У Х В А Л А

Іменем України

12 березня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого: Павліченка С.В.

суддів: Бондаренка Ю.О., Собослоя Г.Г.

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 16 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до реєстраційної служби Тячівського районного управління юстиції про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, визнання права власності на нерухоме майно, зобов'язання вчинити певні дії ,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до реєстраційної служби Тячівського районного управління юстиції про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, визнання права власності на нерухоме майно, зобов'язання вчинити певні дії.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що згідно договору про продаж автостанції в с. Нересниця від 20 березня 1992 року ним було придбано у Закарпатського обласного об'єднання автобусних станцій приміщення автостанції по АДРЕСА_1 Згідно квитанції №133 від 24.03.1992 року ним було сплачено 7680 (сім тисяч шістсот вісімдесят) карбованців в рахунок оплати придбаного майна за договором продажу автостанції в с. Нересниця від 20 березня 1992 року. Однак, при укладенні договору від 20 березня 1992 року, такий не був нотаріально посвідчений з вини продавця.

Через ліквідацію об'єднання та відсутність правонаступників договір вже не може бути нотаріально посвідчений. Відповідно до технічного паспорту приміщення автостанції складається з автозупинки, площею 27,40 квадратних метрів, прибудови до автозупинки, площею 21,30 квадратних метрів, навісу металевого, площею 24,60 квадратних метрів, навісу цегляного, площею 70,20 квадратних метрів, вбиральні, площею 1,70 квадратних метрів, тротуару, площею 8,60 квадратних метрів і розташоване на земельній ділянці площею 0,14 га. (державний акт на право постійного користування землею №5, кадастровий номер НОМЕР_1), яка є у його користуванні. З метою оформлення права власності на будівлю автостанції він звернувся до реєстраційної служби Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області із заявою про державну реєстрацію нерухомого майна, однак рішенням №16539608 від 16.10.2014 року йому було відмовлено у державній реєстрації права власності через відсутність нотаріального посвідчення договору про продаж автостанції в с. Нересниця від 20 березня 1992 року.

Посилаючись на норми ст.ст.219, 392 ЦК України просить суд визнати дійсним договір про купівлю-продаж будівлі автостанції в с. Нересниця від 20.03.1992 року, а саме: автозупинки, площею 27,40 квадратних метрів, прибудови до автозупинки, площею 21,30 квадратних метрів, навісу металевого, площею 24,60 квадратних метрів, навісу цегляного, площею 70,20 квадратних метрів, вбиральні, площею 1,70 квадратних метрів, тротуару, площею 8,60 квадратних метрів, визнати за ним право власності на нерухоме майно, що складається з автозупинки, площею 27,40 квадратних метрів, прибудови до автозупинки, площею 21,30 квадратних метрів, навісу металевого, площею 24,60 квадратних метрів, навісу цегляного, площею 70,20 квадратних метрів, вбиральні, площею 1,70 квадратних метрів, тротуару, площею 8,60 квадратних метрів, яке розташоване на земельній ділянці площею 0,14 га. за кадастровим номером НОМЕР_1, зобов'язати реєстраційну службу Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області зареєструвати право власності на будівлю автостанції в с. Нересниця, Тячівського району, Закарпатської області, що складається з автозупинки, площею 27,40 квадратних метрів, прибудови до автозупинки, площею 21,30 квадратних метрів, навісу металевого, площею 24,60 квадратних метрів, навісу цегляного, площею 70,20 квадратних метрів, вбиральні, площею 1,70 квадратних метрів, тротуару, площею 8,60 квадратних метрів, яке розташоване на земельній ділянці площею 0,14 га. за кадастровим номером НОМЕР_1.

Рішенням Тячівського районного суду від 16 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про задоволення даного позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне в її задоволенні відмовити з наступних підстав.

Відповідно до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, згідно договору про продаж автостанції в с. Нересниця від 20 березня 1992 року та касового ордеру №133 від 24 березня 1992 року ОСОБА_1 придбав в Закарпатського обласного об'єднання автобусних станцій №12199 автостанцію, яка знаходиться в с. Нересниця, Тячівського району, Закарпатської області за ціною 6 000 карбованців (а.с.4-5).

Згідно державного акту на право постійного користування землею НОМЕР_2 від 14.01.1997 року ОСОБА_1 має в постійному користуванні земельну ділянку площею 0,14 га., наданої йому для розміщення дитячого кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» і парку в с.Нересниця, Тячівського району (а.с.8).

На даний час позивачем виготовлено проект технічного паспорту від 18.04.2014 року на автозупинку в АДРЕСА_1 (а.с.6-7).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-014 від 22.01.2014 року земельна ділянка, площею 0,14 га., розташована в АДРЕСА_1, належить до земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, перебуває у комунальній власності (а.с.9).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 16.10.2014 року за №16539608 позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у державній реєстрації права власності на приватну будівлю в АДРЕСА_1 (а.с.10).

У відповідності до ч.1 ст.41 ЦК України, 1963 року (в редакції на час виникнення правовідносин), угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Згідно ч. 1 ст.42 цього ж Кодексу угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

За змістом ст.47 даного Кодексу нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до ст.48 ч.1 вказаного Кодексу недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину. Зокрема не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору, не отримано акцепт стороною, що направила оферту, не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

В п.13 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, шо з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов»язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов»язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов»язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з»ясувати, чи підлягає правочин обов»язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дісно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи не має інших підстав нікчемності правочину. У зв»язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнаний дійсним лише з підстав, встановлених статтями 210 та 640 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Як встановлено в судових засіданнях, 20 березня 1992 року між Закарпатським обласним об'єднанням автобусних станцій №12199 та позивачем ОСОБА_1 було укладено договір про продаж автостанції в с. Нересниця, згідно якого ОСОБА_1 придбав в Закарпатського обласного об'єднання автобусних станцій №12199 автостанцію, яка знаходиться в с. Нересниця, Тячівського району, Закарпатської області за ціною 6 000 карбованців, про те вказаний договір всупереч вимог законодавства не було нотаріально-посвідчено, та не здійснено його реєстрацію.

Крім того, позивачем не надано належних доказів того, що Закарпатське обласне об'єднання автобусних станцій №12199 ухилялося від нотаріального оформлення договору про продаж автостанції в с. Нересниця від 20 березня 1992 року.

Суд першої інстанції повно й всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про те, що не підлягають до задоволення і похідні вимоги позивача щодо визнання за ним право власності на нерухоме майно, що складається з автозупинки, площею 27,40 квадратних метрів, прибудови до автозупинки, площею 21,30 квадратних метрів, навісу металевого, площею 24,60 квадратних метрів, навісу цегляного, площею 70,20 квадратних метрів, вбиральні, площею 1,70 квадратних метрів, тротуару, площею 8,60 квадратних метрів, яке розташоване на земельній ділянці площею 0,14 га. за кадастровим номером НОМЕР_1, а також зобов'язання реєстраційної служби Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області зареєструвати право власності на будівлю автостанції в с. Нересниця, Тячівського району, Закарпатської області, що складається з автозупинки, площею 27,40 квадратних метрів, прибудови до автозупинки, площею 21,30 квадратних метрів, навісу металевого, площею 24,60 квадратних метрів, навісу цегляного, площею 70,20 квадратних метрів, вбиральні, площею 1,70 квадратних метрів, тротуару, площею 8,60 квадратних метрів та розташована на земельній ділянці площею 0,14 га. за кадастровим номером НОМЕР_1..

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального закону й не може бути скасованим з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області , -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 16 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді