22-ц/775/318/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Іванченко А.М.
Доповідач Попова С. А.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

03 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Ігнатоля Т.Г., Кочегарової Л.М.,

при секретарі Брежнєві Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення заборгованої суми індексації заробітної плати, компенсації за несвоєчасну виплату частини заробітної плати, середнього заробітку за час затримки у розрахунку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1, який перебував у трудових відносинах із ПАТ «ММК ім. Ілліча» з 21.02.1975р. по 07.05.2010р., звернувся до суду із позовом до колишнього роботодавця, уточнивши в подальшому редакцію позовних вимог (а.с. 21-22, 28-29), про стягнення заборгованої суми індексації заробітної плати за період з березня 2003р. по 05.05.2010р. з компенсацією за несвоєчасність виплати - загалом 1070,60грн.; середнього заробітку за затримку у розрахунку при звільненні, розрахованого за період з 07.05.2010р. по 23.01.2014р.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки у розрахунку при звільненні в розмірі 2500грн., з утриманням з вказаної суми при виплаті передбачених законом податків та обов'язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ «ММК ім. Ілліча» в дохід держави судовий збір.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить рішення змінити, задовольнивши його позов в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, який підтримав доводи скарги, заперечення проти скарги представника відповідача ПАТ «ММК ім. Ілліча» - Новгородської В.В., розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність повідомленого про дату і час розгляду справи позивача ОСОБА_1, який у змісті апеляційної скарги просив вирішити справу у його відсутність, дослідивши письмові матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з 21.02.1975р. по 07.05.2010р. перебував у трудових відносинах із ПАТ «ММК ім. Ілліча», що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці.

На час звільнення позивача 07.05.2010р., повний розрахунок з ним проведено не було - залишилася невиплаченою сума індексації заробітної плати в сумі 527,04грн. та компенсації втрати частини доходів у зв'язку з затримкою її виплати в сумі 543,56грн., а всього 1070,60грн., нарахованих за період з березня 2003 року по липень 2006 року (включно).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з положень ч. 2 ст. 117 КЗпП України, і зважаючи на виникнення між сторонами спору щодо періоду і розміру заборгованості, сплату роботодавцем заборгованості по індексації із компенсацією лише в процесі судового розгляду справи, частково стягнув з роботодавця середній заробіток за час затримки у розрахунку при звільненні позивача, виходячи з принципу розумності, справедливості та співмірності щодо суми заборгованості по індексації і компенсації, на яку обгрунтовано позивач мав право.

З такими висновками суду не можна не погодитись з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За положеннями частини 2 наведеної норми: при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник, або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як з'ясовано, ОСОБА_1 звільнений з роботи 07.05.2010р., що згідно із табелем обліку робочого часу є останнім днем його роботи.

На час звільнення позивача повний розрахунок з ним проведено не було - залишилася невиплаченою сума індексації та компенсації за період березень 2003р.-липень 2006р. (включно) загалом 1070,60грн.

Суд першої інстанції вірно взяв до уваги, що ця сума заборгованості по індексації разом із нарахованою компенсацією за несвоєчасність виплати частини зарплати в загальній сумі 1070,60грн., що знайшла своє підтвердження, була сплачена роботодавцем позивачеві лише 23.01.2014р., що вбачається з виписки по картрахунку ОСОБА_1 - до сплати сума заборгованості після відрахувань податків і обов'язкових платежів становить 877,25грн.

Розв'язуючи позовні вимоги в порядку застосування щодо роботодавця відповідальності за ст. 117 КЗпП, суд розрахував середній заробіток за час затримки у розрахунку з позивачем в розмірі 86378,40грн. за період з 08.05.2010р. по 23.01.2014р., коли була виплачена заборгованість по індексації заробітної плати разом із компенсацією у зв'язку із затриманням виплати цієї частини заробітної плати, що становить 930 днів, із розрахунку середньоденної заробітної плати позивача на момент його звільнення - 92,88грн.

У відповідності з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999р. з подальшими змінами, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Судом у якості ознак виниклого спору між сторонами щодо розміру заборгованості із заробітної плати визначено те, що відповідачем в позасудовому порядку не були виконані вимоги з повного розрахунку із звільненим працівником, в тому числі виплати індексації заробітної плати за спірний період і її компенсації за порушення строків виплати, з приводу чого підприємство заперечувало своє зобов'язання (а.с. 17-18, 33), а їх розмір був з'ясований під час судового розгляду справи і на стадії звернення позивача до суду між сторонами не було узгодження щодо періоду і розміру спірної суми індексації і компенсації заробітної плати. На підставі цього суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для застосування відповідальності за ст. 117 КЗпП щодо роботодавця зі стягненням з останнього на користь працівника середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні.

І, визначаючи частковий розмір стягуваної суми по цій позиції - 2500грн., суд врахував основну спірну суму боргу з індексації заробітної плати і грошової компенсації щодо неї, на яку позивач мав право (1070,60грн.), що була виплачена в ході розгляду справи; частку, яку вона становила у заявлених вимогах; істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком, стягнення якого вимагав позивач.

Наведені обставини, а також тривалість часу (понад 3 роки), протягом якого за отриманням недоплаченої суми не звертався ОСОБА_1, що фактично і визначило розмір заявленого у позові середнього заробітку, дає підстави колегії суддів вважати оскаржуване рішення таким, що грунтується на принципі співмірності із задоволеними сумами, що відповідає положенням п. 20 вищенаведеної постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 і узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 24.10.2011р. № 6-39цс11, 21.11.2011р. № 6-60цс11, 16.01.2012р. № 6-54цс11.

Тож, доводи апеляційної скарги щодо невникнення суду першої інстанції у зміст цих рішень Верховного Суду України не є слушним.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1, відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про наявність матеріально-правових підстав для часткового задоволення вимог щодо середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні і відмови у стягненні заборгованої суми індексації і компенсації по заробітній платі, яка доведена, і що була фактично сплачена під час вирішення даного спору судом.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем і його представником не надано.

Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді