Справа № 265/3581/14-ц
Провадження № 4-с/265/33/15
У Х В А Л А

20 липня 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Яшкові М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_1 на рішення державного виконавця, зацікавлені особи: Орджонікідзевський відділ державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду зі скаргою на рішення державного виконавця про накладення арешту. В обґрунтування поданої скарги посилався на те, що в провадженні державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС Маріупольського міського управління юстиції перебуває виконавчий лист, виданий 16 червня 2015 року про стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3, 2009 р. н., в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 2 червня 2014 року до досягнення дитиною повноліття, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виконавчий лист був виданий на підставі заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 16 липня 2014 року, яке набрало чинності 29 липня 2014 року. Однак про те, що відносно скаржника державним виконавцем було відкрито виконавче провадження, він дізнався лише 30 червня 2015 року, отримавши копію постанови про відкриття виконавчого провадження. Того ж дня він отримав копію постанови про арешт його майна із забороною на його відчуження. Накладаючи арешт на майно, держвиконавець посилалась на те, що арешт накладений у зв'язку з тим, що виникла заборгованість більше ніж три місяці. Вважав постанову держвиконавця Орджонікідзевського ВДВС Маріупольського МУЮ в Донецькій області незаконною, бо держвиконавцем не було прийнято дій щодо з'ясування причини виникнення заборгованості. Зазначав, що він від виконання судового рішення не ухилявся. При цьому постанова про накладення арешту була винесена одночасно із заявою про відкриття виконавчого провадження. Зазначав, що йому не було відомо про наявність у нього заборгованості з аліментних платежів. Після ухвалення рішення Орджонікідзевського суду м. Маріуполя про стягнення з нього аліментів він добровільно надавав допомогу на утримання доньки. При цьому він мешкав за однією адресою із стягувачем до 14 квітня 2015 року. Після 30 червня 2015 року він 6 липня 2015 року поштовим переказом перерахував ОСОБА_2 суму аліментів за червень 2015 року на виконання примусового стягнення аліментів за рішенням суду. Зазначав також, що державний виконавець не здійснив стягнення в першу чергу на кошти боржника, інші його цінності, а одразу наклав арешт на майно скаржника. Також вказував, що йому не було відомо про розрахунок його заборгованості по виплаті аліментів, що також не вбачається з постанов державного виконавця про відкриття виконавчого провадження та про накладення арешту. На підставі викладеного просив суд визнати дії Орджонікідзевського ВДВС Маріупольського МУЮ в Донецькій області неправомірними із зобовязанням скасувати арешт майна боржника.

В судовому засіданні заявник, ОСОБА_1, та його представник, який діє на підставі договору, ОСОБА_4, повністю підтримали заявлені вимоги, зазначивши, що безпідставне накладення арешту на майно ОСОБА_1 порушує його права власника. Надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у скарзі, просили суд задовольнити скаргу.

В судове засідання представники Орджонікідзевського ВДВС Маріупольського МУЮ не зявились за невідомих суду причин, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи.

Вислухавши учасників процесу, які зявились, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що подана скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

На підставі ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, порушено їх права чи свободи.

За ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» (далі за текстом ухвали - Закон) державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

При цьому за ч. 3 ст. 19 Закону в заяві про відкриття виконавчого провадження щодо виконання рішення про майнове стягнення стягувач має право просити державного виконавця накласти арешт на майно та кошти боржника та оголосити заборону на його відчуження.

На підставі ст. 25 Закону державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. В постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до 7 (семи) днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

При цьому за ч. 5 ст. 25 Закону копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржнику.

Згідно до змісту ст. 31 Закону копії постанов державного виконавця про відкриття виконавчого провадження надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Суд також зазначає, що за ст. 32 Закону заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 57 Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

При цьому за ч. 4 ст. 57 Закону копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику.

Відповідно до п. 4.1.1 «Інструкції про проведення виконавчих дій», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5, державний виконавець, починаючи виконувати рішення, повинен пересвідчитись, чи отримана боржником копія постанови про відкриття виконавчого провадження і чи здійснені ним дії, спрямовані на добровільне виконання рішення у встановлений постановою строк. Однак до отримання відомостей про одержання боржником копії постанови для захисту прав стягувача державний виконавець може вжити заходів щодо забезпечення виконання. У разі, якщо копія постанови про відкриття виконавчого провадження одержана боржником несвоєчасно, внаслідок чого боржник був позбавлений можливості добровільно виконати рішення у встановлений державним виконавцем строк, за письмовою заявою боржника при підтвердженні факту несвоєчасного одержання вказаної постанови державний виконавець відкладає провадження виконавчих дій та поновлює боржнику строк для добровільного виконання рішення. Якщо при відкритті виконавчого провадження державним накладено арешт на майно боржника, за погодженням з державним виконавцем боржник має право у строк, установлений для добровільного виконання рішення, реалізувати належне йому майно в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом. У цьому разі покупець майна боржника повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби в строк, установлений для добровільного виконання рішення. Після внесення покупцем коштів арешт з проданого майна боржника знімається за постановою державного виконавця.

Натомість суд зазначає, що на підставі ч. 2 ст. 74 Закону в разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника.

За ч. 4 ст. 74 Закону державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику в разі, якщо виконавчий документ уперше надійшов для виконання.

При цьому відповідно до п. 7.5.1 «Інструкції про проведення виконавчих дій» у разі неможливості стягнення аліментів із заробітної плати чи інших доходів боржника протягом трьох місяців підряд, якщо боржник не працює і не одержує доходів стягнення звертається на майно боржника.

Судом було встановлено, що за постановою від 19 червня 2015 року було за заявою ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження (ВП № 47912179) щодо боржника, ОСОБА_1, державним виконавцем Орджонікідзевського ВДВС Маріупольського МУЮ, ОСОБА_5, за виконавчим листом № 2/265/1786/14, виданим Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя 16 червня 2015 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/6 частки від заробітку, починаючи з 2 червня 2014 року та до повноліття дитини (а. с. 7).

Судом також було встановлено, що за постановою від 19 червня 2015 року за вказаним виконавчим провадженням внаслідок наявності заборгованості понад три місяці в боржника було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 із забороною здійснювати його відчуження в межах суми боргу (а. с. 8, 9).

Вивчивши матеріали скарги ОСОБА_1, суд дійшов висновку, що останнім строки на оскарження рішення державного виконавця від 19 червня 2015 року про накладення арешту на майно боржника не було пропущено, бо ОСОБА_1 дізнався про порушення своїх прав 30 червня 2015 року, а відомостей про отримання ним копії постанови про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту раніше суду учасниками процесу не було надано.

Суд розглядом скарги ОСОБА_1 також встановив, що державним виконавцем було на підставі діючого законодавства 19 червня 2015 року відкрито виконавче провадження за заявою стягувача про примусове стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини аліментів в розмірі 1/6 частки від заробітку боржника.

При цьому за вказаним виконавчим провадженням державним виконавцем було одночасно із відкриттям виконавчого провадження накладено арешт на рухоме та нерухоме майно боржника.

Однак в матеріалах справи відсутні відомості про повідомлення ОСОБА_1 про необхідність сплатити існуючу заборгованість стягувачу, відсутні відомості про розмір такої заборгованості, про повідомлення ОСОБА_1 про такий розмір, якому також державним виконавцем не було надано можливості добровільно сплатити наявний борг.

Суд при цьому зазначає, що отримавши постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, ОСОБА_1 вчинив дії по сплаті аліментів, що підтверджується копією платіжного документа, наданого представником заявника.

Суд також зауважує, що накладення арешту на майно боржника з метою реального виконання рішення суду є правом, а не обовязком державного виконавця.

При цьому суд наголошує, що в державного виконавця було право ухвалити рішення про накладення арешту на усе рухоме та нерухоме майно боржника лише після того, як протягом трьох місяців підряд державний виконавець не зміг би провести стягнення аліментів із заробітної плати чи інших доходів боржника в рамках наявного виконавчого провадження.

Таким чином в судовому засіданні було встановлено, що державний виконавець наклав арешт на майно боржника в порушення положень п. 7.5.1 «Інструкції про проведення виконавчих дій», не вказавши при цьому ОСОБА_1 суму заборгованості по аліментах, не перевіривши фактичну наявність такої заборгованості та не надавши боржнику можливості добровільно сплатити існуючу заборгованість по аліментам.

На підставі переліченого суд дійшов висновку, що державний виконавець при ухваленні постанови від 19 червня 2015 року про накладення арешту на усе майно боржника із забороною його відчуження діяв неправомірно, тому вказана постанова, як незаконна, підлягає скасуванню.

Керуючись ст. 383-389 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 на рішення державного виконавця, зацікавлені особи: Орджонікідзевський відділ державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції, задовольнити.

Визнати постанову від 19 червня 2015 року державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції за виконавчим провадженням ВП № 47912179 про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 із забороною його відчуження в межах суми боргу неправомірною.

Постанову від 19 червня 2015 року державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції за виконавчим провадженням ВП № 47912179 про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 із забороною його відчуження в межах суми боргу скасувати.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги в 5-дений строк з дня проголошення ухвали, а учасниками процесу, які не були присутні при проголошенні, - в той же строк з часу отримання копії ухвали.

Суддя