АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого: Невідомої Т.О.
суддів: Побірченко Т.І., Шахової О.В.
при секретарі: Бугаю О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах військової частини НОМЕР_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності незаконною, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,
№ апеляційного провадження: №22-ц/796/11431/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Волошин В.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2015 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності незаконною, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.
Визнано незаконною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо затримки у видачі трудової книжки ОСОБА_2 .
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 8 920 грн. 56 коп., у відшкодування моральної шкоди 300,00 грн.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь держави судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.
В решті позову відмовлено.
Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах військової частини НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову у повному обсязі. Зазначає, що судом першої інстанції не було враховано акт від 09 вересня 2014 року № 2953/1, яким зафіксовано факт не звернення ОСОБА_2 08 вересня 2014 року за отриманням трудової книжки. Також зазначає, що з метою вручення позивачу трудової книжки посадовими особами військової частини НОМЕР_1 було здійснено ряд відповідних заходів. Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_2 навмисно не бажає отримувати трудову книжку, а тому відсутні правові підстави для задоволення даного позову.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 в інтересах військової частини НОМЕР_1 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з наведених в ній підстав.
ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважав, що спір вирішений судом правильно.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в суд апеляційної інстанції, з`ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 згідно трудової угоди працював у військовій частині НОМЕР_1 на посаді артиста другої категорії 2 взводу оркестру Роти Почесної Варти з 2014 року.
05 серпня 2014 року ОСОБА_2 подав заяву про звільнення за угодою сторін з 08 вересня 2014 року (а.с 27).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 200 від 08 вересня 2014 року ОСОБА_2 було звільнено з роботи за угодою сторін на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України(а.с.28).
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 про витребування трудової книжки, стягнення суми заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, яке набрало законної сили, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 видати ОСОБА_2 належним чином оформлену трудову книжку, стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток за час затримки заробітку у розмірі 7 050,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1 428,80 грн., вихідну допомогу у сумі 2 158 грн. 24 коп., моральну шкоду у розмірі 2 158 грн. 24 коп. (а.с.6-9).
20 березня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконною бездіяльність відповідача в частині неповернення йому трудової книжки, стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 грудня 2014 року та відшкодувати завдану моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.
З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , визнавши незаконною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо затримки у видачі трудової книжки ОСОБА_2 та стягнувши на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 8 920 грн. 56 коп., моральну шкоду у розмірі 300,00 грн.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Згідно з ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Як роз`яснено в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 (з наступними змінами і доповненнями), виплата працівникові середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки провадиться тільки тоді, коли вона не була йому видана своєчасно з вини власника або уповноваженого ним органу, а тому позивач протягом цього часу фактично не працював. Разом із тим, небажання працівника своєчасно отримати трудову книжку не може бути підставою для виплати йому середнього заробітку за час, коли її не було видано з цієї причини. Тому орган, який розглядає трудовий спір, не повинен обмежуватися з`ясуванням самого тільки факту несвоєчасної видачі звільненому працівникові трудової книжки, а зобов`язаний перевірити також причини, чому вона не була йому видана своєчасно.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, трудову книжку ОСОБА_2 не було видано з вини відповідальних осіб військової частини НОМЕР_1 , в зв`язку з чим заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року було зобов`язано відповідача видати ОСОБА_2 належним чином оформлену трудову книжку, що спростовує посилання апелянта на те, що позивач не бажає отримувати трудову книжку.
З відповіді ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві, наданої ОСОБА_2 , як стягувачу за виконавчими листами, виданими 20 березня 2015 року на підставі заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року вбачається, що станом на 20 травня 2015 року рішення суду не виконано (а.с.51). Зазначений факт в суді першої інстанції представником відповідача не заперечувався.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо законності та обґрунтованості заявлених ОСОБА_2 позовних вимог.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на лист № 1547 від 22 червня 2015 року, адресований ОСОБА_2 , з проханням звернутися до відділу кадрів військової частини НОМЕР_1 і отримати свою трудову книжку, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази отримання позивачем вказаного листа.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як в ході розгляду справи в суді першої інстанції, так і в ході апеляційного розгляду, відповідачем не доведено факту навмисного ухилення позивача від своєчасного отримання трудової книжки.
В суді апеляційної інстанції представником військової частини НОМЕР_1 було надано копію акта від 14 вересня 2015 року, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_2 лише 14 вересня 2015 року отримав трудову книжку. Проте, вказаний акт не спростовує висновки суду першої інстанції, оскільки на момент ухвалення оскаржуваного рішення трудова книжка ОСОБА_2 повернута не була.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам позивача у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому підстав для скасування рішення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах Військової частини НОМЕР_1 відхилити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2015 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Т.І. Побірченко

О.В. Шахова