Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №331/1186/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Мінасов В.В.
Провадження НОМЕР_4-ц/778/5669/15 Суддя-доповідач: Кухар С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, судді:Осоцького І.І.
суддів:Панкеєва О.В.
Кухаря С.В.
при секретаріБуримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 вересня 2015 року у справі

за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до ОСОБА_11, що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_12, ОСОБА_13, територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, третя особа Міське комунальне підприємство «Основаніє»

про усунення перешкод в користуванні квартирами, житловим будинком і прибудинковою територією,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 звернулися до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що вони є власниками квартир НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_13 є користувачем та проживає в квартири 22 цього будинку. ОСОБА_12 є власником квартир НОМЕР_5, 26 в цьому будинку.

Внаслідок самовільного будівництва тамбуру та прибудови до цих квартир звузився прохід між будинками літ. Д і літ. В-2 з 1,8 м. до 0,9 м. Це створює позивачем суттєві перешкоди у вільному проході, проїзді, пронесенні вантажу до квартир. ОСОБА_12 закрив доступ до проїзду будинку літ. Д мешканцям квартир НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_9, НОМЕР_3, НОМЕР_7.

Виходячи з вказаних обставин позивачі просили суд усунути перешкоди в користуванні вказаним нерухомим майном, зобов'язавши ОСОБА_13 і виконавчий комітет Запорізької міської ради знести солідарно шляхом демонтажу самочинне будівництво - прибудову літ. в8 до квартири НОМЕР_4 в будинку літ. В-2; зобовьязавши ОСОБА_12 в особі законного представника ОСОБА_11 знести шляхом демонтажу самочинне будівництво - поріг до тамбуру літ. д7, прибудованого до квартир НОМЕР_5 і НОМЕР_6 житлового будинку літ. Д, забезпечити вільний протягом доби доступ до під'їзду будинку літ. Д через тамбур літ. д7 всіх мешканців житлового будинку літ. Д за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 є власниками НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 є власником кв. НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 є власниками НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1.

За договором міни від 01.03.1996 року ОСОБА_14 придбав у власність 7/100 будинку за адресою: АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці 2996 м.кв.

16.02.2009 року ОСОБА_14 подарував ОСОБА_12 41/500 будинку за адресою: АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці 2996 м.кв.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 24.04.2007 року за ОСОБА_15, ОСОБА_13, ОСОБА_16 визнано право користування НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_1.

З листа ТОВ ЗМБТІ № 2386 від 19.03.2015 року вбачається, що тамбур (прибудова) літера д7 вилучена зі складу самочинного будівництва на підставі наказу Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства N 127 від 24.05.2001 року.

З листа МКП "Основаніє" № 167 від 10.904.2015 року вбачається, що мережі опалення, водопостачання та водовідведення, які б відносились до внутрішньо будинкових та знаходились на технічному обслуговуванні підприємства, у приміщені д.7 адресою: АДРЕСА_1, відсутні.

З листа МКП "Основаніє" № 16605/01 від 10.11.2014 року вбачається, що відстань від зовнішньої стіни прибудови літ. в8 НОМЕР_4 до зовнішньої стіни сусідського будинку літД складає більше 1 м. та не заважає проходу до інших квартир. Згідно з п.5 ДБН 79-92 при будівництві одно- та двоповерхових житлових будинків протипожежні відстані між житловими будинками та їх господарськими будівлями в межах пари будинків не нормуються (т. 1, а.с. 142).

Згідно з довідкою майстра ДДЖФ ЖТО МКП "Основаніє" 25.04.2015 року були проведені заміри. Відстань від прибудови літ.в8 (НОМЕР_4) до виступу нижньої сходинки прибудови літ.д7 (НОМЕР_8) складає 1,03 м. Відстань від прибудови літ. в8 (НОМЕР_4) до двері прибудови літ. д7 (НОМЕР_8) складає 1,5 м. Відстань від прибудови літ. в8 (НОМЕР_4) до будівлі літ.Д (зовнішньої стіни НОМЕР_8) складає 2,03 м. (т. 1 а.с. 191).

Відповідно до технічного паспорту на будинок за адресою: АДРЕСА_1 виготовленого станом на 04.02.2015 року прибудови літ. в8 а також тамбур (прибудова) літера д7 чи поріг до нього не віднесені до переліку збудованих самочинно (а.с 106-107).

Згідно з ч.7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з п. 3.2 наказу Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 127 від 24.05.2001року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 р. за № 582/5773 (з подальшими змінами) не належать до самочинного будівництва: індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 року.

Відповідно до п. 5, 22-24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Суд першої інстанції встановивши вказані обставини та керуючись зазначеними нормами законодавства відмовляючи в позові також вірно зазначив, що органи державної влади або органи місцевого самоврядування в порядку ч.7 ст. 376 ЦПК України позову до відповідачів не подавали. Згідно з наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 127 від 24.05.2001 року спірні прибудови побудовані до 5 серпня 1992 року і тому не є самовільними.

Відповідачі до відповідальності не притягались.

Відповідно до статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з вимог статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд попередньої інстанції вірно зазначив, що позивачами не доведено, що спірні прибудови суперечать суспільним інтересам або порушують їх права, чи виконані з істотним порушенням будівельних норм і правил, зокрема, з недодержанням архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також, що змінені окремі конструктивні елементи житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

Окрім цього позивачами не доведено і факт того, що вказане будівництво є самочинним, навпаки в технічному паспорті воно таким не зазначено, а тому вимоги ст. 376 ЦК України не розповсюджуються на дані правовідносини, що перешкоджає задоволенню позову який ґрунтується на вказаній нормі закону.

Позивачі також не довели суду необхідність користування тамбуром (прибудова) літера д7, оскільки через нього вхід до їх майна неможливий (інших доказів в цій частині не надано).

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, вірну оцінку яким надав суд першої інстанції.

Так в апеляційній скарзі апелянти посилаються на доведеність факту того, що побудоване відповідачами нерухоме майно є самочинним. Однак вказані доводи є недоведеними відповідними висновками спеціалістів, в технічному паспорті на будинок воно не віднесено до самочинного.

Посилання апелянтів на невірні висновки щодо відсутності порушення їх прав та на неможливість користування повноцінно своїми квартирами не доведено жодними доказами, ґрунтується лише на їх поясненнях і на факті зменшення проходу між будинками. Однак факт зменшення проходу не перешкоджає при цьому вільному проходу і відповідно до вказаної відповіді на звернення №16605/01 від 10.11.2014 року підписаного директором МКП "Основаніє" Департаменту житлово-комунального господарства Запорізької міської ради відстань від зовнішньої стіни прибудови літ. в8 НОМЕР_4 до зовнішньої стіни сусідського будинку літ.Д складає більше 1 м. що не заважає проходу до інших квартир (т. 1, а.с. 142). Посилання апелянтів на необхідну відстань 15 метрів між будинками спростовується доказами які є у справі, оскільки навіть до будівництва спірних прибудов така відстань була меншою ніж 3 метра, на що вказують і самі апелянти у скарзі.

Посилання апелянтів на факт проходження газопроводу під шифером прибудови літ. в8, не вказує сам по собі на порушення будь-яких прав при цьому позивачів, окрім цього не тягне за собою сам по собі знесення всієї прибудови, бо не перешкоджає її переобладнанню чи перенесенню газопроводу, за наявності відповідних дозволів, за межі зовнішніх стін прибудови.

Посилання апелянтів на неможливість користування під'їздом житлового будинку літ.Д є безпідставним. Оскільки прохід до під'їзду можливий через прибудову літ. д. 7 яка є у власності відповідачів, і не є самочинною, питання щодо її знесення позивачі не ставлять. Окрім цього не надано доказів, що через вказаний під'їзд на даний час можливий доступ до квартир позивачів які самі обладнали окремі входи до свого помешкання в іншому місці.

Безпідставним є і посилання у скарзі на порушення прав позивачів щодо користування земельною ділянкою, оскільки позивачами не доведений сам факт порушення їх прав при будівництві вказаних забудов.

Вказані доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновки суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Отже висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, та підстав для його скасування колегія судів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 вересня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: