Номер провадження: 22-ц/785/2964/15
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Троїцька Л. Л.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Троїцької Л.Л.,

суддів - Таварткіладзе О.М., Ісаєвої Н.В.,

при секретарі - Швець В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визначення порядку користування квартирою, про зобов'язання не перешкоджати в користуванні кімнатою в квартирі, про виселення та вселення за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

30.01.2014 року ОСОБА_2, діюча від свого імені та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, уточнивши який, остаточно просила:

- вселити її разом з дітьми у жилу кімнату площею 12,3 кв.м. квартири АДРЕСА_1, виселивши з цієї кімнати ОСОБА_6, ОСОБА_5 та усіх інших осіб;

- зобов'язати ОСОБА_6 і ОСОБА_5 не перешкоджати їй та дітям в користуванні вказаною кімнатою;

- встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, шляхом виділення їй разом з дітьми жилої кімнати площею 12,3 кв.м., залишивши в користуванні ОСОБА_6 і ОСОБА_5 жилих кімнат площею 6,9 кв.м. та 16,9 кв.м., а також залишити кухню, ванну кімнату, туалет і коридор - у загальному користуванні.

Позов обґрунтувала тим, що спірна квартира на праві спільної часткової власності належала ОСОБА_5, ОСОБА_6 та її чоловіку ОСОБА_7 в рівних частках.

Від шлюбу з ОСОБА_7 народилися діти, які зареєстровані за вищевказаною адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_3 її чоловік помер. У встановлений законом строк вона звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Згідно рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2013 року у справі № 1522/20994/12, яке набрало законної сили 21 липня 2014 року, за нею та за її неповнолітніми дітьми визнано право власності по 1/12 частини квартири за кожним.

Відповідачі перешкоджають їй та малолітнім дітям мешкати за вищевказаною адресою.

Посилаючись на викладене, просила задовольнити її позов (а.с.2-4, 98-99).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2015 року у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі (а.с.135).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухав суддю-доповідача, який виклав зміст рішення, перевіривши матеріали справи в межах апеляційної скарги, заперечень на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду в частині відмови в позові про встановлення порядку користування жилою площею та усунення перешкод - скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси від 27.11.2013 року, яке набрало законної сили за ОСОБА_2 та її неповнолітніми дітьми, за кожним, визнано право власності по 1/12 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.20-24; 25; 26).

Іншими співвласниками вказаної квартири є відповідачі по справі.

Вказана квартира є трикімнатною, загальною площею 58,5 кв.м. та в цілому складається з жилих кімнат площею: 16,9 кв.м., 12,3 кв.м., 6,9 кв.м.; кухні - 9,4 кв.м.; вбиральні - 1,0 кв.м., ванної кімнати - 2,6 кв.м., коридору - 8,3 кв.м.; лоджії - 1,1 кв.м. (а.с.103-105).

Згідно рішення Приморського районного суду м.Одеси від 06.12.2013 року, яке набрало законної сили та акту державного виконавця Другого Приморського ВДВС Одеського МУЮ від 23.04.2014 року ОСОБА_2 та її діти вселені в спірну квартиру (а.с.167-169170-172).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд виходив з того, що між сторонами склався певний порядок користування квартирою, а саме: ОСОБА_2 разом з дітьми користується жилою кімнатою 6,9 кв.м., відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 - жилими кімнатами площею 12,3 кв.м. та 16,9 кв.м. Підсобні приміщення квартири знаходяться у їх спільному користуванні.

У разі виділення ОСОБА_2 та її дітям у користування жилої кімнати 12,3 кв.м. з балконом (лоджією), площею 1,1 кв.м., що разом становить 13,4 кв.м., призведе до збільшення наданої їм у користування жилої площі на 4,1 кв.м. від розміру їхньої сукупної ідеальної частки у жилій площі квартири, що становить 9,03 кв.м.

При виділенні відповідачам ОСОБА_6 і ОСОБА_5 у користування жилих кімнат площею 6,9 кв.м. та 16,9 кв.м., що разом становить 23,8 кв.м. призведе до зменшення наданої ним у користування жилої площі на 2,13 кв.м. від розміру їхньої сукупності ідеальної частки у жилій площі квартири, що суперечить вимогам ст. 319, 321, 358 ЦК України.

При викладених обставинах, суд погодився з доводами відповідачів стосовно того, що житлова кімната площею 6,9 кв.м. є самою ближчою за величиною до сукупної ідеальної частки, яка належить позивачу і її дітям в спірній квартирі.

При вирішенні спору по суті крім вказаних норм матеріального права, суд керувався висновками будівельно-технічної експертизи від 08.12.2014 року (а.с.81-97).

Між тим, з такими висновками суду колегія погодитись не може.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку) квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди.

Як роз'яснено в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року з наступними змінами "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України", при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно зі ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист прав приватної власності" роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

З матеріалів справи вбачається, що первісний позов ОСОБА_2 був заявлений про поділ квартири в натурі, надання у володіння та користування частки квартири, а саме кімнати 12,3 кв.м., та її вселення разом з дітьми в квартиру. Уразі неможливості розподілу квартири ОСОБА_2 просила встановити можливий варіант користування жилими приміщеннями (а.с.2-4).

В грудні 2014 року позивачка змінила предмет позовних вимог та просила встановити порядок користування спірною квартирою з виділенням їй разом з дітьми жилої кімнати площею 12,3 кв.м., залишивши при цьому у користуванні відповідачів кімнат площею 16,9 та 6,9 кв.м., а підсобні приміщення у загальному користуванні; вселити її у вказану кімнату; виселити з цієї кімнати відповідачів та інших осіб та зобов'язати ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не перешкоджати їй та її дітям користуватися даною кімнатою (а.с.98-99).

Наполягаючи на задоволенні позову, ОСОБА_2 посилалась на те, що відповідачі відмовляються у добровільному порядку визначити порядок користування жилими кімнатами спірної квартири.

Колегія вважає, що за відсутності згоди, порядок володіння та користування майном визначається судом за позовом одного або декількох співвласників.

Згідно технічного паспорту квартира складається із трьох кімнат жилою площею 36,1 кв.м., у тому числі: кімнати площею 16,9, 12,3 , 6,9 кв.м.; загальною площею 58,5 кв.м. (а.с.103-105).

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 06.12.2013 року встановлено, що квартира на праві спільної часткової власності належала ОСОБА_7, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в рівних частках (а.с.110).

Після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, на підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси від 27.11.2013 року за позивачкою з дітьми в порядку спадкування за законом визнано право власності по 1/12 частини квартири за кожним, що в сукупності складає 1/4 частина цієї квартири (а.с.20-24; 25;26).

ОСОБА_6 належить 1/3 частина спірної квартири; ОСОБА_5 5/12 частин квартири.

Колегія не може погодитись з висновками суду 1-ої інстанції про те, що між сторонами склався порядок користування жилими приміщеннями квартири, оскільки це суперечить рішенню Приморського районного суду м. Одеси від 06.12.2013 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 і до її неповнолітніх дітей про визнання тами, що втратили право користування житловим приміщенням.

Вказаним рішенням встановлено, що до смерті ОСОБА_7 його сім'я за погодженням власника квартири ОСОБА_5 мешкала в АДРЕСА_5. У квартирі АДРЕСА_1 проживали відповідачі по справі.

Після смерті ОСОБА_7 - чоловіка ОСОБА_2, відповідачі змінили вхідні замки до квартири АДРЕСА_1 і вчиняли перешкоди позивачці з дітьми мешкати за місцем реєстрації. Вказаним рішенням суду вони були вселені у спірну квартиру.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За таких підстав, не можна вважати правильними висновки суду про те, що між сторонами склався порядок користування жилими приміщеннями в спірній квартирі і ОСОБА_2 з двома дітьми постійно мешкає в кімнаті площею 6,9 кв.м., оскільки вона вимушена була вселитися в цю кімнату після постановлення вищевказаного рішення суду.

Не може погодитись колегія і з висновками суду 1-ої інстанції про те, що при виділенні позивачці з дітьми кімнати 12,3 кв.м. будуть порушені права власника ОСОБА_6, якому належить 1/3 частина квартири, так як при встановленні порядку користування жилими приміщеннями розмір часток у власності не змінюється.

Крім того, сторони по справі є власниками своїх часток в ідеальному значенні і в реальному вираженні ніхто з них свої долі не виділяв.

Дані обставини судом 1-ої інстанції не враховані і належна правова оцінка відповідно до ст.212 ЦПК України їм не надана.

Враховуючи відсутність у позивачці іншого житла і фактичну неможливість нормального проживання трьох осіб у приміщенні 6,9 кв.м., колегія вважає можливим захистити житлові права та інтереси дітей та їх матері, шляхом надання їм у користування жилої кімнати площею 12,3 кв.м., що відповідає вимогам Конвенції "Про права дитини" від 20.11.1989 року та Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 року.

При цьому у відповідачів залишаються у користуванні жилі приміщення площею 6,9 та 16,9 кв.м. Підсобні приміщення залишаються у загальному користуванні сторін.

Оскільки відповідачі заперечують проти такого встановлення порядку користування жилими приміщеннями, суд зобов'язує їх не чинити перешкод позивачці і її дітям у користуванні вказаною кімнатою.

Таке рішення, на думку колегії, є справедливим і відповідає нормам чинного законодавства.

Що стосується інших позовних вимог ОСОБА_2, а саме: вселення у кімнату 12,3 кв.м. і виселення з неї відповідачів та інших осіб, то в їх задоволенні судом 1-ої інстанції відмовлено і колегія з цим погоджується та вважає їх безпідставними.

Рішенням суду від 06.12.2013 року позивачка з дітьми вже вселена в спірну квартиру, проте вселення в конкретну жилу кімнату квартири, яка знаходиться у спільній частковій власності сторін і виселення з неї, діючим законодавством не передбачено.

За таких підстав, згідно ч.1 ст.309 ЦПК України, рішення суду 1-ої інстанції в частині відмови в позові про встановлення порядку користування жилою площею та усунення перешкод підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову, з залишенням без змін його іншої частини.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, ст.317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2015 року в частині відмови ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх дітей, у визначенні порядку користування жилою площею та усунення перешкод - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_3 і ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визначення порядку користування жилою площею та усунення перешкод - задовольнити.

Виділити в користування ОСОБА_2 та її неповнолітнім дітям: ОСОБА_3 і ОСОБА_4, жилу кімнату площею 12,3 кв.м. в АДРЕСА_1.

Виділити в користування ОСОБА_6, ОСОБА_5 кімнати, площею 6,9 та 16,9 кв.м.

Кухню, ванну кімнату, туалет та коридор залишити у загальному користуванні.

Зобов`язати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не перешкоджати ОСОБА_2 та її неповнолітнім дітям: ОСОБА_3 і ОСОБА_4, користуватись кімнатою площею 12,3 кв.м. та підсобними приміщеннями в квартирі АДРЕСА_1.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили негайно, однак може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду

Одеської області: Л.Л.Троїцька

О.М.Таварткіладзе

Н.В.Ісаєва