АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/9899/2015 Головуючий у І інстанції - Юзькова О.Л.
Доповідач - Андрієнко А.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Гарматюк О.Д.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства «Агентство професійної безпеки «Сокіл» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з ДП АПБ «Сокіл» на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 3 500,00 грн. за період з 16.08.2012 року по 20.11.2012 року; суму середнього заробітку за весь час затримки по день розрахунку у розмірі 9 000,00 грн.; 8 500,00 грн. санкцій згідно зі ст. 175 КК України та 10 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що з 20.06.2012 року по 20.11.2012 року працював у відповідача на посаді начальника охорони. Наказом № 51 від 20.11.2012 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням. Позивач зазначає, що начальником охорони фактично почав працювати з 17.06.2012 року, але призначений на посаду був лише 16.08.2012 року. Посадовий оклад у позивача був встановлений особисто керівником ОСОБА_3 і становив 3 000,00 грн. Заробітну плату за серпень-листопад 2012 року позивач не отримав. Остаточний розрахунок відповідачем не проведений і на день звернення до суду, а тому, крім всіх належним сум, позивач має право і на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, мотивуючи тим, що суд неповно з'ясував обставини справи, зібраним доказам не дав належної оцінки та допустив порушення норм матеріального і процесуального закону .

В суді апеляційної інстанції апелянт підтримав апеляційну скаргу , просив рішення суду першої інстанції скасувати, задовольнити позовні вимоги.

Відповідач просив відхилити апеляційну скаргу , а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обгрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював в Дочірньому підприємстві «Агентство Професійної Безпеки «Сокіл» на посаді начальника охорони з 16.08.2012 року по 20.11.2012 року.

Наказом № 51 по особовому складу від 20.11.2012 року позивача було звільнено з посади за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку 12 днів.

Позивач зазначав, що під час звільнення відповідачем не було проведено розрахунок. Не виплачена заробітна плата за серпень-листопад 2012 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що підстав для стягнення коштів немає.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Згідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства,установи, організації, провадиться в день звільнення.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Позивач зазначав, що під час звільнення відповідачем не було проведено розрахунок. Не виплачена заробітна плата за серпень-листопад 2012 р.

Однак, як вбачається із наданих відповідачем належним чином засвідчених копій відомостей на виплату заробітної плати за серпень 2012 року № 94, вересень 2012 року № 100 та № 105, жовтень 2012 року № 111 та № 116 та листопад 2012 року № 123 та № 128 позивач отримав належні йому грошові кошти пропорційно відпрацьованого часу, у зв'язку із переведенням останнього на неповний робочий день. .

Крім того, зазначені обставини підтверджуються копіями звітів про суми нарахованої заробітної плати позивача, застрахованої особи та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до органів Пенсійного фонду України.

Посилання позивача на те, що під час роботи в ДП «Агентство професійної безпеки «Сокіл» він мав заробітну плату у вказаному ним розмірі, не може бути прийнято до уваги, оскільки позивач не надав суду доказів на підтвердження своїх доводів.

Також не було отримано доказів, які б свідчили про те, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП України з позивачем при звільненні не було проведено розрахунку належним чином.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивач не довів свої позовні вимоги, а тому в їх задоволенні було відмовлено.

Як вбачається із власноручної заяви ОСОБА_2 він просив перевести його на неповний робочий тиждень, а тому заробітна плата нараховувалася та виплачувалася відповідно до відпрацьованого ним часу.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться к разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Так як судом не встановлено порушення відповідачем трудових прав позивача, то в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди суд першої інстанції відмовив правомірно, оскільки стягнення моральної шкоди є похідним від вимог про стягнення заробітної плати та затримки розрахунку при звільненні.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст..ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 15 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді :