Справа № 447/45/15 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/783/6531/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Куцика І.Б.

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства Економічного розвитку і торгівлі України на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 15 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, з участю третьої особи ОСОБА_5 про визнання наказів про звільнення незаконними та поновлення на роботі,-

встановила:

В серпні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 22.09.2014 року просив визнати незаконними та скасувати накази Міністерства промислової політики України № 50-д від 26.08.2014 року «Про звільнення ОСОБА_2.» та № 54-д від 27.08.2014 року про внесення змін до наказу Мінпромполітики від 26.08.2014 року № 50-д, поновити його на посаді генерального директора ДП «НДГХП «Сірка» з 28.08.2014 року (а.с. 2-3, 10-14).

Вимоги обґрунтовував тим, що з 07.07.2009 року він займав посаду керівника ДП «НДГХП «Сірка», уклав відповідний контракт з Міністерством промислової політики України строком на 5 років до 06.07.2014 року.

Оскільки 06.07.2014 року його не попередили про припинення контракту, не видано наказ про звільнення, не проведено розрахунків та не видано трудову книжку, тому звільнення не відбулось і він продовжував виконувати свої обов'язки керівника підприємства, тобто трудові відносини між ними продовжували тривати на невизначений строк.

26.08.2014 року Міністерством промислової політики України видано наказ № 50-Д від 26.08.2014 року про звільнення ОСОБА_2 з посади ДП «НДГХП»Сірка» у зв'язку з тим, що Міністерство промислової політики України не має наміру укладати контракт на новий строк, відповідно до ст. 40 КЗпІІ України. 27.08.2014 року під великим психологічним тиском представника Міністерства промислової політики України він написав заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. 27.08.2014 року Міністерством промислової політики України видано наказ №54-Д від 27.08.2014 року, згідно якого пункт 1 наказу Міністерства промислової політики України від 26.08.2014 року № 50-Д про звільнення ОСОБА_2 викладено в наступній редакції: звільнити ОСОБА_2 з посади генерального директора Дії «НДГХП «Сірка» за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпІІ України. Проте, 28.08.2014 року позивач подав Міністерству промислової політики України заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, у звязку з чим вважає вищевказані накази № 50-Д від 26.08.2014 року та №54-Д від 27.08.2014 року незаконними та такими що підлягають скасуванню.

Також, звертав увагу на те, що розпорядженням Кабінету Міністрів Украни від 23.03.2014 року № 408-р підприємство ДП «НДГХП «Сірка» включено до переліку цілісних майнових комплексів державних підприємств, установ та організацій, що передаються до сфери управління Мінекономрозвитку, тому оскаржувані накази Мінпромполітики вважає нікчемними.

Оскаржуваним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 15 липня 2015 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства промислової політики України №50-д від226.08.2014 року "Про звільнення ОСОБА_2.".

Визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства промислової політики України №54-д від27.08.2014 року про внесення змін до наказу Мінпромполітики від 26.08.2014 року № 50-д.

Поновлено на роботі ОСОБА_2 на посаді генерального директора Державного підприємства "Новороздільське Державне Гірничо-Хімічне підприємство "Сірка" з 28.08.2014 року.

Виконання рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Рішення суду оскаржив представник Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (далі Мінекономрозвитку), з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі зазначає, що відповідач наполягає не тому, що трудові права позивача не порушені, оскільки останнього звільнено відповідно до його заяви, що відповідає ст. 38 КЗпП України.

Звертає увагу на те, що наказ № 50-д від 26 серпня 2014 року у редакції, яка передбачає звільнення у зв»язку із закінченням строку дії контракту та відмовою роботодавця укласти контракт на новий строк, є нечинним, оскільки після внесення змін діє та застосовується редакція наказу № 50-д, за якою позивач звільнений за власним бажанням у зв»язку із виходом на пенсію.

Вважає, що у даній справі відсутній предмет спору, оскільки взагалі не може йти мова про незаконне звільнення, крім цього чинним законодавством не передбачено поновлення на роботі після виходу на пенсію.

Стверджує, що належними доказами у справі позивачем не доведено суду факт надсилання останнім заяви від 28.08.2014 року про відкликання своєї заяви від 26.08.2014 року про звільнення за власним бажанням, оскільки на підтвердження зазначеного позивач надав суду ксерокопію фіскального чеку, оригінал для огляду суду не надавався.

Незрозумілою є ситуація із вчиненням на думку позивача стосовно нього психологічного тиску, оскільки останній не чітко вказав у суді на джерело такого, що не врахував суд, при цьому така обставина є визначальною у даній справі, судом не досліджена та не відображена в оскаржуваному рішенні.

Звертає увагу суд на те, що у своїй заяві позивач просив звільнити його за власним бажанням відповідно до с. 38 КЗпП України, проте не вказав дати звільнення.

На думку апелянта, статтею 38 КЗпП України врегульовано звільнення працівника за його ініціативою за умови завчасного (2-х тижневого) попередження про це роботодавця. Вказана стаття передбачає винятки з даного правила, до яких зокрема віднесено випадок звільнення у зв»язку із виходом на пенсію При звільненні працівника з вказаної підстави власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

У своїй заяві позивач не вказав дату з якої поросив звільнити, лише проставлена дата написання - 26.08.2014 року, у зв»язку з цим Мінпромполітики наступного дня наказом №54 внесло зміни в наказ про звільнення.

Також, апелянт не погоджується з висновком суду про те, що у даному випадку мали місце триваючі трудові відносини, продовжені на невизначений час, оскільки законодавство про працю не пов»язує виникнення правових наслідків у вигляді безстроковості трудових відносин з моментом закінчення останнього робочого дня позивача за контрактом. Форма вимоги про припинення також не визначена, при цьому роботодавець вимагав припинити трудові відносини, що відобразилося у формі наказу від 26.08.2014 року № 50-д, а потім наказу від 27.08.2014 року № 54-д.

Просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 15 липня 2015 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання доводів апеляційної скарги, а також пояснення позивача та його представника на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення скарги відсутні виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з того, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП).

Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Також суд врахував, що вже 28.08.2014 року позивач звернувся в суд з позовною заявою про незаконне звільнення з посади генерального директора ДП "НДГХП "Сірка", що свідчить про те, що останній не вимагав та не наполягав на розірванні контракту.

Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У ст. 2 КЗпП України передбачено, що право громадян на працю - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімально розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст. 21 КЗпП України).

Трудовий договір може бути укладеним, згідно зі ст. 23 КЗпП України: на невизначений строк; на визначений строк, який встановлюється за погодженням сторін; на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (ст. 21 КЗпП України).

Судом першої інстанції встановлено, що 07.07.2009 року між Міністерством промислової політики України та позивачем ОСОБА_2 укладено контракт № 3-52, згідно із умовами даного контракту ОСОБА_2 07.07.2009 року прийнятий на посаду генерального директора Новороздільського державного гірничо-хімічного підприємства «Сірка» строком на 5 років до 06.07.2014 року (а.с. 18-24).

Наказом Мінпромполітики України від 26.08.2014 року № 50-д позивач ОСОБА_2 звільнений з посади генерального директора ДП НДГХП «Сірка» у зв»язку з тим, що Мінпромполітики України не має наміру укладати контракт на новий строк відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 132).

В подальшому, наказом Мінпромполітики України від 27.08.2014 року № 54-д пункт 1 наказу Мінпромполітики України від 26.08.2014 року № 50-д викладено у новій редакції, згідно якої позивача ОСОБА_2 звільнено з посади генерального директора ДП «НДГХП «Сірка» за власним бажанням у зв»язку із виходом на пенсію відповідно до ст. 38 КЗпП України, 27 серпня 2014 року (а.с. 133).

Частиною першою ст. 36 КЗпП України визначені підстави припинення трудового договору.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору, зокрема є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Статтею 39-1 КЗпП України передбачено, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною 2 статті 23, вважається такими, що укладені на невизначений строк.

Таким чином, згідно вимог чинного законодавства, якщо після закінчення строку договору трудові відносини фактично тривають (тобто працівник виходить на роботу, а роботодавець його до неї допускає) і жодна зі сторін не вимагає припинення цих відносин, дія даного договору відповідно до ч. 1 ст. 39-1 КЗпП вважається продовженою на невизначений строк. Це означає, що у подальшому звільнити працівника у зв'язку із закінченням строку договору буде неможливо - роботодавець зможе розірвати трудовий договір за власною ініціативою лише за наявності загальних підстав, передбачених трудовим законодавством.

Продовження трудових правовідносин, тобто вихід працівника на роботу наступного дня після закінчення строкового трудового договору, допуск його до роботи є юридичним фактом, у силу якого строковий трудовий договір набуває характеру безстрокового, укладеного на невизначений термін. Однак, такі наслідки не настають, якщо хоча б одна із сторін вимагає припинення трудових правовідносин.

Вимога власника оформляється наказом про звільнення, записом у трудовій книжці і пропозицією отримати трудову книжку і розрахунок по заробітній платі.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Зважаючи на те, що після закінчення строку, на який було укладено контракт, а саме 06.07.2014 року, Міністерством промислової політики України не було видано наказ про звільнення позивача ОСОБА_2 з посади, не проведено з ним розрахунок, не видано належно оформлену трудову книжку, останній і надалі після 06.07.2014 року продовжував виконувати обов'язки генерального директора ДП «НДГХП» Сірка», відтак вказане свідчить проте, що термін дії контракту був продовжений на невизначений строк.

З наведеного вбачається, що наказ від 26 серпня 2014 року № 50-Д про звільнення ОСОБА_2 у зв»язку із не продовженням контракту на новий строк, є незаконним, оскільки не відповідає вимогам ст. 39-1 КЗпП України.

Разом з цим, згідно із ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (ч. 2 ст. 38 КЗпП України).

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз'яснено, що у справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації. Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Із дослідженої судом копії заяви від імені ОСОБА_2 на ім»я заступника міністра промислової політики України встановлено, що позивач просив звільнити його із займаної посади генерального директора ДП «НДГХП «Сірка» за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України у зв»язку із виходом на пенсію, проте не вказував дати звільнення, а лише проставлена дата написання заяви 26.08.2014 року, а відтак він мав право протягом двох тижнів відкликати подану заяву про звільнення (а.с. 129).

В свою чергу, 28.08.2014 року позивач подав Міністерству промислової політики України заяву про відкликання заяви про звільнення з посади генерального директора ДП «НДГХП «Сірка», власноручно написаної ним 26.08.2014 року, що свідчить про те, що позивач не наполягав на розірванні трудових відносин, при цьому цього ж дня, 28.08.2014 року звернувся із позовною заявою до Миколаївського районного суду Львівської області про поновлення на роботі (а.с. 2-3).

Колегія суддів вважає, що оцінюючи зібрані по справі докази, суд першої інстанції дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, ухваливши законне та обґрунтоване рішення про визнання незаконними та скасування наказів Міністерства промислової політики України № 50-д від 26.08.2014 року «Про звільнення ОСОБА_2.» та № 54-д від 27.08.2014 року про внесення змін до наказу Мінпромполітики від 26.08.2014 року № 50-д, а також про поновлення позивача на посаді генерального директора ДП «НДГХП «Сірка» з 28.08.2014 року.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України - відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 15 липня 2015 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин