Справа № 263/4934/15-ц
Провадження № 2/263/1794/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2015 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Хараджі Н.В., при секретарі Петровському Д.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Маріуполі, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча», про відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті трудового каліцтва,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтувавши його тим, що з ПАТ «ММК ім. Ілліча» він перебував у трудових відносинах, під час виконання трудових обовязків на посаді машиніста автогідропідйомника 27.02.2002 року отримав трудове каліцтво з поставленим у лікарні діагнозом: «Резидуальна енцефалопатія із лікворо-судинною дисциркуляцією з епізодом порушення свідомості, диплопією. Гіпертонична хвороба 2 ст. ІБС. Атерсклеротичний кардіосклероз». Згідно акту Н-1 від 27.02.2002 року № 36/3 вказане віднесене до нещасного випадку, повязаного з виробництвом. Відповідно до первинного висновку МСЕК позивачу було встановлено 40% стійкої втрати працездатності та 3 група інвалідності. Після травми проходив регулярне лікування, проте стан погіршувався. Враховуючи, що протягом 13 років він вимушений переносити та терпіти страждання, отримані внаслідок вказаного виробничого каліцтва, та той факт, що трудове каліцтво вперше встановлено у 2002 році, коли виник страховий випадок й діяло законодавство, за яким відшкодування моральної шкоди за таких обставин відноситься до компетенції Фонду ССНВВПЗ, просить суд стягнути з відповідача на його користь 50 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, а також витрати на правову допомогу у сумі 649,60 грн.

Позивач до судового засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні позовних вимог з підстав, у ньому зазначених.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення, аналогічні зазначеним у позові, наполягав на задоволенні вимог у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнала, надала суду заперечення, в яких зазначила, що враховуючи, що з 01 січня 2008 року відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди незалежно від часу настання страхового випадку припинено, а з позовом позивач звернувся до суду лише 29.04.2015 року, то відсутні підстави для стягнення. Крім того діючим законодавством визначено порядок встановлення факту спричинення моральної шкоди висновок МСЕК, який слід розглядати в комплексі з іншими документами і наявними відомостями про потерпілого. Також не обґрунтованим вважає розмір завданої шкоди, відсутність доказів зміни образу життя, характеру фізичних та душевних страждань. Наполягала на перевірці судом фактів щодо пропущення строку позовної давності. Заперечувала проти стягнення витрат на правову допомогу з посиланням на ч. 2 ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що обидві сторони звільнені від сплати судових витрат. Зазначила, що згідно закону № 1105, що набрав чинності з 01.01.2015 року, шкода потерпілому від нещасного випадку на виробництві не є страховою виплатою. На підставі вказаного просить суд відмовити у позові у повному обсязі.

Представник третьої особи ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість.

Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані письмові матеріали, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 з 17.06.1996 року працював машиністом автогідропідйомника у ПАТ «ММК ім.. Ілліча», 16.08.2002 року переведений сторожем-прибиральником території, 22.07.2013 року переведений підсобним працівником, ким й працює по теперішній час. Під час виконання трудових обов'язків 27.02.2002 року отримав трудове каліцтво.

За результатами розслідування нещасного випадку на виробництві було складено Акт Н-1 № 36/3, згідно якого 27.02.2002 року об 11 годині трапився нещасний випадок, повязаний з виробництвом, у вигляді падіння потерпілого ОСОБА_1 з висоти, причини незадовільна організація робіт. Діагноз: Резидуальна енцефалопатія із лікворо-судинною дисциркуляцією з епізодом порушення свідомості, диплопією. Гіпертонична хвороба 2 ст. ІБС. Атерсклеротичний кардіосклероз.

Висновком МСЕК від 11.07.2002 року позивачу вперше встановлена втрата професійної працездатності на 40% у зв'язку з травмами, які мали місце 27 лютого 2002 року. Згідно наявних у матеріалах справи довідок на підставі проведених оглядів МСЕК ступінь втрати професійної працездатності ОСОБА_1 з 2002 року по теперішній час складає 40% та встановлено 3 групу інвалідності. Вказані факти сторонами визнаються, а тому в силу ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Внаслідок трудового каліцтва позивачеві завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу пошкодження здоров'я, погіршення життєвих умов, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивачеві вперше стійка втрата професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва, встановлена висновком МСЕК у 2002 році й з цього часу у нього виникло право на відшкодування моральної шкоди, що є підставою для задоволення позову.

Така позиція узгоджується із судовими рішеннями Верховного Суду України, які є обовязковими для всіх судів України (стаття 360-7 Цивільного процесуального кодексу України), та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (зокрема, ухвала ВССУ від 11 березня 2015 року) і відповідає положенню статті 58 Конституції України. Так, за загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент предявлення позову. Також відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. ОСОБА_5 № 1105-XIV передбачали відшкодування моральної шкоди застрахованим особам як страхову виплату, тому покладання на відділення Фонду соцстраху обовязку зі сплати такої страхової виплати не є цивільною відповідальністю зазначеного органу.

Внаслідок трудового каліцтва пошкоджено здоров'я позивача, чим завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу пошкодження здоров'я, погіршення життєвих умов, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема повязаного із неможливістю продовження роботи на посаді машиніста автогідропідйомника, у звязку з чим необхідності переведення на іншу роботу, що підтверджується записами трудової книжки, а також необхідності постійного лікування, що підтверджується матеріалами справи. Викладене є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди відповідачем у відповідності зі ст. 21 ОСОБА_5 «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що діяла у 2002 році.

Тобто суд приходить до переконання, що позивачу внаслідок трудових каліцтв заподіяна моральна шкода, що полягає у душевних та фізичних стражданнях, які позивач поніс у зв'язку з ушкодженням здоров'я.

На період встановлення позивачу стійкої втрати працездатності у зв'язку з трудовими каліцтвами, згідно з п. п. «е» п.1 ч. 1 ст. 21 та ч. 3 ст. 28 ОСОБА_5 № 1105-XIV, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування у встановленому законодавством порядку зобов'язаний виплатити потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Відповідно до ст. 58 ч. 1 Конституції України та ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

У зв'язку з чим, суд не може погодитися з доводами представника Фонду про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки страховий випадок стався до набрання чинності нормативними актами, на які посилається представник Фонду у запереченнях на позові (щодо припинення виплати відшкодування моральної шкоди), а також щодо набрання чинності нової редакції ОСОБА_5 з 01.01.2015 року.

Крім того суд критично відноситься до вимог відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки в силу ст. 268 ЦК України позовна давність на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, не поширюється. Аналогічні розяснення надано у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами).

Доводи відповідача щодо недоведеності позову у зв'язку з відсутністю медичного висновку про завдання позивачу моральної шкоди не ґрунтуються на вимогах ст. 57 ЦПК України, тому суд не може прийняти їх до уваги, виходячи з наступного.

Згідно п. 1.1 «Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», затвердженим наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22 листопада 1995 року № 212, на який посилається відповідач, на медико-соціальні експертні комісії дійсно покладено обов'язки встановлення факту спричинення моральної шкоди.

Такий обов'язок випливав з вимог частини 3 ст. 34 ОСОБА_5 України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яким до 20 березня 2007 року було передбачено, що моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 р. по справі № 1-9/2004 (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування) положення частини 3 статті 34 ОСОБА_5 України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» треба розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку - лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності.

В п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. № 1-рп/2004 зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо.

За змістом ст.40 ОСОБА_5 України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення висновком МСЕК їй такої стійкої втрати працездатності вперше.

При визначені розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги, що у відповідності до ч.3 ст. 34 вказаного ОСОБА_5 (в редакції від 23 вересня 1999 року) сума страхової виплати за моральну шкоду не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат.

При цьому суд виходить з того, що, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, треба враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день установлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності, при цьому необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Аналогічні положення викладені у Постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу у зв'язку з трудовим каліцтвом на підставі висновку МСЕК у 2002 році вперше встановлена втрата професійної працездатності, тому суд відповідно до ст. ст. 21, 28, 34 ОСОБА_5 № 1105-XIV та приходить до висновку про наявність факту завдання позивачу моральної шкоди внаслідок трудового каліцтва та необхідність її відшкодування Фондом соціального страхування. Проте суму, яку просить стягнути позивач, вважає перебільшеною.

Виходячи з положення ст.23 ЦК України, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суду необхідно встановити характер завданої моральної шкоди, глибину і тривалість моральних та фізичних страждань потерпілого, настання негативних змін у його житті, можливість відновлення стану, який мав потерпілий до нещасного випадку чи професійного захворювання.

Крім того, відповідно до розяснень, що містяться у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретного випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує стан здоров'я позивача, а саме, що він на 40 % втратив професійну працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом під час дії норм ОСОБА_5 № 1105-XIV, регулярно продовжує лікування, тобто наявне погіршення якості життя потерпілого, зниження життєвої активності позивача, систематичне нездужання організму, переживання з приводу погіршення відносин з оточуючими, характер та істотну (понад 13 років) тривалість страждань, наявність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зокрема необхідність переведення на іншу роботу. Одночасно суд зазначає, що не зважаючи на вказаний стан здоровя, потерпілий продовжує працювати. Крім того, визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує положення ст.23 ЦК України, в тому числі й в частині вимог розумності та справедливості, та розяснення, надані у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (із відповідними змінами). У звязку з чим вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 25 000 грн., що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно п.18 ч.1 ст.5 ОСОБА_5 України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються Пенсійний фонд України та його органи; органи Фонду соціального страхування України, Фонду соціального захисту інвалідів і його відділення.

Частина 2 ст. 88 ЦПК України передбачає що, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Одночасно суд зазначає, що законодавством не встановлено звільнення Фонду соціального страхування від компенсації витрат на правову допомогу.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то витрати на правову допомогу підлягають розподілу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.1-2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Витрати на правову допомогу належать до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи (п. 2 ч. 3 ст.79 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1 ОСОБА_5 України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно з Договором про надання юридичних послуг допомоги від 28.04.2015 року № В-015пз, ОСОБА_1 доручає ТОВ «Юридична компанія «Гарант правосуддя» підготувати позовну заяву про відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті трудового каліцтва.

ТОВ «Юридична компанія «Гарант правосуддя» згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців здійснює діяльність в сфері права.

Згідно з Актом від 28.04.2014 року за договором № В-04/15пз від 28.04.2015 року вартість наданих юридичних послуг, наданих ТОВ «Юридична компанія «Гарант правосуддя» позивачу ОСОБА_1, становить за підготовку та складання позовної заяви 649,60 грн.: 1218 грн.х40%х1год.20 хв.)

Відповідно до квитанції ТОВ «Юридична компанія «Гарант правосуддя» отримало від ОСОБА_1 649,60 грн., як оплату за Договором від 28.04.2015 року за складання позовної заяви.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу також підлягають розподілу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, й тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 324,8 грн.

На підставі ст. 23 ЦК України, ОСОБА_5 України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. № 1-рп/2004 та керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61, 84, 88, 212 - 215, ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Маріуполі, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча», про відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті трудового каліцтва, задовольнити частково.

Стягнути з Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Маріуполі на користь ОСОБА_1 25 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті трудового каліцтва, а також 324 грн. 80 коп. витрат на правову допомогу, а всього 25 324 (двадцять пять тисяч триста двадцять чотири) грн. 80 коп.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н.В. Хараджа