Яготинський районний суд Київської області
справа № 382/2114/15 2/382/768/15.
РІШЕННЯ

іменем України

15 жовтня 2015 року Яготинський районний суд Київської області, в складі;

Головуючого- судді Карпович В.Д.

при секретарі Шипота Я.В.

Розглянувши у відкритому судовому зсідання справу, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання права власності за набувальною давністю. Встановив:

В позові до суду позивачка вказала, що в листопаді 1999 року, тобто після отримання відповідачем правовстановлюючих документів на житловий будинок по АДРЕСА_1, останній вселив її з її сім»єю в даний житловий будинок, з умовою погашення ним боргів по комунальним платежам / газ, світло /, та проведення капітального ремонту в будинку, оскільки даний житловий будинок перебував в занедбаному стані. Проживаючи в даному будинку разом із своєю сім»єю більше 10 років, вона відкрито володіє ним, сплачує всі комунальні послуги, сплачує кошти за користування газо та електро постачанням, проводить поточні ремонтні роботи житлового будинку та господарських споруд. Посилаючись на вимоги передбачені ст.. 344 ЦК України, з урахуванням уточнення своїх позовних вимог, просила:

Визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими спорудами, а саме; сарай «Б», колодязь №3, огорожу №1, ворота з хвіртко №2, що розташовані по АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги позивача. Відповідач в судове засідання не з»явився, в заяві до суду позовні вимоги визнав та просив розглянути справу у його відсутності.

Із пояснення представника позивача видно, що позивачка відкрито, та добросовісно володіє житловим будинком за АДРЕСА_1 із січня 2000 року та по даний час. Дана обставина була очевидна для відповідача, який мав можливість це бачити, позивачка не перешкоджала стороннім особам отримати будь-яку інформацію про її володіння цим житловим будинком. Крім того, позивачка володіє даним житловим будинком як своїм особистим, оскільки за власний рахунок проводить поточні ремонти та несе інші витрати по його утриманні. Відповідач протягом всього безперервного строку володіння позивачем даним житловим будинком /з січня 2000 року та по даний час) не пред'являв до останньої позову про повернення житлового будинку, і позивачка була впевнена в тому, що на займаний нею та членами її сім»ї житловий будинок не претендують сторонні особи. Ті обставини, в зв'язку з якими виникло право позивача на володіння, не давали їй сумніву, щодо правомірності набуття нею будинком, тому позивачка не вважає своїм обов'язком повертати його. Всі ремонтні роботи в житловому будинку були виконані за кошти позивача. Користуючись послугами газо, водо та електоро постачання, позивачка регулярно сплачувала кошти за їх використання.

В судовому засіданні встановлено наступне:

В листопаді 1999 року, тобто після отримання відповідачем ОСОБА_2 правовстановлюючих документів на житловий будинок по АДРЕСА_1, останній вселив позивачку ОСОБА_1 з її сім»єю в даний житловий будинок, з умовою погашення позивачкою боргів по комунальним платежам / газ, світло /, та проведення капітального ремонту в будинку, оскільки даний житловий будинок перебував в занедбаному стані.

Проживаючи в даному будинку разом із своєю сім»єю більше 10 років, позивачка відкрито володіє ним, сплачує всі комунальні послуги, сплачує кошти за користування газо та електро постачанням, проводить поточні ремонтні роботи житлового будинку та господарських споруд, що підтверджується відповідними квитанціями / а.с. 24, 25 /

Із свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.10. 1993 року видно, що власником житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1, є ОСОБА_3 / а.с. 8 /. Із довідки Капустинської сільської ради від 28.09. 2015 року видно, що позивачка ОСОБА_1 дійсно проживає в житловому будинку по АДРЕСА_1 з 1993 року, без реєстрації. Стара адреса будинку АДРЕСА_1 / а.с. 18.19 /. Із копії технічного паспорту на садибний індивідуальний житловий будинок по АДРЕСА_1 видно, що замовником даного технічного паспорту є позивач ОСОБА_1 / а.с. 20 / Дане домогосподарство складається ; із житлового будинку 1955 року побудови, сараю 1983 року побудови, огорожі 1983 року побудови та колодязя 1955 року побудови / а.с. 20 /зв. 22 / Будинок має наступні приміщення; коридор площею 6,3 кв.м.; комора площею 5,0 кв.м.; кухня площею 12,6 кв.м.; житлова кімната площею 27,3 кв.м. / а.с. 21 зв. /

Статтею 344 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю(ст.3 ЦК України). Законодавець не зазначив, що саме слід розуміти під таким терміном, як добросовісність володіння за набувальною давністю, але враховуючи ту обставину, що вітчизняний ЦК є фактичною рецепцією римського приватного права з урахуванням національних особливостей, то для визнання володільця добросовісним вважається достатнім, щоб вказане нерухоме майно не було набуте злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй судових рішеннях по справам даної категорії сформулював правову позицію, з якої вбачається, що «у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця.

Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.». (Ухвала ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2012 року).

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ своїм інформаційним листом від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» вказує на те, що при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Відповідно, оскільки власник квартири понад десять років не виявили наміру визнати її своєю, погодився з її втратою, у позивача є всі підстави вважати, що квартира повинна бути визнана за ним - фактичним добросовісним володільцем.

ОСОБА_4 у своїй статті «ІНФОРМАЦІЯ_1»//Юридичний журнал, НОМЕР_1. вказує, що можливість звернення до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю надано суб'єктам права статтями 15,16ЦК України, при доведеності відповідно до закону зазначених у ньому обставин.

Володіти майном набувач повинен відкрито, він зобов'язаний відноситися до об'єкта володіння як власник, якщо він бажає зберегти незаперечний статус володільця за давністю, що дозволяє йому після спливу встановленого законом строку набувальної давності фактично перетворитися у власника.

Як зазначено в роз'ясненнях, даних Міністерством юстиції України в 2011 році «Деякі аспекти набуття права власності на об'єкти безхазяйного нерухомого майна» «Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.

Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років.

Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна.

Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна.»

Як зазначено в Ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року « …пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 року.»

Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній в Ухвалі від 22 лютого 2012 року.

Відповідно до вимог діючого законодавства вартість майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору (п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22.12.95 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності").

Керуючись

ст.. ст.. 10, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст.. 344 ЦК України, суд-

ВИРІШИВ:

Визнати за ОСОБА_1, право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а саме; сарай»Б», колодязь №3, огорожу №1, ворота з хвірткою №2, що розташовані по АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів, з дня закінчення розгляду справи.

Суддя Карпович В.Д.