Номер провадження: 22-ц/785/7716/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

при секретарі Абалдової О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на дії головного державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на ухвалу Київського районного суду міста ОСОБА_1 від 12 серпня 2015 року,

встановила:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаною скаргою, в якій просив визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_4 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12 травня 2015 року по виконавчому провадженню № 45247354, на підставі якої накладено арешт на все майно ОСОБА_2

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2015 року скаргу ОСОБА_2 було залишено без задоволення.

Вказане судове рішення оскаржує в апеляційному порядку представник ОСОБА_2 ОСОБА_3

В скарзі з посиланням на порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали та постановки нової про задоволення скарги.

Сторони в судове засідання не з'явилися. Про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялися належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Справа розглянута апеляційним судом на підставі ч. 2 ст. 197 та ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 1512/2-5047/11 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_6 про розірвання попереднього договору та стягнення грошових коштів, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Одеського нотаріального округу ОСОБА_7 про зобов`язання вчинити дії, стягнення заборгованості, збитків та моральної шкоди.

Вказана цивільна справа № 1512/2-5047/11 неодноразово була предметом розгляду в першій, другій та касаційній інстанції.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2012 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Одеського нотаріального округу ОСОБА_7 про зобов`язання вчинити дії, стягнення заборгованості, збитків та моральної шкоди залишено без розгляду на підставі ч. 5 ст. 207 ЦПК України.

Останнім рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 грошову суму у розмірі 176 000 гривень, інфляційні збитки у розмірі 140 096,00 гривень, 3% річних у сумі 28 728,99 гривень, що разом складає 344 824,99 (триста сорок чотири тисячі вісімсот двадцять чотири) гривні, 99 коп., в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2012 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 грошової суми у розмірі 176 000 гривень, інфляційних збитків у розмірі 140 096 гривень, 3% річних у сумі 28 728,99 гривень, що разом складаю 344 824,99 гривень скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволені цих вимог відмовлено. В решті рішення залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 2579 гривень.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, а рішення апеляційного суду залишено без змін.

Не погоджуючись з ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 звернулась до Верховного Суду України з заявою, в якій просила скасувати рішення суду касаційної інстанції й ухвалити нове рішення, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції ст. 570 ЦК України, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Постановою судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року заяву ОСОБА_5 задоволено частково. Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2013 року скасовано і справу направлено на новий касаційний розгляд.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення апеляційного суду Одеської області від 22 листопада 2012 року скасовано, залишено в силі рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2012 року.

Судове рішення (постанова, ухвала) це акт судової влади, що здійснює захист порушених або оскаржених прав громадян і організацій шляхом підтвердження наявності або відсутності правовідносин і розпорядженням відповідних дій в майбутньому.

Обов'язок виконувати судове рішення (постанову) випливає не з рішення (постанови) суду як такого, а із санкцій, передбачених нормами права, що були застосовані судом.

Навіть у тих випадках, коли закон передбачає відповідальність за невиконання рішень, ця відповідальність має на меті примусити зобов'язану рішенням суду особу виконати розпорядження норми, що застосував суд.

Одними з властивостей судового рішення, що вступило в законну силу є: можливість примусового виконання судового рішення мимо волі зобов'язаної особи та обов'язковість, яка полягає в тому, що судове рішення, що вступило в законну силу, стає обов'язковим для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян і підлягають виконанню на всій території України. Рішення, що вступило в законну силу, є обов'язковим і підлягає точному виконанню. Усі державні органи, посадові особи й окремі громадяни, зобов'язані сприяти виконанню рішення суду, виконуючи вимоги державного виконавця.

29 жовтня 2014 року головним державним виконавцем першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_8 відповідно до вимог ст. ст. 17, 19, 20,25 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-5047/11 від 27.12.2013 року, виданим Київським районним судом м. Одеси.

Копії зазначеної постанови із супровідними листами в порядку, встановленому ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», направлено сторонам. Боржнику надано 10-денний строк для добровільного виконання рішення суду.

Як на підставу задоволення скарги представник заявника посилався на те, що за боржником ОСОБА_2 зареєстровано нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1, яка в декілька разів перевищує суму боргу, а від так на його думку, державний виконавець постановою про арешт майна боржника та оголошення його відчуження від 12 травня 2015 року, накладаючи арешт на все майно, порушує ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», де зазначається, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом. З урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, повязаних з організацією та проведення виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження.

Дані твердження представника заявника не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи вбачається, що дійсно, 12 травня 2015 року головним державним виконавцем першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_8 було винесено постанову, якою накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2, проте у межах суми звернення стягнення 344 824, 99 гривень, а також заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_2 лише в межах суми боргу.

Крім того, доводи представника заявника про те, що накладення арешту на все майно боржника є неправомірними, так як вартість майна, належного ОСОБА_2, значно перевищує заборгованість перед ОСОБА_5, також є безпідставними та недоведеними.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. ст. 27, 46 ЦПК України обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України.

Проте, заявником не надано доказів того, що дії головного державного виконавця першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_4 суперечать чинному законодавству, а посилання, викладені в апеляційної скарзі не може бути підставою для її задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Згідно з ч. 4 ст. 82 Закону, рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 384 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду безпосередньо або після оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби до начальника відповідного відділу державної виконавчої служби. Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

За таких обставин, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови ОСОБА_2 у задоволенні скарги. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, всупереч твердженню скарги, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та постановив ухвалу з додержанням вимог закону, тому у відповідності зі ст. ст. 311, 312 ЦПК України, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 312, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_9

ОСОБА_10