Номер провадження: 22-ц/785/2130/15
Головуючий у першій інстанції Виноградова Н. В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Процик М.В, Сєвєрової Є.С.,

при секретарі судового засідання Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Одеської міської ради про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИЛА:

До Суворовського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_3 з позовною заявою до Одеської міської ради про визнання права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, який складається з житлового будинку літ. "А", до складу якого входять: житлова кімната площею 13,5 кв.м., житлова кімната площею 15,2 кв.м., кухня площею 5,8 кв.м., веранда площею 9,4 кв.м., тамбур площею 1,8 кв.м., загальна площа будинку становить - 45,7 кв.м., житлова площа - 28,7 кв.м; сарай літ. "Б" площею 7,2 кв.м.; убиральні літ. "В" площею 0,7 кв.м.; огорожі та мостіння в порядку набувальної давності. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що її батько - ОСОБА_4 збудував житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 без дозвільних документів. Рішенням виконкому Ленінської районної ради народних депутатів м. Одеси вищезазначене домоволодіння було вилучено. 20.12.1983 року ОСОБА_4 отримав ордер на право зайняття ним та його родичами спірного домоволодіння. З 2002 року позивачка проживала разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 - даний факт встановлений рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29.09.2006 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Позивачка звернулась до КП "Пересипський" з заявою про приватизацію житла, але їй було відмовлено, оскільки домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 не зазначено в рішенні виконкому № 634 від 16.11.1983 року (а.с.2-4).

Відповідачем були подані заперечення на позов, в яких зазначено, що позов не обґрунтований та незаконний, оскільки з матеріалів справи не видно щоб між ОСОБА_4 та відповідною організацією, що видала ордер на зайняття спірного будинку, укладався договір найму. Після прийняття спірного домоволодіння на баланс місцевих рад, ОСОБА_4 для реалізації свого права власності необхідно було звернутися до органів приватизації. ОСОБА_3 не надано жодного доказу, який би свідчив про те, що ОМР було надано заяву про відмову у здійсненні приватизації житла. Також позивачка просить визнати право власності за набувальною давністю на домоволодіння АДРЕСА_1, загальною площею - 45,7 кв.м., а згідно ордеру НОМЕР_1 від 09.12.1983 року домоволодіння надавалося ОСОБА_4, загальною площею 28,7 кв.м. За даних обставин відповідач вважає, що позов задоволенню не підлягає (а.с.30-33).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Одеської міської ради про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю було відмовлено (а.с.51-52).

08.01.2015 року ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року. Апелянт скаржиться на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм права та просить суд відмінити рішення суду першої інстанції, прийняти нове у відповідності до дійсних обставин справи та належних правових норм: встановити факт спливу строку, необхідного для набуття права власності за набувальною давністю на домоволодіння АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_3 право для отримання правоустановчих документів на будівлю за зазначеною адресою. Крім цього, апелянт просить визнати неправомірним переведення провадження з окремого у позовне, а зацікавлену особу у відповідача (а.с.55-57).

16.01.2015 року ОСОБА_3 подала доповнення до апеляційної скарги на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року (а.с.69-73).

В судовому засіданні позивачка апеляційну скаргу підтримала.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Апеляційним судом Одеської області за клопотанням позивачки витребувались для огляду матеріали цивільних справ за її зверненнями до суду (а.с.111,113), а також архівні матеріали та копія інвентарної справи на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1. (а.с.123-133).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, пояснення представника відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивування відмови в задоволенні позову виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до технічного паспорту від 12.01.2006 року, наданого позивачкою, домоволодіння підлягає здачі в експлуатацію, тобто домоволодіння було самочинно збудоване та не здане в експлуатацію (а.с.20-23). Оскільки Постановою Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав було роз'яснено, що відповідно до статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належного затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм та правил, то право власності на самочинного збудовані житлові будинки, споруди, інше нерухоме мано не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їх спадкоємці. Це майно не є об'єктом права власності, тож застосовувати набувальну давність до нього неможливо (а.с. 51 оборот).

Між тим, з такою кваліфікацією спірних правовідносин колегія суддів погодитись не може виходячи з наступного.

Судом першої інстанції правильно було встановлено, що ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом РАЦС Ленінського райвиконкому, актовий запис №1281 (а.с.44).

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м.Одеси № 583 від 31.10.1983 року було вилучено самочинно побудоване домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10). Спірне домоволодіння складається з житлового будинку літ. "А", до складу якого входять: житлова кімната площею 13,5 кв.м., житлова кімната площею 15,2 кв.м., кухня площею 5,8 кв.м., веранда площею 9,4 кв.м., тамбур площею 1,8 кв.м., загальна площа будинку становить - 45,7 кв.м., житлова площа - 28,7 кв.м; сарай літ. "Б" площею 7,2 кв.м.; убиральні літ. "В" площею 0,7 кв.м.; огорожі та мостіння (а.с.21-23).

09.12.1983 року виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів м. Одеси було видано ОСОБА_4 ордер НОМЕР_1, серії ЛР на зайняття будинку АДРЕСА_1, на підставі рішення виконкому Ленінської ради народних депутатів м. Одеси від 16.11.1983 року № 634 (а.с.11,12-14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 4304 (а.с.16).

Право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в КП "ОМБТІ та РОН" не зареєстровано, що підтверджується довідкою КП "ОМБТІ та РОН" № 4321801.0501 від 23.05.2005 року (а.с.19). Згідно довідки КП "ДЕЗ "Пересипський" від 04.10.2012 року житловий будинок АДРЕСА_1 на їх балансі не знаходиться (а.с.17).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29.09.2006 року визнано за ОСОБА_3 право користування житловим приміщенням, а саме: домоволодінням АДРЕСА_1 (а.с.15). ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою про склад сім'ї від 21.06.2012 року (а.с.18).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги та посилання апелянта на обставини справи колегія суддів вважає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог суду першої інстанції слід було виходити з наступного.

ОСОБА_4 у 1982 році самочинно побудував за власні кошти житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до діючого на той час законодавства, а саме ч.ч.1,2 ст.105 ЦК УРСР, громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). За позовом виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів такий будинок або частина його можуть бути безоплатно вилучені судом і зараховані до фонду місцевої Ради народних депутатів або за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів знесені громадянином, який проводив самовільне будівництво, або за його рахунок. Знесення чи вилучення будинку, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, проводиться, коли громадянин не привів його, після попередження, у відповідність з проектом чи зазначеними нормами і правилами. Крім цього, в п.14 Постанови Пленуму ВС УРСР від 19.09.1975 року зазначено, що при задоволенні позову про безоплатне вилучення будинку чи частини його суд може за вимогою виконавчого комітету ради вирішити питання про позбавлення громадянина і осіб, які з ним проживають, права користування самовільно спорудженим будинком чи прибудовою з наданням або без надання іншого жилого приміщення (ст.107 ЦК). Таким чином, можна зробити висновок, що для прийняття виконавчим комітетом Ленінської районної ради рішення про безоплатне вилучення об'єкту самочинного будівництва, потрібно було попереднє рішення суду з зазначеного питання, яке в матеріалах справи відсутнє.

На запит апеляційного суду Одеської області щодо вказаного рішення, Суворовським районним судом м. Одеси було повідомлено, що згідно перевірки алфавітних покажчиків реєстрації цивільних справ Ленінського районного суду м.Одеси за 1983-1984 роки дані за позовом Ленінського виконкому районної ради м.Одеси до ОСОБА_4 про вилучення самочинно збудованого домоволодіння у архіві суду відсутні (а.с.119). Разом з тим, стаття 31 ЖК УРСР передбачає, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю. Для реалізації права, передбаченого цією статтею родині громадянина ОСОБА_4 було надано ордер на жиле приміщення в користування ( попередньо вилучене за рішенням виконкому Ленінської районної ради народних депутатів м. Одеси від 31.10.1983 року) на підставі рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів від 16.11.1983 року про прийняття на баланс місцевої ради будівель. Але як з'ясувалося згодом інформації про жиле приміщення за адресою АДРЕСА_1 у згаданому рішенні виконкому не міститься. Проте ордер на жиле приміщення був виданий, батько позивача оселився та зареєструвався в спірному будинку.

Стаття 58 ЦК УРСР передбачає, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. З огляду на відсутність підстав визнання ордеру недійсним, передбачених у статті 59 ЦК УРСР, колегія суддів приходить до висновку, що спірний будинок був визнаний державою об'єктом житлових правовідносин, тобто втратив статус самочинного, а помилки та/або втрата документів державними органами не можуть служити перешкодою для реалізації прав громадян. При цьому правовий режим речі визначається законодавством, яке було чинним на момент створення речі, та наступна зміна законодавства не може погіршувати правове становище (звужувати обсяг прав) особи. Відсутність всіх документів, які повинні мати місце за аналогічних обставин, не дають підстав вважати об'єкт неврахованим та таким, що може бути прирівняний до об'єкту прийнятого в експлуатацію за чинним законодавством, в іншому випадку слід було б зробити висновок, що позивачка та її батько мешкають та зареєстровані в незданому до експлуатації об'єкті, що є неможливим з точки зору як раніше чинного так і діючого законодавства. На користь позиції колегії суддів свідчить факт користування позивачкою міськими комунікаціями, оплата комунальних послуг та факт реєстрації місця проживання ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 (а.с.5). Таким чином, Ленінською районною радою народних депутатів була допущена технічна помилка - незафіксованість інформації про прийняття на баланс об'єкту, розташованого за адресою АДРЕСА_1, що призвело до правової невизначеності у спірних правовідносинах.

Оскільки спірний будинок є об'єктом комунальної власності, позивачка набула право користування спірним майном на відповідному правовому титулі (як член сім'ї наймача) та має право на його приватизацію в установленому законом порядку, підстави для застосування ст. 344 ЦК України в спірних правовідносинах відсутні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо невірної оцінки спірних правовідносин знайшли своє часткове підтвердження. Разом з тим, відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо вимог позивача про визнання неправомірним переведення провадження з окремого у позовне, а зацікавлену особу у відповідача, колегія суддів зауважує, що така процедура не передбачена чинним процесуальним законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що 06.10.2012 року до Суворовського районного суду надійшла заява ОСОБА_3 про встановлення факту спливу строку необхідного для набуття права власності за набувальною давністю на будинок за адресою АДРЕСА_1 (а.с.58-59). У прийнятті даної заяви позивачу було відмовлено ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2012 року з урахуванням положень ч. 4 ст.256 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право (а.с.60). Вказана ухвала набрала законної сили. Колегія суддів звертає увагу позивачки, що питання застосування набувальної давності є комплексним питанням, який передбачає виникнення права власності у встановленому законом порядку, а тому навіть прийняття рішення в окремому провадженні не захистить права позивача. В той самий час колегія суддів приймає окрему ухвалу, яка спрямована на усунення перешкод в реалізації прав позивач з боку державних органів, чим забезпечую практичну реалізації законних прав позивач, незважаючи на те, що в справі яка розглядається позивачем було обрано невірний спосіб захисту своїх прав, а в судовому засіданні в апеляційному суду Одеської області від 31.03.2015 р. позивачка відмовилась звертатись до органів приватизації з метою отримання відповіді, яку можна було приєднати до матеріалів цієї справи та позбавила суд можливості висловитись по суті приватизаційного спору.

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження колегія суддів на підставі п. 3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінює мотивування рішення суду першої інстанції, залишаючи відмову в задоволенні позову без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року змінити в частині мотивування відмови в задоволенні позові, в іншій частині залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

Є.С. Сєвєрова

М.В. Процик