Справа № 265/4477/15-ц
Провадження № 2/265/1955/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Азаровій А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача, посилаючись на те, що вона є власником 61/100 частки буд. АДРЕСА_1. У вказаному житловому приміщенні зареєстрований відповідач, колишній чоловік позивачки, шлюб із яким було розірвано 29 серпня 2012 року на підставі рішення суду. У вказаному будинку ОСОБА_2 не мешкає з січня 2013 року без поважних причин та жодних витрат за комунальні платежі по утриманню будинку не сплачує. У теперішній час відповідач не є членом родини позивачки, не мешкає із нею, однак залишається зареєстрованим АДРЕСА_1. На підставі переліченого, оскільки у добровільному порядку відповідач не бажає знятись з реєстрації з вказаної адреси, то просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування буд. АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивачка, повністю підтримуючи заявлені позовні вимоги, які просила суд задовольнити, вказувала, що вона не мешкає разом із відповідачем із січня 2013 року. Також зазначала, що 61/100 частина будинку АДРЕСА_1 належить їй на праві власності, а інша частина будинку - її брату. Зазначила при цьому, що вказаний будинок на два господаря. Оскільки вона розлучилась із ОСОБА_2 в 2012 році, то після цього останній не сплачував їй витрати по утриманню будинку, де він був прописаний, що змушувало її нести додаткові витрати на утримання будинку. У теперішній час вона бажає оформити субсидію, однак за прописаного у її будинку відповідача не має змогу це зробити.

Відповідач у судовому засіданні, повністю заперечуючи проти задоволення пред'явленого до нього позову, вказував, що він не втратив право на користування вказаним житлом, бо вимушено через хворобу своєї матері був змушений з січня 2013 року не мешкати у буд. АДРЕСА_1, а саме у частині будинку, що належить позивачці. Вказував, що у спірному будинку залишились його речі. Зазначав при цьому, що з січня 2013 року він не мешкає ані у буд. АДРЕСА_1, ані за іншою адресою з позивачкою. Просив відмовити у позові.

Вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши письмові докази, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного вмотивування.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 є власником 61/100 частки будинку АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору дарування від 13 серпня 2003 року, посвідченому нотаріально, реєстр № 1-1599, та зареєстрованого в Маріупольському БТІ 7 листопада 2003 року та витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19 листопада 2003 року (а. с. 3, 4).

При цьому суд також встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 3 липня 2006 року по 11 вересня 2012 року, що підтверджується рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 серпня 2012 року, яке набуло чинності, за яким шлюб від 3 липня 2006 року (актовий запис № 121) між ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_1) та ОСОБА_2 було розірвано, внаслідок чого позивачці було залишено прізвище ОСОБА_1 (а. с. 7).

За змістом ст. ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) право власності є правом особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд.

Суд за матеріалами справи встановив, що відповідач зареєстрований в АДРЕСА_1 в частині будинку, що належить ОСОБА_1, що визнавалось сторонами та підтверджується відомостями КСН «Азовець» від 1 липня 2015 року, а також відповіддю Орджонікідзевського РВ в місті Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області (а. с. 5, 12).

Згідно до ч. 1 ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Стаття 3 Сімейного кодексу України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом.

В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов'язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім'ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним.

За ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з актом від 2 липня 2015 року, складеного представниками КСН «Азовець», вбачається, що відповідач, ОСОБА_2, будучи зареєстрованим АДРЕСА_1 зі слів сусідів там не мешкає з січня 2013 року по теперішній час (а. с. 6).

Вказаний факт був визнаний у судовому засіданні відповідачем, ОСОБА_2

Таким чином суд встановив, що відповідач не мешкає в буд. АДРЕСА_1, що належить позивачці, залишаючись зареєстрованим в спірному житловому приміщенні, тому чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною їй власністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Натомість суд зазначає, що на підставі рішення суду від 29 серпня 2012 року про розірвання шлюбу між сторонами, ОСОБА_2 не є членом родини позивачки, з якою також спільно не проживає та не пов'язаний спільним побутом.

З огляду на перелічене поважність причини відсутності за місцем реєстрації відповідача, по АДРЕСА_1, з січня 2013 року не має правового значення, бо відповідач втратив право на користування вказаним житлом з того часу, як перестав бути членом родини ОСОБА_1

На підставі переліченого суд не приймає посилання відповідача на медичні документи відносно його матері щодо проходження лікування останньої.

Таким чином в судовому засіданні було підтверджено, що відповідач не мешкає разом із позивачкою у спірному будинку понад рік, шлюбні стосунки у сторін припинені, що свідчить про те, що ОСОБА_2 не є членом родини ОСОБА_1, тому втратив право користування буд. АДРЕСА_1.

На підставі наведеного суд вважає необхідним заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування буд. АДРЕСА_1.

Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню витрати останньої по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 213-215, 223 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН: НОМЕР_1, зареєстрованого в АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, ІПН: НОМЕР_2, зареєстрованої в АДРЕСА_1, витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн.

Рішення суду може бути оскаржено у апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а учасниками процесу, що не були присутні при проголошенні, - протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя