свідчать про відповідність внутрішній волі укладеному правочину, наявність бажання отримання правових наслідків, та вільне отримання таких наслідків.

Суд, таким чином, безпідставно не врахував, що, як вище зазначалось, договір оренди земельної ділянки від 14.06.2011 року був укладений між сторонами в належній письмовій формі, пройшов відповідну державну реєстрацію, і досить тривалий час сторони виконували свої обовязки та користувалися правами за цим договором, що, дійсно, свідчить про реальне позитивне волевиявлення позивачки до укладання «спірного» в даний час договору оренди.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України, на яку теж підставно посилається апелянт, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Позивачка, як встановлено, вчинила всі дії, що підтверджують її бажання укласти договір та його виконувати, а отже прийняла пропозицію відповідача на укладення договору оренди належної їй земельної ділянки.

Тобто позивачка своїми діями підтвердила, що договір оренди землі із ІП "Агро-Вільд Україна" на час його укладення відповідав її внутрішній волі, що практично спростовує заяву ОСОБА_6 про те, що її волевиявлення як учасника правочину не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, хоча, слід зауважити, що позивачка ніяк не мотивувала таку свою заяву (за яких обставин таке було, в звязку з чим тощо).

Таким чином, все вищенаведене заперечує на обґрунтованість заяви позивачки і правомірність висновку суду про недійсність договору оренди земельної ділянки від 14.06.2011 року з тих підстав, що волевиявлення ОСОБА_6 як учасника правочину не було вільним і не відповідало її внутрішній волі.

Суд, не в повному обсязі дослідивши обставини справи, не оцінивши докази щодо їх достатності і взаємозвязку у сукупності в порушення норм ЦПК України (ст. ст. 212, 213, 214) прийшов до необґрунтованого висновку, ухваливши рішення про задоволення позовних вимог, яке, виходячи з наведеного, підлягає до скасування з ухваленням нового рішення, - про відмову в задоволенні позовних вимог як необґрунтованих.

На користь такого висновку вказує і той факт, що вирішуючи спір, суд невірно застосував норми матеріального права, пославшись на статті 1212, 1213 ЦК України , які регулюють відносини в зобовязаннях у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, що було б правильним, якби договір оренди земельної ділянки не був укладений.

Таким чином, суд допустив ще й протиріччя у своїх висновках, вирішивши повернути ОСОБА_6 земельну ділянку відповідно до ч. 1 ст. 1213 ЦК України як безпідставно набуте майно, тобто заперечуючи на наявність укладеного між сторонами 14.06.2011 року договору оренди, визнавши водночас останній недійсним.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 30, 309, 316, 317, 218 ЦПК України, судова палата, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" задоволити.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 30 липня 2014 року по даній справі скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" про визнання недійсним договору оренди землі від 14.06.2011 року, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :