Справа № 367/5527/13-ц Головуючий у І інстанції Пархоменко О.В.
Провадження № 22-ц/780/5321/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Категорія 46 12.10.2015
УХВАЛА

Іменем України

12 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Волохова Л.А., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Франюк Т. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 червня 2013 року у справі за позовом прокурора м. Ірпеня Київської області в інтересах держави до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа - комунальне підприємство „Святошинське лісопаркове господарство", про визнання недійсним рішення селищної ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2013 року прокурор м. Ірпеня Київської області звернувся до суду в інтересах держави із вказаним вище позовом, який мотивував тим, що в ході перевірки дотримання вимог земельного законодавства прокуратурою виявлено факт порушення Коцюбинською селищною радою Київської області вимог закону при виділенні громадянам земельних ділянок. Посилався, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року було затверджено проект землеустрою та передано у власність відповідачці ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування будинку по АДРЕСА_1. На підставі даного рішення ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 (кадастровий номер НОМЕР_2).

Вказував, що передача у власність ОСОБА_3 земельної ділянки відбулася з порушенням низки вимог чинного законодавста. Зокрема надана відповідачці земельна ділянка перебуває за межами сел. Коцюбинське, яке не має генерального плану, а отже селищна рада не мала права нею розпоряджатися. Крім того, спірна ділянка відповідно до рішення РМ УРСР № 673 від 20 червня 1956 року перебуває у постійному користуванні КП „Святошинське лісопаркове господарство" і відноситься до земель лісогосподарського призначення, що стверджується проектом організації лісового господарства і таксаційними описами ділянки. Отже, дана ділянка лісового фонду передана у власність ОСОБА_3 без її вилучення у встановленому порядку у КП „Святошинське лісопаркове господарство" та без зміни її цільового призначення. Крім того, при передачі ділянки у власність ОСОБА_3 проект землеустрою не проходив державну експертизу, що є порушенням ст.9 Закону України „Про державну експертизу землевпорядної документації".

В подальшому ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 21 липня 2009 року провів відчуження спірної ділянки відповідачу ОСОБА_2, на державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 зроблено відмітку про такий перехід права власності на землю.

Прокурор зазначив, що укладений між відповідачами договір купівлі-продажу на підставі ст.228 ЦК України є нікчемним правочином, бо порушує публічний порядок, а відтак не потребує визнання його недійсним. Відповідно перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_2 відбувся з порушенням вимог чинного законодавства.

Зважаючи на наведене, прокурор просив суд визнати недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року щодо передачі у спірної землі у власність ОСОБА_3, визнати недійсним виданий ОСОБА_3 державний акт на право власності на вказану земельну ділянку з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_2 та скасувати його державну реєстрацію, а також просив визнати за державою право власності на означену земельну ділянку

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 27 червня 2013 року позов прокурора задоволено частково. Визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року щодо передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_3, визнано недійсним виданий ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_2 та скасовано його державну реєстрацію. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для її вирішення, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Обґрунтував її тим, що земельна ділянка передана у власність ОСОБА_3 із земель в межах селища, а тому оспорюване рішення від 25 грудня 2008 року на момент його прийняття повністю відповідало вимогам закону і підстави для визнання його недійсним відсутні. Крім того зазначає, що він є добросовісним набувачем. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Справа судами переглядалася неодноразово.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За результатами розгляду колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Задовольняючи позов частково і визнаючи недійсними рішення селищної ради та державний акт на право власності на земельну ділянку, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що на момент прийняття Коцюбинською селищною радою рішення від 25 грудня 2008 року щодо передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки межі селища Коцюбинське у встановленому законом порядку визначені не були, генеральний план населеного пункту відсутній. Таким чином селищною радою не було з'ясовано, чи знаходиться виділена земельна ділянка в межах селища. Таким чином розпоряджатися цією ділянкою вона не мала права, що у свою чергу відповідно до ст.152 ЗК України є підставою для визнання недійсними оспорюваного рішення. З такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи їх виваженими та обґрунтованими.

Згідно ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані із позбавленням права володіння землею. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст.173 ЗК України межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій.

Відповідно до ст.174 ЗК України рішення про встановлення, зміну меж сіл, селищ, які входять до складу відповідного району, приймаються районною радою за поданням відповідних сільських, селищних рад. Рішення про встановлення і зміну меж сіл, селищ, які не входять до складу відповідного району, або у разі, якщо районна рада не утворена, приймаються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням відповідних сільських, селищних рад.

Відповідно до ч. 12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що, передаючи у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, селищна рада діяла у межах повноважень, бо на той час спірна ділянка відносилася до земель селища, колегія суддів вважає необґрунтованими. В ході розгляду справи було встановлено, що на час передачі Коцюбинської селищною радою у власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки межі селища Коцюбинське Київської області у встановленому законом порядку не установлювалися, проект встановлення меж не розроблявся і не затверджувався, генеральний план населеного пункту відсутній.

Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 23 листопада 2009 p., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2011 p. у справі за позовом прокурора м. Ірпеня в інтересах держави в особі Київської обласної ради, Київської обласної державної адміністрації до Коцюбинської селищної ради про визнання незаконними та скасування п.3 рішення Коцюбинської селищної ради від 25 вересня 2008 р. та рішення від 28 жовтня 2008 p., було встановлено, що рішенням Коцюбинської селищної ради „Про перспективний план розвитку селища Коцюбинське" та рішенням „Про передачу деревної рослинності віднесену до категорії зелених насаджень в межах сел. Коцюбинське" не встановлювались межі селища Коцюбинське, а фактично Коцюбинська селищна рада виконувала вимоги ст. 173 ЗК України щодо реалізації процедури встановлення меж селища. Тобто відсутні підстави вважати, що Коцюбинська селищна рада при винесенні вищевказаних рішень вирішувала питання належності до її території будь-яких земель у певно визначених межах. При цьому, наявність у пропозиціях перспективного розвитку, наданих на погодження селищної ради, схем розвитку селища, не звільняло органи, які виготовляють та погоджують генеральний план селища, діяти у межах закону.

Також правомірність висновків суду першої інстанції доводяться й тим, що державна статистична звітність (форми 6-зем) по смт. Коцюбинське в період із 1 січня 2008 року по 31 грудня 2008 року не велася, землі запасу по селищу за вказаний період не обліковувалися. Відомості щодо встановлення та зміни меж Коцюбинської селищної ради у відділі Держкомзему відсутні. Дані обставини підтверджуються листом відділу Держкомзему у м. Ірпінь від 18 січня 2013 р. а також актом службового розслідування стосовно діяльності колишнього начальника відділу Держкомзему в м. Ірпінь ОСОБА_4 Державного комітету України із земельних ресурсів від 27 квітня 2011 р.

З урахуванням викладеного колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про обґрунтованість вимог прокурора про визнання недійсним рішення про передачу у власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки. За таких умов й виданий на підставі недійного рішення державний акт про право власності на земельну ділянку також є недійсним, а його державна реєстрація підлягала скасуванню. При цьому факт подальшого відчуження землі ОСОБА_2 з проставленням на державному акті відмітки про перехід права власності на вказану землю до нового власника не змінює суті такого державного акта як недійсного. Дана позиція відображена й у правовому висновку до постанови Верховного Суду України від 03.06.2015 року по даній справі.

З урахуванням вкладеного колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції в оскарженій частині таким, що в повній мірі відповідає вимогам закону та обставинам справи. Не вбачає колегія суддів й порушень вимог законодавства, які б могли потягнути скасування рішення суду, і у іншій його частині.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які беззаперечно були доведені сторонами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необгрунтованість посилань прокурора на нікчемність договору купівлі-продажу від 21 липня 2009 року, оскільки ним не було доведено, що даний правочин порушує публічний порядок. Таким чином підстави вважати зазначений договір нікчемним, як і підстави для застосування наслідків недійсності правочину, відсутні. Той факт, що висновки суду першої інстанції з цього приводу відповідають вимогам закону та обставинам справи, також відображено у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 року по даній справі.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції при розгляду спору належним чином дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому передбачених законом підстав для скасування рішення суду при апеляційному розгляді колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 червня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді