Ухвала іменем україни
21 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В., суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про виселення із житлового приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, на рішення Київського районного суду м. Полтави від 15 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 06 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом, в якому зазначало, що 20 червня 2012 року набрало законної сили рішення Київського районного суду м. Полтави у справі за позовом банку до ОСОБА_1, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру

АДРЕСА_1 у м. Полтаві.

10 липня 2012 року відповідачу направлено лист з вимогою про виселення.

Посилаючись на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення всіх мешканців, позивач просив суд виселити ОСОБА_1 із житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, - квартири АДРЕСА_1 у м. Полтаві.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 15 серпня

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 06 травня 2015 року, позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено.

Виселено ОСОБА_1 із житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 у м. Полтаві, без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, в інтересах якої діє

ОСОБА_2., просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно і з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що за наявності рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідач, яка зареєстрована та проживає в іпотечній квартирі, відповідно до приписів ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК Української РСР підлягає виселенню із вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Проте повністю погодитися із такими висновками судів попередніх інстанцій не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 28 лютого 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 20 червня 2012 року, позов ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 у м. Полтаві, яка на праві власності належить ОСОБА_1

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом цих норм, якщо в іпотеку передано жиле приміщення, яке було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, підстави для виселення мешканців із зазначеного жилого приміщення без надання їм іншого постійного житла відсутні.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України не перевірив, за рахунок яких коштів було придбано квартиру АДРЕСА_1 в м. Полтаві, та дійшов передчасного висновку про виселення відповідача зі спірного жилого приміщення без надання їм іншого постійного житла.

За таких обставин рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу

ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 15 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 06 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана