У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів cудової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Попович О.В.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в розпорядженні та користуванні житловим приміщенням шляхом виселення осіб та зняття їх з реєстраційного обліку, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Золочівського районного суду Харківської області від 29 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 28 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Мегабанк» (далі-ПАТ «Мегабанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 23 січня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 28 січня 2014 року, для задоволення вимог ПАТ «Мегабанк», що виникли з кредитного договору від 15 квітня 2008 року, та погашення заборгованості в розмірі 62 007,04 грн було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: жилий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1, який належить на праві власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6; на земельну ділянку площею 0,29 га, яка знаходиться за цією ж адресою та належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом продажу ПАТ «Мегабанк» від свого імені зазначеного предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу за ціною, встановленою на підставі оцінки майна, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайну ціну на цей вид майна, у порядку встановленому статтею 38 Закону України "Про іпотеку". Надано право ПАТ «Мегабанк» отримувати витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно та на інші необхідні документи для укладення угоди купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки площею 0,29 га.

Відповідачам було направлено вимогу про добровільне звільнення житлового будинку, яку вони не виконують.

Посилаючись на наведене, банк просив усунути перешкоди при виконанні рішення шляхом виселення відповідачів із житлового будинку зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 29 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 28 січня 2015 року, позов задоволено. Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з житлового будинку із зняттям з реєстраційного обліку. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ПАТ «Мегабанк - Кожокар В.М., обговоривши доводи касаційної скарги, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 23 січня 2013 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Мегабанк» та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 62 007,04 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 15 квітня 2008 року №27-281П/2008-з, а саме: на одноквартирний житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 що належить на праві власності відповідачам, та на земельну ділянку площею 0,29 га для обслуговування вказаного житлового будинку, що розташована за тією ж адресою та належить ОСОБА_3, шляхом продажу ПАТ «Мегабанк» від свого імені зазначеного предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу за ціною встановленою на підставі оцінки майна, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайну ціну на цей вид майна, у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Для здійснення продажу майна ПАТ «Мегабанк» надано право отримувати необхідні документи, з відповідачів стягнуто судові витрати.

Судове рішення набрало законної сили.

За повідомленням Золочівського РС ГУ ДМС України в Харківській області від 11 червня 2014 року № 38/609 відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 є зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1, та за довідкою Олександрівської сільської ради Золочівського району Харківської області від 31 березня 2008 року вказані особи дійсно проживають та зареєстровані у будинку.

03 вересня 2013 року ПАТ «Мегабанк» направило відповідачам вимогу про добровільне звільнення житлового приміщення, в якому повідомлено про необхідність звільнення займаного приміщення житлового будинку в зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення Золочівського районного суду Харківської області від 23 січня 2013 року.

Повідомлення з вимогою вручено адресату особисто 07 вересня

2013 року (а.с.8).

У добровільному порядку відповідачі житловий будинок не звільняють.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився і апеляційний суд, виходив із доведеності позовних вимог, а також того, що положеннями ст. 40 Закону України «Про іпотеку» обумовлено виселення мешканців у випадку звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення, і це є підставою для виселення всіх мешканців у порядку, встановленому законом. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» передбачено зняття з реєстрації місця проживання особи на підставі, у тому числі, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Проте всупереч вимогам частини 2 статті 40 Закону відповідачами добровільно не було звільнено житловий будинок протягом одного місяця, що є підставою для їх примусового виселення.

Проте колегія суддів не погоджується з висновками судів у повному обсязі з огляду на таке.

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 18 березня 2015 року при розгляді справи № 6-39цс15, нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Згідно з правової позиції Верховного Суду України, а також аналізу результату правових норм можна дійти висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Разом з тим за ч. 4 ст. 109 ЖК України, виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Вирішуючи позов, суди з огляду на положення ч. 4 ст. 109 ЖК України позовних вимог не уточнили, на зазначені вимоги закону уваги не звернули, не встановили, за рахунок яких коштів було придбано іпотечне майно та чи було воно придбано за рахунок кредиту.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Золочівського районного суду Харківської області від 29 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 28 січня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

О.В. Попович

О.В. Ступак