Справа № 750/275/15-ц Провадження № 22-ц/795/1196/2015 Головуючий у I інстанції Карапута Л. В. Доповідач - Висоцька Н. В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Євстафіїва О.К.

при секретарі Поклад Д.В., Зіньковець О.О.,

за участю: представника ПАТ «Банк Форум» ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 травня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Форум» до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13.05.2015 року позовні вимоги ПАТ «Банк Форум» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Форум» до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ Банк Форум заборгованість за кредитним договором, що складається: з простроченої заборгованості по поверненню кредитних коштів 3427,18 доларів США; поточної заборгованості по поверненню кредитних коштів - 26250 доларів США; простроченої заборгованості за нарахованими процентами 654,48 доларів США; поточної суми заборгованості за нарахованими процентами 278,22 доларів США, а всього 30609,88 доларів США та пені в розмірі 16365,68 грн., штрафу в розмірі 5000 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ Банк Форум про визнання недійсним кредитного договору відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 3654,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13.05.2015 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги за зустрічним позовом в повному обсязі, а саме визнати недійсним кредитний договір № 0001/08/27-ZNv від 16.05.2008 року, ОСОБА_3 договір до Кредитного договору № 0001/08/27-ZNv від 16.05.2008 року від 06.11.2009 року, ОСОБА_3 договір № 2 до Кредитного договору № 0001/08/27-ZNv від 16.05.2008 року від 20.01.2011 року. Відмовити ПАТ Банк Форум у задоволенні позовних вимог повністю.

Доводи скарги зводяться до того, що ухвалюючи рішення судом неповно з«ясовані обставини, що мають значення для справи, є недоведеними, рішення є незаконним, неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

В скарзі апелянт вказує, що позичальник отримував кредит в гривнях, а не в доларах, документ передачі у власність доларів США позичальник не підписував та не узгоджував з банком. Заява про видачу готівки не може свідчити про те, що була видана саме іноземна валюта, а не національна. Укладаючи з позичальником кредитний договір в іноземній валюті банк свідомо порушував норми матеріального права.

Судом належним чином не перевірено графік розрахунків. Вказує, що оскільки договір є діючим та його несправедливі умови призводять до порушення прав апелянта, то вважає строк позовної давності ним не пропущено.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ПАТ «Банк Форум» ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 16.05.2008 року між АКБ Форум (правонаступником якого є ПАТ Банк Форум) та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № 0001/08/27-ZNv відповідно до умов якого банком було надано позичальнику кредитні кошти в сумі 75 000 дол. США строком до 15.05.2018 року зі сплатою 13,5% річних за користування кредитними коштами (а.с. 4-5).

06.11.2009 року між сторонами було укладено додатковий договір до вищевказаного кредитного договору, згідно якого змінились рахунки для погашення тіла кредиту та процентів (а.с. 6).

20.01.2011 року було укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору, де було змінено черговість погашення кредиту, зокрема: в першу чергу сплачуються прострочені проценти та комісії, в другу прострочена заборгованість за кредитом, в третю строкові проценти, в четверту строкова заборгованість за кредитом, в пяту можливі неустойка, штраф, та пеня, потім інші вимоги банку (а.с. 7).

Згідно заяви на видачу готівки (а.с. 9) ОСОБА_2 отримав кредит відповідно до договору 0001/08/27-ZNv від 16.05.2008 року в розмірі 75 000,00 дол. США.

В порушення умов укладеного кредитного договору у ОСОБА_2 перед банком утворилась заборгованість, яка згідно розрахунку заборгованості станом на 26.12.2014 року склала: прострочена заборгованість по поверненню кредитних коштів 3427,18 дол. США; поточна заборгованість по поверненню кредитних коштів - 26250 дол. США; прострочена заборгованість за нарахованими процентами 654,48 дол. США; поточна сума заборгованості за нарахованими процентами 278,22 дол. США; пеня 16365,68 грн; штраф (порушення умов п. 3.3.7. кредитного договору ) 5000 грн.

22.09.2014 року на адресу ОСОБА_2 банком було направлено вимогу про дострокове виконання зобов»язань (а.с. 13), яку боржник отримав 26.09.2014 року, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 14).

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Банк Форум» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Форум», суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що оскільки відповідач не виконав свої зобовязання за кредитним договором, тому з нього підлягає стягненню сума боргу по кредитному договору, крім того, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору, посилаючись на те, що при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених ЦК України та ЗУ "Про захист прав споживачів", а отже позовні вимоги ОСОБА_2 є необґрунтованими.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого суду, оскільки суд повно і всебічно зясував обставини справи, вірно визначив юридичну природу спірних правовідносин і застосував відповідні їм норми матеріального права.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст.ст. 1048, 1049 ЦУ України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) та сплатити відсотки за користування коштами у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень ст.ст.207, 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України).

Отже, позивач у відповідності до положень ст. 554, ч.2 ст.1050 ЦК України, обґрунтовано предявив вимогу як щодо дострокового повернення частини кредиту, що має сплачуватися відповідно до графіку його повернення, так і заборгованості з його повернення та процентів за користування ним, з відповідача.

ОСОБА_2, не скористався своїм правом та обов»язками, які визначені ст.ст.10, 60 ЦПК України, не надав суду належних і допустимих доказів, як на спростування наявності заборгованості, так і наданого позивачем розрахунку заборгованості по кредиту.

Так, відповідно до положень ст. 6, ч.1 ст. 626, ст. 627, ч.1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ч.1 ст.638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Певні особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту встановлено Законом України „Про захист прав споживачів.

Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 229 ЦК України встановлено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, а статтею 230 ЦК України - під впливом обману, і, виходячи з аналізу зазначених норм права, як обман, так і помилка, є самостійними підставами для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України замовчування стороною існування наявності обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину, є обманом. Визначення поняття обставин, що мають істотне значення, викладено в абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України, під якими розуміється помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

Крім того, відповідно до ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 частини 1 ст. 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів в редакції, яка діяла на час укладення договору (далі - Закон), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Недотримання зазначених вимог відповідно до ч.6 ст. 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно ч. 1, 2, 5, 6, 7 ст. 18 Закону Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Таким чином, статті 18, 19 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII „Про захист прав споживачів передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Аналізуючи положення ст.18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому.

Положення ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права.

Так, відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та зясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав.

Необхідність встановлення причинно - наслідкового звязку у договірних правовідносинах порушення законних прав позивача в звязку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів вбачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного ОСОБА_2 України у справах № 6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, №6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та №6-110 цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року.

Так відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд дав належну оцінку як обставинам справи в цілому, так здійснив системний аналізу умов самого ОСОБА_4 в цілому, додаткового договору та додаткового договору № 2 до нього, які є невідємною частиною ОСОБА_4, зазначив чому саме відсутні підстави для задоволення вимог щодо недійсності правочину в цілому та окремих умов договору, встановив відсутність підстав для визнання недійсним договору в цілому та відсутність порушень при укладенні договору з врахуванням всіх обставин справи.

Як убачається зі змісту спірного кредитного договору та вірно встановлено судом першої інстанції спірний кредитний договір відповідає як вимогам встановленим до таких договорів у параграфах 1, 2 глави 71 ЦК України, так і вимогами ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки в договорі від 16.05.2008 року зазначені сума кредиту 75000 доларів США, дата видачі кредиту; строк на який надаються кредитні кошти по 15 травня 2018 року; плата за користування кредитними коштами 13,5% річних; право позичальника достроково повернути отриманий кредит (п.3.3.8); а також зафіксуватли згоду, щодо узгодження всіх істотних умов (п.п.7.2).

Сторони також погодили, що у разі надання банком кредиту в іноземній валюті у доларах США кредит надається банком шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника або видачі готівкою відповідно до заявки Позичальника (п. 3.1.1).

Отже, доводи апеляційної скарги про недійсність кредитного договору, з підстав зазначених у позові, не ґрунтуються на законі.

Зі змісту договору та додаткових договорів до нього, в ОСОБА_4 зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені Законом України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг.

Аналіз наведених норм права та встановлених обставин дає підстави стверджувати, що Банк у письмовій формі надав ОСОБА_2 вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, попередивши, що валютні ризики під час виконання зобовязань покладені на позичальника, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем ОСОБА_4, ОСОБА_3 договору та ОСОБА_3 договору №2 до ОСОБА_4.

Крім того, волевиявлення ОСОБА_2 на укладення кредитного договору на умовах (з врахуванням отриманої від банку інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону), та отримання згідно умов договору саме доларів США, його згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами ОСОБА_4 підтверджується наявними в матеріалах справи фінансовими документами, систематичною сплатою протягом тривалого часу періодичних платежів згідно умов договору, оскільки станом на 26.12.2014 року заборгованість за кредитним договором становить 30609,88 доларів США.

Виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору та підписанням додаткових договорів до ОСОБА_4 позивач фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні ОСОБА_4. Своїми підписами на кожній сторінці кредитного договору, додаткових договорів до нього позичальник фактично підтверджував своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про відсутність в договорі орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг, детального розпису загальної вартості кредиту, встановлення жорстких обовязків позичальника та бланкетного характеру зобовязання надавача банківських послуг, дискримінаційних умов зміни відсоткової ставки, що призвело до порушень прав споживача банківської послуги, є безпідставними.

Посилання ОСОБА_2, що умовами п. 5.2 ОСОБА_4 для позивача передбачено можливість зміни процентної ставки за користування кредитом за ініціативою банку, але не вказано про можливість саме збільшення або зменшення процентної ставки, судом враховано, що умовами ОСОБА_4 передбачена можливість такого збільшення лише за умови дотримання сторонами визначеної договором процедури зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази фактичного підвищення відсоткової ставки за кредитним договором без погодження з позичальником та порушення в звязку з цим прав останнього, які призвели до збільшення його зобовязань за кредитним договором.

Не є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги щодо застосування банком для визначення суми плати за користування кредитними коштами методу «факт/360», що на думку апелянта призводить до прихованого збільшення відсоткової ставки з 13,5 % річних до 13,69 % річних, та відповідно 13,72 % річних у високосний рік.

Можливість застосування методу факт/360 для обрахування процентних доходів і витрат передбачено п.1.18 Постанови НБУ від 18.06.2003 року „Про затвердження Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України . Оскільки застосування зазначеного методу розрахунку процентів не суперечить вимогам законодавства і є результатом домовленості сторін, а конкретний розмір суми, що підлягає сплаті щомісячно визначено у п. 2.3 ОСОБА_4, та узгоджується в графіком платежів (а.с. 79-83).

Щодо відповідності змісту кредитного договору вимогам цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, то апеляційний суд враховує, що згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі за №6-145цс14 у силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, зокрема за наявності в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями.

В матеріалах справи містяться копії: банківської ліцензії № 62 від 31.01.1994 року на право здійснення банківських операцій та дозвіл № 62-2, 62-5 з додатком до дозволу від 10.06.2005 року (а.с. 118-121, 126, 128) та банківської ліцензії № 62 від 06.11.2011 року, додаток до генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій згідно яких банк має право на здійснення операцій з валютними цінностями.

На підставі Постанови НБУ № 355 від 13.06.2014 р. відкликано банківську ліцензію та ініційовано процедуру його ліквідації, судом першої інстанції враховано, що на час укладення кредитного договору зазначені обставини не існували.

Виходячи з положень Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю та Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 жовтня 2004 року № 483, за наявності в банку ліцензій, в тому числі і на здійснення валютних операцій, не потребується наявність індивідуальної ліцензії в отримувача кредитних коштів в іноземній валюті.

При цьому, оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, то, укладаючи спірний договір про надання кредиту в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане, а виходячи зі змісту ст. ст. 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальникові. Позичальник міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, враховуючи і можливість отримання кредиту в національній валюті.

За таких обставин, умови договору щодо надання кредиту в іноземній валюті не можна визнати несправедливими.

За викладених обставин не є обґрунтованими і доводи апелянта з посиланням на норми ст. 192, 524, 533 ЦК України, оскільки п. 1.1 Кредитного договору сторони узгодили, що зобов»язання виражене в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Посилання апелянта в обґрунтування недійсності кредитного договору на ч. 1, 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 , ч. 1 ст. 229 ЦК України, які стосуються умов кредитного ОСОБА_4, не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним, крім того, 16.05.2008 року між акціонерним комерційним банком «Форум» та ТОВ «Торговий дім Мстислав», яке виступає майновим поручителем за ОСОБА_2, був укладений іпотечний договір. Предметом іпотеки є нежиле приміщення магазин № 1 загальною площею 117 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Горького, 82, який сторонами не оспорюється та є чинним.

Виходячи з аналізу норм якими врегульовано визнання правочину недійсним є його невідповідність вимогам закону на час його укладення, а тому наступні дії сторін, повязані з невиконанням чи неналежним виконанням умов договору, зокрема і виплати чи невиплати позичальнику кредитних коштів, визначення платежів в доларах США не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним, а за викладених обставин доводи апеляційної скарги, про помилковість посилання суду першої інстанції на норми, якими врегульовано застосування строків позовної давності, є необгрунтованим.

Виходячи з предмета спору, з врахуванням положень статей 58 і 59 ЦК України щодо належності і допустимості доказів, враховуючи, в матеріалах справи відсутні докази порушення прав позивача, з врахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду І інстанції перевірено в межах доводів апеляційної скарги і підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: