Апеляційний суд Житомирської області
Справа №272/358/14-ц Головуючий у 1-й інст. Карповець В. В.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Миніч Т.І., Трояновської Г.С.,

при секретарі судового

засідання Ковальській Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 30 червня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його рідний дядько - ОСОБА_5 Після його смерті відкрилась спадщина на жилий будинок АДРЕСА_1 та земельні ділянки: 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 0,065 га для ведення особистого підсобного господарства розташованих за тією ж адресою. Він є спадкоємцем за заповітом від 15.07.2010 року та прийняв спадщину подавши відповідну заяву до нотаріальної контори. Однак, державним нотаріусом 26.04.2013 року було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, з посиланням нотаріуса на те, що заповіт не зареєстровано в установленому порядку та відсутній відповідний посвідчувальний напис. Вважає заповіт дійсним, посвідченим без порушень вимог цивільного законодавства, у зв'язку з чим просив визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та двох земельних ділянок плолщею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,065 га для ведення особистого селянського господарства, як на спадщину за заповітом після смерті його дядька ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

20 травня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2, в якому просила визнати заповіт ОСОБА_5 від 15.07.2010 року, складеного у Андрушівській центральній районній лікарні на ім'я ОСОБА_2 - недійсним. Зазначала, що заповіт був складений від імені її двоюрідного брата ОСОБА_5, 15.10.2010 року в Андрушівській центральній районній лікарні. Згідно даного заповіту ОСОБА_5 заповів все своє майно ОСОБА_2 Вважає, що заповіт складений та посвідчений з порушенням вимог законодавства.

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 30 червня 2015 року первісний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 та на дві земельні ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 та 0,065 га для ведення особистого селянського господарства за адресою АДРЕСА_1 як на спадщину за заповітом після смерті його дядька ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким визнати заповіт ОСОБА_5 від 15.07.2010 року, складеного у Андрушівській центральній районній лікарні на ім'я ОСОБА_2 - недійсним.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 15 липня 2010 року ОСОБА_5, склав заповіт, за яким заповів все рухоме та нерухоме майно, своєму племіннику ОСОБА_2 Заповіт посвідчений в Андрушівській центральній районній лікарні.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з положеннями ст. 1233 , ч. 2 ст. 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто.

Частинами 1, 2 ст.1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За змістом ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ст.ст.215,203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення сторонами вимог встановлених ст. 203 ЦК України, а саме: зміст не повинен суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст.1247 ЦК України. Зокрема, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статях 1251-1252 цього Кодексу .

Відповідно до ст.1252 ЦК України заповіт особи, яка перебуває на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному закладі охорони здоров'я, а також особи, яка проживає в будинку для осіб похилого віку, та інвалідів, може бути посвідчений головним лікарем, його заступником з медичної частини або черговим лікарем цієї лікарні, госпіталю, іншого стаціонарного закладу охорони здоров'я, а також начальником госпіталю, директором або головним лікарем будинку для осіб похилого віку та інвалідів. Заповіти осіб, зазначених у частинах першій-шостій цієї статті, посвідчуються при свідках. До заповітів, посвідчених посадовими, службовими особами, застосовуються положення статті 1247 цього Кодексу.

В порушення вимог ст.1247 ЦК України заповіт не підписаний ні особисто ОСОБА_5, ні іншою особою.

З наявної в матеріалах справи копії заповіту вбачається, що його посвідчив ОСОБА_6, як заступник головного лікаря з АВР. Разом з тим, згідно витягу з наказу №142-0 ОСОБА_6 з 15.12.2003 року працював завідуючим поліклінікою Андрушівської центральної районної лікарні.

Тобто, заповіт посвідчений ОСОБА_6 як завідуючим поліклінікою Андрушівської центральної районної лікарні, а не як заступник головного лікаря з медичної частини, як того вимагає чинне законодавство.

Згідно з вимогами ч.7 ст.1252 ЦК України заповіти осіб, зазначених у частинах першій-шостій цієї статті, посвідчуються при свідках.

Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків (ч .ч. 5,6 ст.1253 ЦК України).

Разом з тим, із змісту заповіту вбачається, що свідки фельдшер швидкої допомоги ОСОБА_7 та завідуючий хірургічним відділенням ОСОБА_8 були присутні лише при написані заповіту. Оспорюваний заповіт не містить даних про те, що свідки зачитували заповіт вголос, відсутні відомості про особи свідків. Зазначені свідки тільки підтвердили, що хворий знаходиться на стаціонарному лікуванні з 13.07 2010 року.

Крім того, оспорюваний заповіт не містить посвідчувального напису встановленої форми, в якому повинна бути дата його посвідчення та реєстраційний номер.

В порушення вимог ст.40 Закону України «Про нотаріат» спірний заповіт в двох екземплярах не складався та не передавася до нотаріуса або у державний нотаріальний архів.

Постановою державного нотаріуса Андрушівської державної нотаріальної контори від 26.04.2013 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5, оскільки заповіт не відповідає чинному законодавству. Зазначена постанова ніким не оскаржена та є чинною.

Сукупність наведених обставин підтверджують, що оспорюваний заповіт складений за відсутності вільного волевиявлення ОСОБА_5, оскільки він не підписаний ні особисто ОСОБА_5, ні іншою особою, як того вимагає ст.1247 ЦК України, заповіт посвідчений особою, яка не мала на це право, а тому відповідно до вимог ст.ст.203, 215 ЦК України є недійсним.

Враховуючи, що суд першої інстанції, не повно встановив обставини справи, які мали значення для її вирішення, розглянув справу з порушенням норм матеріального та процесуального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 та задоволенні позову ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 30 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним задовольнити.

Визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_5, посвідчений у Андрушівській центральній районній лікарні 15.07.2010 року на користь ОСОБА_2.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді