У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до приватного підприємства науково-виробнича фірма «Геліо» про розірвання договору оренди земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 27 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним вище позовом, у якому просила розірвати договір оренди земельної ділянки загальною площею 2,5493 га, укладений 27 березня 2004 року між нею та приватним підприємством Науково-виробнича фірма «Геліо» (далі - ПП НВФ «Геліо»).

На обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що 27 березня 2004 року між нею та відповідачем укладено договір оренди землі № 68, відповідно до п. 2.5 якого для діяльності орендаря є обов'язковими обмеження щодо використання земельної ділянки, в тому числі правові -використання землі тільки за цільовим призначенням, а також екологічні - забезпечення екологічної безпеки землекористування шляхом додержання вимог земельного і природоохоронного законодавства, державних та місцевих стандартів, норм і правил щодо використання землі.

Вважає, що орендарем ПП НВФ «Геліо» істотно порушуються умови договору, а саме: протягом дії договору відповідач систематично погіршує родючість земельної ділянки, оскільки всупереч вимогам постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2010 року № 164 «Про затвердження нормативів оптимального співвідношення культур у сівозмінах в різних природно-сільськогосподарських регіонах», ст. 35 Закону України «Про охорону земель» порушує допустимі нормативи періодичності для вирощування різних сільськогосподарських культур на одному і тому ж полі.

Ураховуючи наведене, просила позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено. Розірвано договір оренди № 68 земельної ділянки, загальною площею 2,5493 га кадастровий номер НОМЕР_1 укладений 27 берези 2004 року між ОСОБА_4 та ПП НВФ «Геліо», який зареєстровано в Вінницькій регіональні філії ДП «Центр ДЗК», реєстровий запис від 16 грудня 2004 року № 68.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 27 січня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що ПП НВФ «Геліо», не отримавши дозволу на розроблення проекту землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозмін та впорядкування угідь, продовжує засівати землю без встановлених нормативів, чим порушує вимоги Закону України «Про охорону земель», постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2010 року № 164 «Про затвердження нормативів оптимального співвідношення культур у сівозмінах в різних природно-сільськогосподарських регіонах» та дійшов висновку про те, що вказані вище обставини є підставою для припинення дії договору оренди землі шляхом його розірвання.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що відповідач з 2012 року фактично не мав можливості обробляти земельну ділянку, що належить позивачеві, виходив із недоведеності останнім порушення орендарем обов'язків, передбачених ч. 2 ст. 25 Закону України «Про оренду землі», істотного порушення умов укладеного між сторонами договору оренди, та дійшов висновку про відсутність підстав для його розірвання.

Колегія суддів вважає висновки апеляційного суду такими, що відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Обов'язковою передумовою для покладення відповідальності за порушення зобов'язання є вина особи, яка його порушила (ч. 1 ст. 614 ЦК України).

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Звертаючись до суду із зазначеним вище позовом, ОСОБА_4 просила розірвати укладений 27 березня 2004 року між нею та ПП НВФ «Геліо» договір оренди земельної ділянки на підставі ст. 651 ЦК України, посилаючись на те, що орендар систематично погіршує родючість земельної ділянки, не дотримується вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2010 року № 164 «Про затвердження нормативів оптимального співвідношення культур у сівозмінах в різних природно-сільськогосподарських регіонах», порушує допустимі нормативи періодичності для вирощування різних сільськогосподарських культур на одному і тому ж полі.

Заперечуючи проти позову відповідач посилався на те, що з 2012 року він як орендар не міг обробляти земельну ділянку, що належить позивачу, оскільки вона протиправно оброблялась іншою особою.

З матеріалів справи, зокрема, з пояснень, наданих ОСОБА_4 під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, та із касаційної скарги вбачається, що з осені 2012 року позивач розпочала самостійно обробляти свою земельну ділянку.

Таким чином, оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд апеляційної інстанції з урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшов висновку про те, що оскільки відповідач з 2012 року фактично не мав можливості обробляти земельну ділянку, що є предметом спору, а позивач не довела, що допущені відповідачем порушення умов договору є істотними у розумінні ч. 2 ст. 651 ЦК України, тому відсутні підстави для розірвання такого договору.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують і зводяться до оцінки доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції в розумінні ст. 335 ЦПК України, і не дають підстав вважати, що судами при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною першою статті 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому доводи касаційної скарги в цій частині також не можуть бути визнані як підстава для призначення справи до судового розгляду.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, наведені в касаційній скарзі доводи висновку суду не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення апеляційного суду Вінницької області від 27 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Журавель

Судді В.А. Черненко

С.П. Штелик