Апеляційний суд Житомирської області
Справа №280/1299/14-ц Головуючий у 1-й інст. Пасічний Т. З.
Категорія 49 Доповідач Григорусь Н. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Косигіної Л.М., Худякова А.М.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 09 червня 2015 року, -

встановила:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2, в якому просила розірвати шлюб, укладений з відповідачем, неповнолітніх дітей залишити на виховання та проживання з нею.

Відповідачем, ОСОБА_2, у травні 2015 року подано зустрічний позов, в якому просив шлюб розірвати, однак дітей залишити проживати з ним. Зазначає, що доходи позивача є меншими, малолітні діти проживають більше часу з ним. Після розірвання шлюбу відновити позивачу дошлюбне прізвище «ОСОБА_2».

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 09 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Шлюб, зареєстрований 20.07.2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Коростишівського районного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 105, між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, - розірвано.

Малолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 залишено проживати з матір`ю. ОСОБА_1 при розірванні шлюбу залишено прізвище «ОСОБА_2». Зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідачем ОСОБА_2 подана апеляційна скарга, в якій він просить скасувати рішення районного суду в частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що рішення суду є необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що судом безпідставно залишено його зустрічний позов без розгляду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.07.2002 року між сторонами був укладений шлюб (а.с. 5). Від спільного проживання мають двох дітей: дочок ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 6-7).

З тексту позовних заяв вбачається, що спільне проживання сторін є неможливим, поновлювати шлюб вони наміру не мають, оскільки це суперечить їхнім інтересам.

Частиною 2 статті 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Однак, сторони не можуть дійти згоди щодо місця проживання дітей.

Визначаючи місце проживання дітей з матір'ю, суд першої інстанції виходив з того, що це буде відповідатиме інтересам дітей.

Проте повністю погодитись з таким висновком неможна, виходячи з наступного.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, згідно ст. 15 Закону, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, а батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» також роз`яснив, що при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь в її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

При вирішенні спору щодо місця проживання дітей сторін, колегія суддів виходить з принципу рівності прав і обов'язків обох батьків (ст. 141 СК), надаючи перевагу тому з них, хто може забезпечити найбільш сприятливі умови виховання дітей, принципу 6 Декларації та вимог положень ч. 2 ст. 160, ст. 161 Сімейного кодексу України, за якими місце проживання дитини, що досягла десяти років, визначається за згодою самої дитини.

При цьому колегія суддів виходить лише з інтересів дітей. Перевага матері перед батьком не повинна бути пріоритетом у спорі.

З пояснень сторін, наданих ними в судовому засіданні під час апеляційного розгляду, встановлено, що малолітня дочка ОСОБА_7 проживає з батьком ОСОБА_2, який нею опікується, проте, більше тягнеться до матері - ОСОБА_1 Зазначені обставини знайшли своє підтвердження під час розгляду питання щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей сторін 25.09.2015 року Коростишівською районною державною адміністрацією. Зокрема, на прихильність ОСОБА_5 до матері звернула увагу вихователь ДНЗ № 8, який відвідує ОСОБА_5 - ОСОБА_8 та дану обставину підтвердила під час апеляційного розгляду неповнолітня дочка сторін ОСОБА_4.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що залишення малолітньої дитини - дочки ОСОБА_7 на проживання із матір'ю відповідає принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, оскільки малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена із своєю матір'ю. ОСОБА_1 характеризується позитивно, інформація щодо ухилення її від виконання батьківських обов'язків до органу опіки та піклування не надходила, мати здатна забезпечити нормальні умови для проживання, розвитку та навчання малолітньої дитини, як жінка здатна виявити більшу увагу до неї, враховуючи малолітній вік дитини, її фізіологічну близькість до матері.

Разом з тим, як встановлено судом, неповнолітня дочка сторін ОСОБА_4 проживає з батьком, який нею опікується, останній постійно відвідує шкільні та позашкільні заходи дочки, приймає активну участь у її житті та розвитку.

ОСОБА_4, яка досягла віку дванадцяти років, має право висловити своє побажання, а після досягнення чотирнадцяти років самостійно, відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, визначатися з ким вона бажає проживати: чи то з батьком, чи то з матір'ю. Характеристика обох батьків не містить заперечень щодо цього.

Будучи заслуханою в судовому засіданні в апеляційній інстанції в присутності педагога, неповнолітня дитина ОСОБА_4, добровільно, без тиску, без присутності батьків, вільно, впевнено висловила своє бажання проживати разом з батьком, з яким постійно проживає і до сьогоднішнього дня.

При вирішенні вказаного спору суд враховує всі вище згадані докази, а також враховує прихильність старшої дівчинки до одного з батьків і, зокрема, до батька, бажання проживати біля батька. Таке бажання хоча не може мати вирішального значення, але враховується при рівних умовах батьків.

Те, що умови в батьків рівні стверджується наявними матеріалами справи, зокрема, актами обстеження умов проживання, наданих органом опіки та піклування, характеристиками батьків, тощо.

Частинами четвертою та п'ятою статті 19 СК України передбачено обов'язкову участь органу опіки та піклування при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Всупереч зазначеному, судом першої інстанції не було залучено до участі у справі орган опіки та піклування. Також судом не досліджувався висновок цього органу, щодо доцільності визначення місця проживання дітей з одним із подружжя.

На виконання вказаних вимог законодавства апеляційним судом залучено до участі у справі орган опіки та піклування за місцем проживання сторін у справі та витребувано відповідний висновок.

Відповідно до висновку Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітніх дітей з матір'ю ОСОБА_1 (а.с. 186).

Проте, колегія суддів вважає таку позицію органу опіки та піклування неправильною, оскільки висновок не є обґрунтованим, містить лише перерахунок документів наданих батьками для вирішення спору щодо визначення місця проживання дітей.

Колегія суддів оцінює такий висновок критично та вважає за доцільне і необхідне, з урахуванням обставин справи, визначити місце проживання для неповнолітньої дочки сторін ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, з її батьком.

При цьому колегія приймає до уваги і ту обставину, що дванадцятирічній дівчині потрібен авторитет і допомога батька, яку вона сприймає. Суд також враховує присутність у сім'ї відповідача його матері (баби), яка здатна сприятливо вплинути на виховання дитини, і яка, як вбачається з пояснень дівчинки, хоче і приймає участь у вихованні та спілкуванні з онучками.

Відповідно до статті 12 Конвенції про права дитини, статті 171 СК дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні спорів між батьками про визначення її місця проживання в судовому засіданні з додержанням вимог Цивільного процесуального кодексу та з урахуванням віку дитини, стану здоров'я, розумового розвитку.

Разом з іншими обставинами справи, наданими доказами при постановленні рішення апеляційний суд ураховує й бажання дитини, з ким вона бажає залишитися. Крім того, колегія суддів вважає, що визначення місця проживання ОСОБА_4 з батьком, а ОСОБА_5 з матір'ю не впливатиме на взаємовідносини сестер, оскільки вони мешкатимуть в одному населеному пункт, відстань між квартирами батьків є незначною, на сьогоднішній день жоден з батьків не перешкоджає їм у вільному спілкуванні.

Статтею 207 (ч. 1 п. 3) ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Ухвалою суду від 19.05.2015 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей об'єднано в одне провадження із позовом ОСОБА_1 про розірвання шлюбу і призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 09.06.2015 року. В цей же день за відсутності сторін, висновку органу опіки та піклування ухвалено судове рішення. Матеріали справи не містять інформації щодо повторного призначення справи до розгляду та належного повідомлення сторін.

Тому колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, є обґрунтованими та мають в собі підстави, визначені ст. 309 ЦПК України, за наявності яких можливе скасування судового рішення щодо визначення місця проживання неповнолітньої ОСОБА_4 та залишення зустрічного позову ОСОБА_2 без розгляду з ухваленням нового рішення про задоволення позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частково.

Слід зауважити, що спори про визначення місця проживання малолітньої дитини можуть розглядатись не однократно, оскільки умови виховання дитини можуть змінюватись в залежності від різних обставин (стан здоров'я батька (матері) і дитини, можливості догляду за дитиною, поява вітчима (мачухи) і т.д.). Суд не може відмовити у відкритті провадження з тієї причини, що такий спір вже був предметом розгляду судом.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині залишення зустрічного позову ОСОБА_2 без розгляду та позову про визначення місця проживання ОСОБА_4 підлягає скасуванню, як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з ухваленням нового про часткове задоволення позовів.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 09 червня 2015 року в частині залишення зустрічного позову ОСОБА_2 без розгляду та позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання ОСОБА_4 скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо визначення місця проживання дітей задовольнити частково.

Визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком - ОСОБА_2.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього ж часу може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді