Справа № 462/6531/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2015 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді Колодяжного С.Ю.

при секретарі Гула М.І.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ядро», третя особа ОСОБА_4, про визнання неправомірними дій щодо винесення наказу про звільнення з роботи, скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, визнання недійсним порядкового запису в трудовій книжці, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і за час затримки повного розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ТзОВ «Ядро» про визнання неправомірними дій щодо винесення наказу № 38-К від 01.09.2014 року про звільнення з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, скасування наказу, поновлення на роботі, визнання недійсним порядкового запису за №20, внесеного 01.09.2014 року в трудову книжку на підставі наказу № 38-К від 01.09.2014 року за п.4 ст.40 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і за час затримки повного розрахунку при звільненні та відшкодування 5000 грн. моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 16.12.2010 року вона працювала в ТзОВ «Ядро» намотувальником рулонів. 01.09.2014 року вона вийшла на роботу після лікарняного, однак начальник цеху ОСОБА_5 не допустив її до роботи, а сказав чекати директора. За годину часу її запросили в кабінет директора ОСОБА_4, де останній почав зясовувати в неї, чому її не було на роботі 08, 11, 12.08.2014 року, на що вона повідомила, що згідно поданої 08.08.2014 року і погодженої з ним особисто і з ОСОБА_5 заяви була в ті дні у відпустці без збереження заробітної плати. ОСОБА_4 відповів, що такої заяви у нього немає і сказав надати письмові пояснення. Написавши пояснення і подавши їх директору, вона спитала начальника цеху де її заява, на що той відповів, що такої заяви не бачив. Після цього їй стало погано, в неї піднявся тиск, відчула біль в голові і грудях, тому зателефонувала своєму чоловіку, який відвіз її в лікарську амбулаторію с.Солонки, де їй надали допомогу, діагностували ГРВІ та відкрили листок непрацездатності. Вони з чоловіком повернулися на підприємство, де вона близько 15.00 год. повідомила директора і начальника цеху, що з 01.09.2014 року перебуває на лікарняному, після чого поїхала додому. Між тим, 06.09.2014 року вона отримала лист від ТзОВ «Ядро», яким її повідомили про звільнення 01.09.2014 року за прогул. 09.09.2014 року вона отримала на підприємстві копію наказу про звільнення, свою трудову книжку і розрахункові кошти. Вважає, вона прогулу не вчиняла, документи про її відсутність без поважних причин на робочому місці 8, 11 і 12.08.2014 року складені задніми числами і їх зміст не відповідає дійсності, крім цього в порушення ч.4 ст.40 КЗпП України її звільнено 01.09.2014 року в період тимчасової непрацездатності, тому таке звільнення є незаконним і порушує її права. Також зазначає, що причиною звільнення саме за прогул став її конфлікт з директором ОСОБА_4 щодо невиплати їй, як і деяким іншим працівникам заробітної плати, оскільки вони розписувались у відомостях за отримання мінімальної заробітної плати, а фактично отримували зарплату в конвертах в залежності від виробітку. Крім цього відмічає, що за наведених обставин неправомірними діями відповідача їй було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у моральних і фізичних стражданнях у звязку з погіршенням стану здоровя і матеріального стану, втратою роботи, нормальних життєвих звязків, в тому числі з колегами по роботі, що потребує додаткових зусиль для організації свого життя та спілкування.

В судовому засіданні позивач і її представник ОСОБА_2 позов підтримали, покликаючись на мотиви такого та доповнили, що ОСОБА_1 до роботи в ТзОВ «Ядро» працювала на інших підприємствах, звідки звільнялась за власним бажанням. В ТзОВ «Ядро» працювала тривалий час, завжди належним чином відносилась до своїх трудових обовязків і жодних застережень до її роботи не виникало. 08.08.2014 року вранці позивач узгодила з директором питання надання їй відпустки без збереження заробітної плати на три дні - 08, 11, 12.08.2014 року і повідомила про це начальника цеху ОСОБА_5, який пересвідчившись, що ОСОБА_1 дійсно погодила надання такої відпустки з директором, сказав написати відповідну заяву, на якій поставив резолюцію і сам заніс заяву директору. Таким чином позивач дотрималась процедури подання і погодження заяви про відпустку, за таких обставин ОСОБА_1 прогулу у вказані дні без поважних причин не допускала. 01.09.2014 року наказ про звільнення ОСОБА_1 не видавався, такий їй не оголошувався, розрахунок при звільненні в той день проведено не було. При цьому 01.09.2014 року після обіду позивач повідомила директора і начальника цеху, що вона з цього дня знаходиться на лікарняному. Наказ про внесення змін в наказ № 38-К від 01.09.2014 року було винесено лише 29.09.2014 року хоча відповідач знав про перебування ОСОБА_1 на листку непрацездатності і 01.09.2014 року, і 09.09.2014 року. При цьому з такого наказу не зрозуміло, що це за цифра «1», яка замінюється на цифру «8», тому цей наказ нічого не змінив в наказі про звільнення від 01.09.2014 року, а якщо щось і змінив, то не зрозуміло що саме. Крім цього, зміна роботодавцем дати звільнення не означає поновлення порушених трудових прав позивача, оскільки ОСОБА_1 звільнено незаконно, а саме: без законної підстави і з порушенням установленого законом порядку. Просять позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позову не визнав, надав суду письмові заперечення проти позову (а.с. 24-25) і усні пояснення, згідно яких жодних порушень трудового законодавства при звільненні з роботи ОСОБА_1 ТзОВ «Ядро» допущено не було. 08, 11, 12.08.2014 року позивач без будь-яких відомих товариству причин не виходила на роботу, пояснення з приводу відсутності на роботі у вказані дні відмовилась надати, як і документів про поважність вчинення прогулів. Є документальне підтвердження даних фактів, що не спростовано позивачем. Доказів, які б доводили поважність відсутності позивача на роботі, ОСОБА_1 не надано. Сама ОСОБА_1, стверджуючи, що брала відпустку без збереження заробітної плати, не може пояснити з яких причин її брала, що також підтверджує відсутність подачі заяви про відпустку. У день звільнення ОСОБА_1 було запропоновано надати письмові пояснення щодо відсутності на роботі, що вона робити відмовилась, в подальшому було підготовлено і в кабінеті директора оголошено наказ № 38-К про звільнення за вчинені прогули без поважних причин, розписуватись про ознайомлення з наказом вона відмовилась, як і отримали трудову книжку і належні їй розрахункові кошти, що підтверджується складеними актами. Після цього позивач самовільно залишила робоче місце і покинула територію підприємства. Цього ж дня на її домашню адресу було скеровано рекомендований лист товариства з проханням забрати трудову книжку та розрахункові кошти, а також надіслано копію наказу про звільнення з роботи. Коли і за яких умов ОСОБА_1 було відкрито 01.09.2014 року листок непрацездатності службові особи товариства не знають, про даний факт ОСОБА_1 нікого не інформувала ні 01.09.2014 року, ні в подальшому. Оригіналу лікарняного листка позивач не подала відповідачу і на час розгляду справи. Враховуючи, що з отриманих ТзОВ «Ядро» від суду 29.09.2014 року копій документів, долучених ОСОБА_1 до позовної заяви, вбачалося, що в період з 01.09.2014 року до 05.09.2014 року включно позивач перебувала на лікарняному, тому ТзОВ «Ядро» внесено зміни до наказу про звільнення ОСОБА_1 з 01.09.2014 року з роботи, датою звільнення її з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України визначено перший робочий день після 05.09.2014 року, а саме 08.09.2014 року. Відмітив, що законодавством не заборонено роботодавцю змінювати дату звільнення, звільнення проведено 08.09.2014 року, а не під час тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 Просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Третя особа директор ТзОВ «Ядро» ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, наведені нею обставини не відповідають дійсності. Порушень трудового законодавства при звільненні позивача з роботи ТзОВ «Ядро» допущено не було, тому просить в позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, третьої особи і показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працювала в ТзОВ «Ядро» з 16.12.2010 року на посаді намотчика (намотувальника) рулонів, з нею було укладено трудовий договір терміном по 02.01.2015 року (а.с. 8-9, 32-33).

Наказом директора ТзОВ «Ядро» ОСОБА_4 № 38-К від 01.09.2014 року ОСОБА_1 звільнено з 01.09.2014 року із займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин 08 серпня 2014 року, 09 серпня 2014 року та 12 серпня 2014 року (а.с. 30).

Частина 6 ст.43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно доп.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Згідно доповідних записок безпосереднього керівника позивача - начальника виробництва ОСОБА_5 на імя директора ТзОВ «Ядро», ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці протягом всього робочого дня 08.08.2014 року, 11.08.2014 року та 12.08.2014 року (а.с. 94-96), що також підтверджується актами про відсутність працівника на роботі (а.с. 26-28), даними журналу виходу працівників ТзОВ «Ядро» на роботу (а.с. 92-93).

Вказані доповідні записки та акти і послужили підставою для видачі наказу від 01.09.2014 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи у звязку із прогулом.

Як вбачається з табеля обліку використання робочого часу за період з 01.08.2014 року по 31.08.2014 року, який заповнений головним бухгалтером ОСОБА_6, на яку на підприємстві покладений обовязок ведення кадрової роботи, підписаний нею та директором ОСОБА_4 31.08.2014 року, такий містить відмітки про прогул ОСОБА_1 08.08.2014 року, 11.08.2014 року та 12.08.2014 року (а.с. 89-91).

Із показань свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6, а також допитаного як свідка третьої особи - директора ТзОВ «Ядро» ОСОБА_4 видно, що ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці протягом всього робочого дня 08.08.2014 року, 11.08.2014 року та 12.08.2014 року, при цьому у жодний спосіб не повідомляла кожного з них про причини її відсутності на робочому місці у ці дні, ОСОБА_5 зафіксував таку неявку документально, склавши вказані доповідні записки на імя дирекора та зазначені акти про відсутність цього працівника на роботі, а ОСОБА_6 зареєструвала ці документи у журналі реєстрації вхідної кореспонденції в день їх складання.

Суд приймає до уваги наведені показання свідків, оскільки вони узгоджуються між собою і підтверджуються письмовими доказами у справі.

Крім цього, як безспірно встановлено судом, підтверджується показаннями свідка ОСОБА_6 та записами в журналі виходу працівників на роботу (а.с.92-93), ОСОБА_1 11.08.2014 року зявилася вранці на роботу, розписалася в журналі про вихід на роботу, подала заяву про видачу трудової книжки, яку їй зареєстрували, попри це до виконання трудових обовязків в той день не приступала, що підтверджується відповідними доповідною запискою і актом від 11.08.2014 року.

Таким чином, доводи позивача про те, що вона прогулу не вчиняла, оскільки 08.08.2014 року вранці погодила з директором і начальником виробництва отримання відпустки без збереження заробітної плати у звязку з сімейними обставинами на три робочі дні - 08.08.2014 року, 11.08.2014 року і 12.08.2014 року та подала ОСОБА_5 відповідну письмову заяву, на якій він поставив резолюцію і відніс її директору, не знайшли свого обєктивного підтвердження в судовому засіданні, оскільки повністю спростовуються вищенаведеними дослідженими в суді доказами.

Сама позивач в судовому засіданні не змогла пояснити у звязку з якими саме сімейними обставинами вона подавала 08.08.2014 року, як стверджує, заяву про надання їй відпустки.

Щодо показань свідків чоловіка позивача ОСОБА_7, її доньок ОСОБА_8 і ОСОБА_9, подруги позивача ОСОБА_10, що ОСОБА_1 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати 08.08.2014 року, 11.08.2014 року та 12.08.2014 року, про що попередньо подавала заяву керівництву ТзОВ «Ядро», то такі показання не можуть братись судом до уваги, оскільки вказаним свідкам обставини, про які вони стверджують, відомі не безпосередньо, а лише зі слів позивача, що не може вважатись обєктивним.

Отже, наведене дає підстави для висновку про те, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт прогулу ОСОБА_1 без поважних причин протягом усього робочого дня 08.08.2014 року, 11.08.2014 року та 12.08.2014 року, тобто ОСОБА_1 було звільнено з підстав, передбачених законом.

Щодо тверджень позивача та її представника про те, що дійсною причиною звільнення ОСОБА_1 саме за прогул стало погіршення відносин останньої з керівництвом ТзОВ «Ядро» і конфлікт з приводу невідповідності отриманої заробітної плати працівниками тим сумам, які були вказані у зарплатних відомостях, то ці доводи не беруться судом до уваги, так як жодного обєктивного доказу на підтвердження таких позивачем не представлено, а судом не здобуто.

Звільнення за скоєння прогулу являється дисциплінарним стягненням і має здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.

Так, згідно ч.1 ст.147-1 КЗпП України, дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Відповідно до ст.148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Як визначено у ст.149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 01.09.2014 року вийшла на роботу після перебування з 13.08.2014 року по 29.08.2014 року на лікарняному (а.с. 35).

Згідно показань свідка ОСОБА_5 і ОСОБА_6, допитаного як свідка ОСОБА_4, вранці 01.09.2014 року ОСОБА_1 запросили до кабінету директора, де ОСОБА_4 запропонував їй дати письмове пояснення з приводу відсутності її на роботі 08.08.2014 року, 11.08.2014 року та 12.08.2014 року, що вона зробити відмовилась і про що о 10.15 год. 01.09.2014 року складено відповідний акт (а.с. 31), який окрім іншого значиться в наказі про звільнення №38-К як підстава для винесення такого наказу.

Наведеним спростовуються твердження позивача, що вона написала письмові пояснення і надала такі директору.

Також встановлено, підтверджується актом про ознайомлення з наказом про звільнення від 01.09.2014 року, що о 15.30 год. в службовому кабінеті директора підприємства ОСОБА_1 ознайомили з наказом про звільнення в усній формі (а.с. 159). Даний акт підписано ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6, які в судовому засіданні підтвердили обставини, зафіксовані актом, і факт підписання ними такого акту 01.09.2014 року.

Згідно акту від 01.09.2014 року (а.с. 29) ОСОБА_1 тоді ж відмовилась отримати трудову книжку та розрахункові кошти.

Належних і допустимих доказів, які б викликали сумніви чи спростовували наведені обставини позивачем суду не надано.

Також ОСОБА_1 не представлено суду обєктивного підтвердження її доводів про те, що вона 01.09.2014 року, відкривши в лікарській амбулаторії с.Солонки, куди її відвіз автомобілем чоловік, листок непрацездатності, повернулась на підприємство, де повідомила про це ОСОБА_4 та ОСОБА_5, після чого поїхала додому, натомість допитані в суді директор і начальник виробництва категорично заперечують такі обставини. Показання свідка ОСОБА_7 щодо цього суд не може розцінювати як обєктивні, з огляду на сімейні відносини цього свідка з позивачем і невідповідність його показань в цій частині поясненням самої ОСОБА_1, яка пояснила суду, що, повідомивши про лікарняний керівництво, поїхала з чоловіком додому, а як ствердив ОСОБА_7 він чекав дружину біля роботи до закінчення робочої зміни о 18.00 год.

Згідно доповідної записки начальника виробництва на імя директора ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці 01.09.2014 року з 16.30 год. (а.с. 36).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що на час винесення наказу про звільнення відповідачу не було відомо про перебування ОСОБА_1 на листку непрацездатності з 01.09.2014 року.

Встановлено, що ОСОБА_1 01.09.2014 року направлено відповідачем повідомлення про необхідність отримання трудової книжки і розрахункових коштів (а.с. 11), яке вона отримала 06.09.2014 року. Відтак, 09.09.2014 року ОСОБА_1 розписалась в оскаржуваному наказі про звільнення, що вона з таким ознайомлена і що отримала трудову книжку і копію наказу (а.с. 30).

Згідно з пунктом 1.3. Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 09.04.2008 року № 189, непрацездатність (утрата непрацездатності) - це стан здоров'я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров'я.

Тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи. Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності.

Як визначено в п.1 Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої Наказ Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.11.2004 N 532/274/136-ос/1406, листок непрацездатності - це багатофункціональний документ, який є підставою для звільнення від роботи у зв'язку з непрацездатністю та з матеріальним забезпеченням застрахованої особи в разі тимчасової непрацездатності, вагітності та пологів. В листку непрацездатності, зокрема, вказується дата (день, місяць, рік) його видачі, відповідно день, з якого особа звільняється від роботи (п.3.12 Інструкції), при цьому вказання часу відкриття листка непрацездатності не передбачено.

Позивачем надано суду листок непрацездатності Серії АГД № 064621, згідно якого вона перебувала на амбулаторному лікуванні в Солонківській лікарській амбулаторії з 01.09.2014 року по 05.09.2014 року і повинна приступити до роботи 06.09.2014 року (а.с. 10).

Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена ч.3 ст.40 КЗпП України, заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

29.09.2014 року наказом директора ТзОВ «Ядро» № 50-К внесено зміни до п.1 наказу № 38-К від 01.09.2014 року, де цифри «01» замінено цифрами «08». Зі змісту наказу вбачається, що отримавши 29.09.2014 року копій документів, долучених ОСОБА_1 до позовної заяви, товариству стало відомо, що з 01 по 05.09.2014 року ОСОБА_1 знаходилась на лікарняному, тоді як вона була звільнена 01.09.2014 року за прогул, тому з метою недопущення порушення трудових прав, зокрема ч.3 ст.40 КЗпП України, датою звільнення працівника ОСОБА_1 з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України визначено перший робочий день після 05.09.2014 року «08» вересня 2014 року.

Копію наказу від 29.09.2014 року було направлено позивачу поштовим звязком 30.09.2014 року, вона отримала такий 02.10.2014 року (а.с. 39-41).

Суд критично оцінює і не бере до уваги доводи представника позивача про те, що зміна цифри у наказі нічого не означає, оскільки з формулювання, яке міститься в наказі, і зі змісту такого видно, що відповідачем змінено саме дату звільнення позивача з 01.09.2014 року на 08.09.2014 року.

При цьому така зміна дати звільнення була внесена з ініціативи відповідача, оскільки оригінал листка непрацездатності не було надано позивачем відповідачу, такий і на час розгляду справи знаходиться у ОСОБА_1, що вона підтвердила в судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи, що законом не встановлено заборону роботодавцю чи уповноваженому нам органу змінювати дату звільнення, суд приходить до переконання, що за встановлених обставин справи звільнення позивача проведено без порушення встановленого законом порядку, юридичних гарантій забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, тому таке звільнення не може вважатись незаконним, таким, що порушує трудові права позивача.

Посилання представника позивача на незаконність таких дій відповідача і на те, що зміна дати звільнення не є належним способом захисту порушених прав позивача є безпідставним, оскільки Верховний Суд України в постанові від 21.05.2014 року у справі № 6-33цс14 визначив, що закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, в тому числі шляхом зміни дати звільнення працівника. Отже, йдеться про зміну дати звільнення органом, який розглядає трудовий спір, в тому числі судом, а не відповідачем, як в даному випадку.

Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Згідно ст. 212 ЦК України судоцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог про визнання дій відповідача неправомірними, скасування наказу № 38-К від 01.09.2014 року про звільнення з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, поновлення на роботі і визнання недійсним порядкового запису за № 20, внесеного в трудову позивача, а відтак, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити.

З огляду на викладене за встановлених обставин справи, до задоволення не підлягають також позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймається при винесенні рішення про поновлення на роботі, а в даній справі суд відмовляє позивачу у поновленні її на роботі, а також про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи те, що позивачем не вказано які виплати, в якому розмірі і протягом якого часу не виплачувались відповідачем, і що в день звільнення, як встановлено, ОСОБА_1 відмовилась отримувати розрахункові кошти, проте отримала такі 09.09.2014 року, що підтвердила в судовому засіданні, при цьому відповідач не відмовляється щодо оплати позивачу лікарняного з 01 по 05.09.2014 року за умови надання йому оригіналу листка непрацездатності.

Крім цього, оскільки вказані вимоги позивача про визнання дій неправомірними, скасування наказу і поновлення на роботі є, на переконання суду, безпідставними, у суду немає підстав задовольняти наступну, похідну вимогу позивача, а саме: про відшкодування з відповідача моральної шкоди.

За такого рішення, з урахуванням того, що позивача звільнено від сплати судового збору, судові витрати у справі суд відносить на рахунок держави відповідно до ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ядро» про визнання неправомірними дій щодо винесення наказу № 38-К від 01.09.2014 року про звільнення з роботи з посади намотчиці рулонів на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, скасування такого наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі на посаді намотчиці рулонів у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Ядро» з 01.09.2014 року, визнання недійсним порядкового запису за №20, внесеного 01.09.2014 року в трудову книжку на підставі наказу № 38-К від 01.09.2014 року за п.4 ст.40 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і за час затримки повного розрахунку при звільненні та відшкодування 5000 грн. моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.