Номер провадження: 22-ц/785/6797/15
Головуючий у 1 інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Кварталова А. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кварталової А.М.,

суддів Заїкіна А.П., Гірняк Л.А.,

при секретарі Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Іллічівської міської ради Одеської області про встановлення факту належності спадкодавцеві спадкового майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02 липня 2015 року, -

встановила:

15 січня 2015р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Іллічівської міської ради Одеської області про встановлення факту належності спадкодавцеві спадкового майна.

Просили встановити факт належності ОСОБА_3, померлому 26 червня 2014р., а саме:

- земельної ділянки площею, 3,44 га, яка розташована на території Пасатської сільської ради Балтського району Одеської області, яка належала ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №669740, зареєстрованого 19 березня 2008 року в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею договорів оренди землі №002 кадастровий номер: :01:001:0023,

- житлового будинку, що розташований в с. Пасат, Балтського району, Одеської області, що належав ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25 лютого 1997 року державним нотаріусом Балтської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, за реєстровим №761,

- 1/5 частини кв. №12 в буд. №14, що розташований за адресою Одеська область, м. Іллічівськ, вул. Г.Сталінграда, яка належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Іллічівською міською радою Одеської області 11.01.2001р.

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що вони звернулись до державної нотаріальної контори м. Іллічівська, Одеської області, де їм було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, оскільки згідно свідоцтва про смерть значиться прізвище спадкодавця «Лісовський», а в державному акті на право власності на земельну ділянку та свідоцтві на квартиру та договорі купівлі-продажу житлового будинку значиться прізвище «Лисовський». У зв'язку з цим, позивачі, вбачаючи спір про право, звернулися до суду саме з позовом, який просять задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні позивачі позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на безпідставність, та порушення позивачами положень ст.114 ЦПК України.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 02 липня 2015р. в задоволенні позову позивачам відмовлено.

В апеляційній скарзіОСОБА_1, ОСОБА_2 просять рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02 липня 2015р. скасувати, ухвалити нове рішення. яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1, ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу , просили її задовольнити.

Представник Іллічівської міської ради Одеської області просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, справу розглянути у їх відсутність. При цьому в своїх запереченнях посилались на те, що позивачі обрали неправильний спосіб захисту до суду, оскільки мали право звертатися до суду за захистом свого порушеного права шляхом визнання права власності на спадкове майно або подати заяву за правилами окремого провадження саме про належність правовстановлюючих документів померлому на вищевказане майно.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, мотиви і доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вислухавши пояснення сторін, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи позивачам в задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що отримавши відмову нотаріуса, позивачі відповідно до ст. 16 ЦК України та п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» мали право звертатися до суду за захистом свого порушеного права шляхом визнання права власності на спадкове майно або подання заяви за правилами окремого провадження саме про належність правовстановлюючого документу, оскільки вона не вибрала правильний спосіб захисту, в задоволенні їх позову слід відмовити.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 помер 26 червня 2014р., що підтверджено свідоцтвом про смерть(а.с.19).

Як вбачається з довідки про місце проживання, свідоцтва про право на спадщину за законом, державного акту на право власності на земельну ділянку, договору купівлі-продажу будинку, свідоцтва про право власності на житло, ксерокопії паспорту померлого, прізвище померлого зазначено як «Лисовський», а не як «ОСОБА_3О.» (а.с.18, 20, 21, 24, 26).

Згідно листів нотаріуса ОСОБА_5 позивачам відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, оскільки згідно свідоцтва про смерть значиться його прізвище «Лісовський», а в державному акті на право власності на земельну ділянку та свідоцтві на квартиру та договорі купівлі-продажу житлового будинку прізвище спадкодавця значиться як «Лисовський» (а.с.8-10,67-137). Тобто є розбіжності у прізвищі померлого у правовстановлюючих документах.

Згідно ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання права власності на вказане спадкове майно позивач в силу ст. ст.10,60 ЦПК України зобов'язаний на засадах змагальності переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог, а саме, неможливості оформити право власності на спадкове майно у позасудовому порядку та довести, що має місце невизнання або оспорювання належного позивачу права, яке підлягає захисту у судовому порядку.

Суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема, реєстрації шлюбу, належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті (п.4 і п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України).

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб ( ч.2 ст.256 ЦПК України).

Виходячи із вищезазначеного та змісту Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», реєстрація права на нерухоме майно є невід'ємною частиною правовстановлюючого документу на нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи, право власності на вищевказане майно зареєстровано за ОСОБА_6 відповідно до вимог закону. Правовстановлюючі документи на вищевказане майно в оригіналі є в наявності у позивачів по справі та зареєстровані у бюро технічної інвентаризації.

Однак, позивачі посилаються на те, що із-за розбіжності у прізвищі батька у правовстановлюючих документах, які видано на імя батька, а саме на вищевказану земельну ділянку, квартиру, будинок зазначено його прізвище як «Лисовський», а у свідоцтві про смерть, прізвище померлого батька вказано ОСОБА_3, тому вони не мають можливості отримати свідоцтва про право на спадщину. Ці обставини підтверджується листами нотаріуса(а.с.8-10).

Згідно зі ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності(ст.392 ЦК України).

Згідно п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значеня»№5 від 31.03.1995р., з відповідними змінами, суди повинні мати на увазі, що факт володіння громадянином жилим будинком на праві власності встановлюється судом, якщо у заявника був правовстановлюючий документ на цей будинок, але його втрачено і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. В таких справах заявник має подати докази про відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного документа про право власності та про те, що на підставі цього документа житловий будинок належав йому на праві власності.

Статтею 11 ЦПК України передбачено обов'язок суду розглядати цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Відповідно дост.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Отже, при вирішенні спору суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, субєктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Позивачі обрали неправильний спосіб захисту до суду, оскільки мали право звертатися до суду за захистом свого порушеного права шляхом встановлення факту належності спадкодавцеві спадкового майна та визнання за ними права власності на спадкове майно або подати заяву за правилами окремого провадження саме про належність правовстановлюючих документів померлому на вищевказане майно.

Однак, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, в порушення вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України не з'ясував, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції, у порушення ч. 4 ст.10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному зясуванню обставин справи, не розяснив позивачам, не попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема не уточнив позовних вимог в частині підстав та предмету заявленого позову й відповідно належним чином не вирішив питання щодо правильності обраного позивачами способу захисту порушеного прав з урахуванням того, що останні є спадкоємцями померлого, вони прийняли спадщину, між ними не існує спору щодо спадкового майна.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів позбавлена можливості уточнити позовні вимоги позивачів на стадії апеляційної інстанції, але відповідно до вимог ст.3 ЦПК України це судове рішення не перешкоджає позивачам, звернутися до суду з позовними вимогами за захистом порушених, невизнаних або оспорюваним прав чи інтересів.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів, розглянувши скаргу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Підстав для постановлення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.209,303,307 ч.1п.1,308, 315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_7

ОСОБА_8

ОСОБА_9