Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/3543/15 Головуючий у 1 інстанції: Сидоренко Ю.В.
Єдиний унікальний № 311/52/15-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

ОСОБА_2

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 02 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_4 України про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 25.04.2008 року між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі керуючого Дніпрорудненським відділенням філії «Запорізьке регіональне управління «Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № ZPDNGA00002293, який має усі ознаки споживчого кредиту. Відповідно до п. 1.1. даного договору ОСОБА_4 надає Позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, платності та цільового характеру використання у сумі 54670,00 доларів США на наступні цілі: 49000,00 дол. США на споживчі цілі, 280,00 дол. США - страхування майна, 245,00 дол. США - особисте страхування, 3675,00 дол. США на сплату страхових платежів, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % (1470,00 дол.США) від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторінгу.

Згідно п.1.1. Кредитного договору кредит надається шляхом видачі готівкових коштів через касу Кредитодавця однією повною сумою. Такий спосіб отримання кредиту (в доларах США) йому було рекомендовано працівниками ОСОБА_6 через те, що за їх словами кредитні ресурси в доларах США коштують дешевше, аніж кредитні ресурси в українській гривні.

На забезпечення виконання вказаного договору між ним та ЗАТ КБ „ ПриватБанк" було укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно: трикімнатна квартира № 28 загальною площею 65,90 кв.м., що знаходиться по вул.Леніна, 12-Г у місті Днепрорудне Василівського району Запорізької області.

Вважає, що кредитний договір № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року суперечить законодавству України, виходячи з наступного: І) Кредитний договір суперечить законодавству України по захисту прав споживачів. Відповідачем, в порушення Закону, з ним не було виконано переддоговірну роботу. Зміст спірного Договору суперечить також ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ні перед укладенням Договору, ні протягом його дії, Відповідач не повідомив його у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, як того вимагає Закон. Крім цього, волевиявлення учасника правочину має бути внутрішній волі. Відповідно до ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо після укладенні Договору стане очевидним, що послуги, зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача, а також таким же чином повідомити споживача якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Цього Відповідачем зроблено не було. Йому з боку ОСОБА_6 не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання ним продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме: стійкої вартості оплати за кредит.

Також, в кредитному договорі містяться умови (п.2.3), які регулюють внесення змін (доповнень) та розірвання Договору, лише в односторонньому порядку, і лише в інтересах та з боку ОСОБА_6. Так як Договір взагалі не містять порядку зміни Договору, який враховував би інтереси споживача (Позичальника), взагалі не містить умови про порядок припинення Договору, що є суттєвими умовами (ст.628 ЦК України), то Договір в цілому суперечить п.8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Фактично, ще в момент підписання Договору його поставлено в невигідне та таке, що порушує його права становище. Тобто, ОСОБА_6 в односторонньому порядку, даним Договором залишив за собою право в будь-який час підвищувати процентну ставку, а також передбачив своє право, в разі незгоди Позичальника, чи взагалі без згоди, вимагати повернення всієї суми Кредиту. Тобто, взявши кредит, він опинився в умовах, які неможливо виконувати.

Порушення вимог законодавства при укладенні кредитного договору, а саме: порушення вимог ст.525 ЦК України, є підставою для визнання Кредитного Договору недійсним. Даний Договір не містить жодних умов, які б регулювали відповідальність з боку ОСОБА_6 за невиконання або неналежне виконання умов Договору, також даний договір містить цілий ряд пунктів відповідальності тільки з боку Позичальника (п.2.3.3 Договору). Спірний Договір не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність ОСОБА_6: ні за невиконання, ні за неналежне виконання ОСОБА_6 умов Договору, це є суттєвою умовою (ст. 628 ЦК України), через що Договір в цілому суперечить п.9 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

II) Крім того, кредитний договір №ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України. Кредитні договори, які укладаються між банками і позичальниками повинні відповідати чинному законодавству України. У відповідності до ст.2,5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», банк є кредитною установою, яка має виключне право на підставі відповідної ліцензії надавати фінансові кредити. Єдиним законним платіжним засобом в Україні є гривня. Ст.524 Цивільного кодексу України вимагає визначення договірного зобов'язання у гривні. Сторони за договором можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Таким чином, дана норма стосується вираження зобов'язання в іноземній валюті лише у якості еквівалента і не стосується розрахунків за договором. Грошове зобов'язання як кредитора, так і позичальника у кредитному договорі не виражене у грошовій одиниці України - гривні, отже, у такому договорі не може бути визначений грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Право виражати зобов'язання в іноземній валюті надається лише у випадку, коли сторона договору займається зовнішньоекономічною діяльністю та має відповідні дозволи і ліцензії. Оскільки зобов'язання сторін по кредитному договору є грошовими, ціна договору є його істотною вимогою. Порушення закону в цій частині призводить до недійсності договору. Іноземна валюта в Україні з точки зору права не є «грошовими коштами» і її використання може відбуватися лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Наявність у спірному кредитному договорі положень щодо розрахунків за грошовими зобов'язаннями між ним та відповідачем в доларах США, за відсутності у сторін індивідуальної ліцензії на використання готівкової іноземної валюти на території України, як засобу платежу та використання позивачем долару США,як засобу платежу за кредитним договором, суперечить приписам ст.99 Конституції України, ст.524 Цивільного кодексу України, ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України«Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 3 5 Закону України «Про ОСОБА_4 банк України». Таким чином, дозволом на валютні операції, наявним у ОСОБА_6, не передбачено споживче кредитування резидентів у іноземній валюті, та ще й для купівлі в Україні товарів та послуг за іноземні банкноти, використання та обіг яких в Україні не дозволено Законом.

Згідно оспорюваного кредитного договору, ОСОБА_4 здійснює видачу кредиту позичальнику, згідно з кредитною заявкою позичальника. Кредит надається однією сумою шляхом дебетування позичкового рахунку позичальника шляхом та перерахування позичкових коштів за реквізитами, вказаними в кредитній заявці позичальника. З аналізу даного пункту договору кредиту вбачається, що сторони погодили порядок видачі кредитних коштів (без видачі яких кредитний договір в силу його реальності не є укладеним) - а саме: подання позичальником кредитної заявки комітету кредиторів ОСОБА_6.

Отже, єдиним ініціатором вчинення валютної операції з надання валютного кредиту є саме позичальник, який звертається з кредитною заявкою до банку з проханням видати кредит. Докази, що ініціатором видачі кредиту ОСОБА_4 відсутні. Отримувачем за такою операцією також є позичальник, так як банк видав позичальнику через касу банка. Випадків, передбачених законодавством, в яких позичальник має право використовувати іноземну валюту, як засіб платежу, за відсутності індивідуальної ліцензії також не передбачено. Він, як позичальник, в свою чергу, використовував готівкову іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за спірним договором кредиту, вносячи готівкою долари США в касу ОСОБА_6. Отже, сторонами договору погоджено, що сплатою кредиту (виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором) вважається внесення готівки позичальником в касу ОСОБА_6, і саме з цього моменту позичальник вважається таким, що належним чином виконав свої зобов'язання перед ОСОБА_6, використовуючи при цьому готівкову іноземну валюту як засіб платежу.

Проте, йому (як позичальнику) чинним законодавством не було надано права здійснювати використання готівкової іноземної валюті при здійсненні платежів за спірним договором кредиту та внесення плати за користування кредитом на користь ОСОБА_6 шляхом внесення доларів США в касу ОСОБА_6.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним. Вважає, що оспорюваний кредитний договір, відповідно до ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України, є недійсним. Крім того, суперечать Закону і окремі пункти кредитного Договору: згідно п.8.1 кредитного договору: «під час укладення договору Позичальник зобов'язується сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 3,0 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, а також у розмірі 0,96 % від суми зарезервованих ресурсів». У відповідності до п. З.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою НБУ від 10.05.2007 року №168. Згідно пункту 2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, ОСОБА_6 зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. У відповідності до п. 2.5 цих Правил, ОСОБА_6 розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

Уточнивши позовні вимоги та посилаючись на зазначені обставини, просив суд, визнати недійсним кредитний договір № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 02 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням районного суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Заперечуючи законність судового рішення, апелянт посилається на порушення процесуального закону, які полягають у тому, що у судовому рішенні всупереч закону відсутня логіка викладення та воно є незрозумілим і суперечливим.

Позивач реалізував своє право на оскарження судового рішення та не позбавлений доводити переконливість своїх вимог незважаючи на дотримання вимог логічності та послідовності у судовому рішенні.

Крім зазначеного, позивач зазначає, що фіксування технічними засобами звязку здійснювалося на технічному засобі «Камертон», який за даними територіального управління ДСА України у Запорізькій області, не передавався у користування Василівського райсуду.

Разом з тим, позивач не зазначає про те, що фіксування не відтворювало процесуальні дії та містить такі недоліки, які перешкоджали як фіксуванню так і можливості подальшого використання даних фіксації, тож не зазначає яким чином не перебування технічного комплексу на балансі суду вплинуло на висновки суду щодо сутності спору.

Позивач зазначає, що у судовому рішенні найменування відповідача зазначено як ПАТ КБ «ПриватБанк» замість ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яке міститься у Статуті.

Також ця неузгодженість на думку позивача мала місце і в правових документах відповідача, зокрема у банківській ліцензії, що на думку позивача призвело до сумнівів у достовірності документів , на підставі яких було укладено кредитний договір.

Зазначення у судовому рішенні та правовстановлюючих документах назви відповідача - ПАТ КБ «ПриватБанк» поряд з зазначенням - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», не впливає на висновки суду . Невідповідність літерального позначення не позбавила сторони договору можливості приймати участь у справі та здійснювати належні їм процесуальні права.

За твердженням позивача зміст договору суперечить ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки ні перед укладенням договору, ні протягом його дії банк не повідомив його у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав повної інформації про умови кредитування, як того вимагає Закон.

Відмовляючи у позові, суду першої інстанції правильно виходив із того, що при підписанні 25 квітня 2008 року оспорюваного кредитного договору позивач погодився на всі його умови, які були йому зрозумілими і він вважав їх справедливими. Жодних доказів на підтвердження того, що позивачеві чинилися перешкоди для ознайомлення зі змістом договору перед його підписанням позивачем не надано. Зміст договору є докладним з визначенням всіх його суттєвих умов. Крім того, перед підписанням договору позичальник особисто подав анкету-заяву про надання кредиту, тобто укладенню та підписанню договору передували дії сторін, в ході яких вони могли визначитися з доцільністю та правовими наслідками укладення договору та створення для себе прав та обовязків.

З зазначеної заяви вбачається, що позивач письмово підтвердив, що отримав інформацію про умови кредитування, згоден з умовами та також отримав повну та достовірну інформацію, а саме: мету можливого витрачання кредиту, форми та особливості кредитування, тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуг та втрат на страхування, оформлення договору, договірні строки тощо (а.с.108).

У цій же заяві, висловивши згоду на кредитування та його умови, позивач зазначив про отримання ним цих умов у письмовій формі.

Тож вимоги чинного законодавства України, зокрема п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо забезпечення інформаційних прав споживача при укладенні договору були дотримані .

Безпідставними є і твердження позивача щодо відсутності у кредитному договорі детального розпису загальної вартості кредиту для позичальника, відсутності графіку платежів, встановлення комісії за видачу кредиту, вираження зобовязання щодо кредитування та повернення коштів в іноземній валюті, надання права банку змінювати фіксовану ставку кредиту та заборона дострокового повернення кредиту без згоди кредитодавця.

Так, у п. 2.4.1 Договору, на якій посилається позивач, навпаки позичальнику надано право здійснювати дострокове погашення кредиту зі сплатою визначених платежів на час дострокового погашення.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, правильно виходив із того, що банком під час укладення спірного кредитного договору було дотримано вимоги валютного законодавства, оскільки надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Відповідно до ст. ст. 3, 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з вимогами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Умови договору визначаються і погоджуються на розсуд сторін, крім тих, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачено обов'язок позичальника повернути кредитору в повному обсязі існуючу заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти за користування, а у разі порушення зобов'язань за договором - понести відповідні санкції.

Позивач погодився з такими умовами, підписавши кредитний договір особисто і без застережень. До того ж, як вже зазначалося, перед укладанням кредитного договору, позивача було ознайомлено у письмовій формі з умовами кредитування а також надано йому інформацію щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту.

Позивач ОСОБА_3 міг відмовитися від укладення кредитного договору на умовах, визначених вказаним вище договором.

Підписанням оспорюваного кредитного договору без будь яких застережень та отриманням кредитних коштів, ОСОБА_3 підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору.

Передбаченим п. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини відповідач не скористався, не відмовився від його виконання, а тривалий час користувався кредитними коштами, що також свідчить про його згоду з умовами договору.

Що стосується загальної вартості кредиту, графіку погашення кредиту та визначення розміру ануітетних платежів, такі умови договору були також визначені сторонами.

З роз'яснень викладених в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вбачається, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до абз. 2 п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління ОСОБА_4 банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Як вбачається з оспорюваного договору розмір щомісячного платежу був як зазначений у договорі, так і знайшов відтворення у графіку погашення кредиту.

За п. 8.9 Договору детальний опис загальної вартості кредиту та графік погашення кредиту за Кредитним договором є невідємними додатками до договору.

Таким чином, доводи позивача щодо порушення закону та його прав як споживача послуг при укладені кредитного договору а також про невідповідність закону кредитного договору та його недійсність не знайшли свого підтвердження, тому судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції та підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення не вбачає.

Керуючись ст. ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 02 квітня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: