АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1596/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 48 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 8 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання права власності на частину квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про розподіл спільного майна подружжя та стягнення коштів за утримання, управління, збереження та ремонт спільного нерухомого майна, вивчивши матеріали справи,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_7 2 червня 2014 р. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності на частину квартири.

В позовній заяві вказував, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 19 лютого 2004 р. Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В той час, коли позивач перебував на заробітках, відповідачка таємно від нього звернулась до суду із заявою про розірвання шлюбу і рішенням суду шлюб було розірвано. Про розірвання шлюбу позивач дізнався у червні-липні 2013 року.

Під час спільного проживання сторони у 2004 році за кошти матері позивача в сумі 8 000 доларів США сторони придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Позивач посилався на те, що сторони мають рівне право по ? частині вказаної квартири кожен, однак відповідачка перешкоджає позивачу користуватись квартирою.

Тому ОСОБА_7 просив суд визначити порядок користування квартирою № 10 по вул. Криницького, 39-а. в м. Звенигородка, яка зареєстрована за ОСОБА_6, визнавши за ним право власності на ? частину квартири.

Під час розгляду справи позивач змінив позовні вимоги та просив суд визнати за ним право власності на ? частину спірної квартири, а решту ? частину залишити у власності відповідачки.

12 грудня 2014 р. ОСОБА_6 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_7 про розподіл спільного майна подружжя та стягнення коштів за утримання, управління і збереження спільного нерухомого майна.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 лютого 2004 р. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За період подружнього життя 28 липня 2004 р. вони придбали трикімнатну квартиру № 10 в м. Звенигородка, по вул. Криницького, буд. 39А. Вказана квартира придбана за 32 000 грн., а оціночна вартість квартири на час придбання складала 26 670 грн.

Також під час шлюбу було придбано автомобіль ЗАЗ ОСОБА_3 за ціною 17 000 грн. На даний час позивач ОСОБА_7 користується даним автомобілем.

ОСОБА_6 вказувала, що оскільки автомобіль є неподільним майном, то ОСОБА_7 повинен сплатити їй компенсацію ? вартості вказаного автомобіля, а саме: 8500 грн.

З листопада 2005 року ОСОБА_7 не проживав у спірній квартирі і всі витрати з утримання, управління, збереження і ремонту спільного нерухомого майна несла позивачка самостійно. Вартість покращення майна станом на 5 грудня 2014 р. становить 158 997 гри.

Зазначала, що вона та ОСОБА_7 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 28 липня 2004 р. У спільній квартирі зареєстровані та постійно проживають вона з донькою, ОСОБА_7 не проживає у квартирі з 2005 року, договір між ними про порядок володіння та користування спільним майном не укладався.

Витрати на утримання квартири, оплата квартплати, комунальних послуг, за період 2005 р. - 2014 р. включно по даний час склали 10 196,23 гри., що підтверджується розрахунком та квитанціями. Витрати на управління, утримання і збереження квартири, що полягають у проведенні ремонтних робіт, заміні вікон, дверей, сантехнічного обладнання за період з 2005 по 2014 pоки склали 26 495 грн., що підтверджується відповідними квитанціями про оплату відповідних сум та актом виконаних робіт.

ОСОБА_7, в порушення вимог законодавства, не приймав належної участі у витратах по оплаті за комунальні послуги, у відповідності до належної йому частки у спільній власності.

Тому ОСОБА_6 просила суд стягнути з ОСОБА_7 на її користь ? частину витрат, понесених нею на утримання, управління і збереження майна, що полягають у сплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території, послуг з водовідведення, опалення, газопостачання, електропостачання за період з 2005 року по грудень 2014 року в сумі 5 098,11 грн., стягнути з ОСОБА_7 на її користь ? частину вартості покращення квартири, здійснених нею в загальній сумі 79 498,50 грн., стягнути з ОСОБА_7 ? вартості спільно набутого майна автомобіля ЗАЗ ОСОБА_3 в загальній сумі 8 500 грн.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 8 травня 2015 року позов ОСОБА_7 задоволено. Визнано за ОСОБА_7 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_3. в м. Звенигородка, Черкаської області.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_4.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про розподіл спільного майна подружжя та стягнення коштів за утримання, управління і збереження та ремонт спільного нерухомого майна відмовлено.

Стягнуто з відповідачки ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 понесені ним судові витрати: 2 400 грн. в рахунок відшкодування витрат за надання правової допомоги та 243,60 грн. за сплату судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить про скасування рішення та ухвалення нового, законного та обґрунтованого рішення по суті позовних вимог з врахуванням всіх наявних у справі доказів та за наслідками їх повного та обєктивного дослідження, посилаючись на те, що рішення суду незаконне і необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, судом не було враховано, що позивач, звертаючись до суду даним позовом, пропустив строк позовної давності, судом необґрунтовано було відмовлено їй у задоволенні клопотання про призначення експертизи з метою зясування вартості матеріалів і робіт при здійсненні ремонту квартири та покращенню її благоустрою.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта та її представника, які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга повинна бути відхилена виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, і розпоряджання таким майном після розірвання шлюбу повинно здійснюватись колишнім подружжям виключно за взаємною згодою та відповідно до Цивільного кодексу.

Дружина і чоловік, як це передбачено ст. 69 СК України, мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, в тому числі за взаємною згодою, уклавши відповідний договір; договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Якщо при поділі майна виникає спір, то такий спір можна вирішити в судовому порядку.

Відповідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом в ході розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 лютого 2004 р., мають неповнолітню дочку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Заочним рішенням Звенигородського районного суду від 27 вересня 2005 р. шлюб між сторонами було розірвано.

В період шлюбу сторони по справі 28 липня 2004 р. придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_5, загальною площею 66,9 кв.м., договір купівлі-продажу квартири був укладений на імя дружини ОСОБА_6

Виходячи з наведеного суд обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_7 та визнав за ним право власності на ? частину вказаної квартири.

Колегія суддів погоджується і з висновками суду про підстави відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 про стягнення з ОСОБА_7 на її користь коштів за утримання, управління, збереження та ремонт спільного нерухомого майна.

Відповідно до вимог ст. 360 ЦК України, на яку, як на підставу зустрічного позову, посилалася відповідачка, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобовязаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обовязкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобовязаннями, повязаними із спільним майном.

Згідно із вимогами ч. ч. 1, 3 ст. 368 цього Кодексу спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ч. 1 ст. 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Вимогами ч. ч. 1-3 ст. 372 ЦК встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Уразі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Отже, суд прийшов до правильного висновку про те, що спірна квартира до часу ухвалення даного рішення суду перебувала не у спільній частковій власності сторін у справі, а у спільній сумісній власності колишнього подружжя, і відшкодування одному із співвласників спільної сумісної власності витрат на його утримання, збереження та ремонт законом не передбачено.

Про збільшення частки у праві власності на квартиру, що перебувала у спільній сумісній власності сторін по справі, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦК України, з врахуванням зазначених у зустрічному позові обставин, під час поділу вказаної квартири за позовом ОСОБА_7, відповідачка вимог не заявляла.

Доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності при предявленні позову до суду про розділ майна подружжя, не можуть бути прийняті до уваги, зважаючи на те, що такі доводи відповідачки перевірялись судом і не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до вимог ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

З матеріалів справи вбачається, що рішення Звенигородського районного суду від 27 вересня 2005 р. про розірвання шлюбу сторін було заочним, тобто ухваленим без участі ОСОБА_7

Позивач у позовній заяві та в ході розгляду справи посилався на те, що на час розгляду справи про розірвання шлюбу перебував на заробітках і дізнався про рішення про розірвання шлюбу тільки у 2013 р.

Належних та переконливих доказів про те, що позивачу було відомо про рішення суду про розірвання шлюбу до 2013 р., відповідачка суду не надала.

Обґрунтовано суд відмовив і у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 про стягнення з позивача половини витрат на оплату житлово-комнальних послуг, оскільки останній в квартирі не проживав і комунальними послугами не користувався. У квитанціях, наданих відповідачкою суду про сплату за користування електроенергією, водою та газом зазначено, що в квартирі проживає дві особи, тобто вона і дочка.

Доводи апелянта про те, що позивач повинен був сплачувати половину вартості зазначених послуг за їх дочку, колегія суддів також не може прийняти до уваги, зважаючи на те, що ОСОБА_6 не вказала на яких вимогах чинного законодавства ґрунтується її позов в цій частині.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Виходячи з наведеного, колегія суддів не знаходить підстав для скасування законного і обґрунтованого рішення суду. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 8 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання права власності на частину квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про розподіл спільного майна подружжя та стягнення коштів за утримання, управління, збереження та ремонт спільного нерухомого майна залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :