Справа № 461/1689/15 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/783/5056/15 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за секретаря Куцика І.Б.,

з участю ОСОБА_2, представника Львівського національного університету імені Івана Франка - Паєнок А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівського національного університету імені Івана Франка про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 червня 2015 року у задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не дослідив належним чином, з яких підстав проведено його звільнення відповідно до наказу №3195 від 10.09.2013 року та наказу №209 від 02.02.2015 року і не перевірив відповідність цих наказів законові.

Крім того, апелянт стверджує, що його незаконно звільнено 17.01.2015 року із займаної посади у зв'язку із закінченням терміну строкового трудового договору, та при цьому в день звільнення не проведено повного розрахунку та не видано трудової книжки.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно застосував строк позовної давності, посилаючись на те, що він 19.01.2015 року отримав трудову книжку, а тому фактичним днем, коли він дізнався про порушення свого права є 19.01.2015 року.

Апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до наказу № 2990 від 29.10.2004 року позивач з 01.09.2004 року, відповідно до поданої ним 06.07.2004 року заяви, з 01.09.2004 року був зарахований на посаду асистента (0,25 ставки) кафедри обліку і аудиту економічного факультету Львівського національного університету імені Івана Франка на умовах строкового трудового договору до заміщення посади за конкурсом ( а.с.69,70 т.1).

Згідно з заявою від 27.05.2005 року, позивача було допущено до участі у конкурсі на заміщення посади асистента цієї ж кафедри і за результатами конкурсу та на підставі рішення засідання вченої ради економічного факультету від 15.06.2005 року, наказом № 2162 від 18.07.2005 року з ним продовжено строковий договір з 01.07.2005 року по 30.06.2007 року як обраного за конкурсом на 0,25 ставки асистента. В подальшому за результатами конкурсу і на підставі рішень засідань вченої ради економічного факультету наказами № 3390 від 07.08.2007 року та № 3432 від 07.08.2008 року з ним як обраним за конкурсом, укладались строкові договори відповідно до 30.06.2008 року та до 30.06.2011 року (а.с.91-112 т.1).

Відповідно до заяви від 31.08.2010 року, ОСОБА_2 наказом № 3516 від 08.11.2010 року з 01.11.2010 року переведено на посаду асистента кафедри обліку і аудиту на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_5 по 18.06.2013 року (а.с.113-114 т.1).

Відповідно до заяви від 01.08.2011 року, позивача наказом № 3039 від 12.09.2011 року з 15.09.2011 року переведено асистентом кафедри обліку і аудиту на 0,5 ставки на час відпустки по догляду за дитиною асистента ОСОБА_5 по 18.06.2013 року за умовами строкового договору (а.с.115-116 т.1).

Відповідно до поданої ОСОБА_2 27.08.2013 року заяви, наказом відповідача від 10.09.2013 року № 3195 позивачу надано щорічну основну відпустку терміном на 20 календарних днів з 28.08.2013 року по 16.09.2013 року і на зазначений вище період продовжено термін перебування останнього на посаді. Параграфом 3 цього наказу звільнено ОСОБА_2 із займаної посади у зв'язку із закінченням терміну роботи (п.2 ст.36 КЗпП України) в останній день відпустки 16.09.2013 року з виплатою компенсації за 106 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (а.с.115-116 т.1).

18.09.2013 року позивачем подано відповідачеві заяву з проханням зарахувати його на посаду асистента кафедри обліку і аудиту економічного факультету на умовах строкового трудового договору з 25 вересня 2013 року до 30 червня 2014 року на 0,5 ставки на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_6 (а.с.121 т.1).

На підставі зазначеної вище заяви ОСОБА_2 наказом № 3497 від 25.09.2013 року його прийнято на посаду асистента кафедри обліку і аудиту економічного факультету з 25.09.2013 року на час відпустки по догляду за дитиною асистента ОСОБА_6 по 30.06.2014 року на умовах строкового трудового договору ( а.с.120 т.1).

24.06.2014 року ОСОБА_2 подав заяву про продовження з ним строкового трудового договору на займаній посаді з 01.07.2014 року по 29.07.2014 року у зв'язку із керівництвом навчальною практикою. На підставі цієї заяви був виданий наказ від 04.07.2014 року № 2183, яким ОСОБА_2 продовжили термін перебування на даній посаді з 01.07.2014 року по 29.07.2014 року у зв'язку із керівництвом практикою (а.с.123-124).

Наказом від 25.07.2014 року № 2433 ОСОБА_2 був звільнений із займаної посади 29.07.2014 року у зв'язку із закінченням терміну трудового строкового договору з виплатою компенсації за 56 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.

У зв'язку з надісланням ОСОБА_2 заяви про надання йому щорічної основної відпустки тривалістю 56 днів та двох листків непрацездатності, відповідно до яких він перебував на лікарняному з 28.07.2014 року по 18.08.2014 року, відповідачем внесено зміни до наказу від 25.07.2014 року №2433 і надано позивачу відпустку з 29.07.2014 року по 18.08.2014 року, яку продовжено до 13.10.2014 року (наказ від 29.08.2014 року № 2887). Цим же наказом звільнено позивача із займаної посади у зв'язку із закінченням терміну строкового трудового договору в останній день відпустки 13.10.2014 року.

Наказом № 4280 від 27.11.2014 року позивача на підставі поданої ним заяви від 12.11.2014 року та, з урахуванням часу його тимчасової непрацездатності під час щорічної відпустки з 11.10.2014 року по 08.11.2014 року, звільнено з займаної посади у зв'язку з закінченням терміну строкового трудового договору ( п.2 ст.36 КЗпП України) в останній день відпустки 04.12.2014 року (після її продовження у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_2.) (а.с.129 т.1).

Наказом № 4543 від 26.12.2014 року позивача на підставі поданої ним заяви від 12.11.2014 року та, з урахуванням часу його тимчасової непрацездатності під час щорічної відпустки з 11.11.2014 року по 05.12.2014 року, звільнено з займаної посади у зв'язку з закінченням терміну строкового трудового договору ( п.2 ст.36 КЗпП України) в останній день відпустки 29.12.2014 року (після її продовження у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_2.) (а.с.131 т.1).

Наказом № 11 від 12.01.2015 року частково змінено наказ про звільнення ОСОБА_2 та у зв'язку із його тимчасовою непрацездатністю під час щорічної відпустки звільнено останнього з займаної посади у зв'язку з закінченням терміну строкового трудового договору (п.2 ст.36 КЗпП України) в останній день відпустки 15.01.2015 року (після її продовження у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_2.) з виплатою компенсації за 3 календарних дні щорічної невикористаної відпустки (а.с.136 т.1).

Наказом № 209 від 02.02.2015 року частково змінено наказ №11 про звільнення ОСОБА_2 та у зв'язку із його тимчасовою непрацездатністю під час щорічної відпустки продовжено щорічну відпустку на 3 календарних дні з 15.01. по 17.01.2015 року й звільнено останнього з займаної посади у зв'язку з закінченням терміну строкового трудового договору (п.2 ст.36 КЗпП України) в останній день відпустки 17.01.2015 року (а.с.141 т.1).

Відповідно до ч.2 ст.23 КЗпП України, строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно з ч.2 ст.39-1 КЗпП України, трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Виходячи із змісту зазначеної норми, це правило не поширюється на випадки, передбачені частиною другою статті 23 КЗпП , відтак, воно відповідно до чинного законодавства не має предмета правового регулювання, оскільки частина друга статті 23 цього Кодексу містить вичерпний перелік випадків, коли допускається укладення строкового трудового договору. Таким чином, переукладення строкового трудового договору у випадках, що підпадають під частину другу статті 23 КЗпП, не тягне набуття трудовим договором характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк.

Відповідно до ст.54 Закону України «Про освіту», педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладання трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Згідно зі ст.48 Закону України «Про вищу освіту», на посади науково-педагогічних працівників обираються за конкурсом, як правило, особи, які мають наукові ступені або вчені звання, а також випускники магістратури, аспірантури та докторантури. Процедура обрання науково-педагогічних працівників передбачена «Положенням про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації», затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24.12.2002 року № 744.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки встановив, що строкові договори з позивачем укладалися на підставі поданих позивачем заяв про участь в конкурсі та на основі конкурсного відбору, а в період з 25.09.2013 року і по день звільнення останній був зарахований на посаду асистента кафедри обліку і аудиту економічного факультету відповідно до поданих ним заяв на умовах строкового трудового договору на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_5 та ОСОБА_6, і звільнений з займаної посади у зв'язку з закінченням терміну дії строкового договору.

Посилання позивача на те, що заява про зарахування його на посаду асистента кафедри обліку і аудиту економічного факультету на час відпустки по догляду за дитиною асистента кафедри ОСОБА_6 була ним написана під впливом важких обставин і тиском, не заслуговують на увагу, оскільки жодних допустимих доказів про це останній не надав, а тривале його лікування і потреба в коштах для реабілітації не може бути доказом укладення такого договору поза волею останнього.

Відповідно до п.10 Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24.12.2002 року № 744, при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, у тому числі контракт; термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін; вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін.

Як встановлено з матеріалів справи і підтверджується власноручно написаними позивачем заявами, строки дії кожного договору, укладеного за результатами конкурсу, визначалися самим позивачем і погоджувались з відповідачем, будь-яких застережень щодо строку дії такого договору останній не обумовлював, а відтак, такі визначалися сторонами за погодженням.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Оскільки позивачем не представлено достатніх та належних допустимих доказів у підтвердження своїх позовних вимог, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення.

Доводи апелянта про те, що він не знав про його звільнення з посади асистента кафедри обліку і аудиту 16.09.2013 року колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в своїх попередніх заявах при обранні його на зазначену посаду він зазначав фразу: «вважати мене працюючим» або «перевести на посаду», а у заяві від 18.09.2013 року, як і в заяві від 06.07.2004 року про прийом його вперше на посаду зазначено фразу «Прошу зарахувати мене на посаду…» тобто прийняти на посаду, що свідчить про розуміння ОСОБА_2 того, що його звільнено з роботи за попереднім строковим договором, яким його було прийнято на посаду асистента кафедри обліку і аудиту на час відпустки по догляду за дитиною асистента ОСОБА_5 (наказ відповідача від 10.09.2013 року № 3195).

Разом з тим, апеляційний суд нагадує, що суд першої інстанції відмовив ОСОБА_2 в позові за безпідставність позовних вимог, що спростовує доводи апелянта про застосування судом позовної давності.

Крім того, неспроможними є доводи апелянта щодо неправильного його звільнення з посади асистента кафедри обліку і аудиту, на яку він був прийнятий за строковим трудовим договором на час відпустки по догляду за дитиною асистента ОСОБА_6, оскільки відповідачем за заявою ОСОБА_2, останньому надано відпустку, на яку працівник мав право, і в подальшому зміни до наказів вносились у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_2 під час наданої йому відпустки, а відтак, відповідач правомірно звільнив ОСОБА_2 в останній день відпустки з урахуванням її продовження на кількість днів хвороби.

Не впливають на висновки суду і доводи апелянта про те, що оскільки період тимчасової непрацездатності працівника не є перешкодою для розірвання строкового трудового договору, а відповідач продовжив строк трудового договору і трудові відносини фактично тривали, тому, на думку апелянта, згідно з ч.1 ст.39-1 КЗпП дія строкового договору вважається продовженою на невизначений термін. Ці доводи спростовуються матеріалами справи, з яких встановлено, що відповідач у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю позивача продовжував не строк трудового договору, а період щорічної відпустки, що визнає сам позивач у поданому поясненні до апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та висновками суду.

Ураховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що районним судом правильно встановлено фактичні обставини справи, зібраним доказам дана оцінка, правильно застосований матеріальний закон та дотримана процедура розгляду справи, передбачена ЦПК України, рішення суду відповідає вимогам закону, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.