АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Барановської Л.В., Мазурик О.Ф.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 5 червня 2015р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановила:

у листопаді 2014р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 661грн. 15коп. та інфляційні втрати у сумі 6002,01грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2012р. з відповідача стягнуто інфляційні втрати у сумі 36 525,25грн. та 3% річних у сумі 6618,15грн., але відповідач рішення суду не виконав, тому вказані суми є грошовим зобов'язанням, до якого застосовуються положення ч. 2 ст. 625 ЦК країни.

Рішенням суду від 5 червня 2015р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та неврахування тієї обставини, що відповідачем рішення суду не виконано.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, який частково підтримав апеляційну скарг, пояснення представника відповідача, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2006р. з відповідача на користь позивача стягнуто 47 880грн. боргу за договором позики та 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання у сумі 4309грн. 20коп.

Рішенням колегії суддів Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2012р. встановлено, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2006р. виконано відповідачем 20 травня 2011р., тому з відповідача на користь позивача стягнуто 36 526грн. 25коп. інфляційних втрат та 3% річних у сумі 6 618грн. 15коп.

Даних про виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2012р. матеріали справи не містять, проте, його невиконання відповідачем не заперечувала представник відповідача під час судового розгляду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності.

№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/9645/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Москаленко К.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він

- 2 -

відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 2 даної норми визначено, що зобов'язання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України.

Однією з встановлених ч. 2 ст. 11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи з положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у зв'язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України.

Саме з цих норм матеріального права виходила колегія суддів Апеляційного суду м. Києва 12 вересня 2012р. задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, оскільки грошове зобов'язання, повернення боргу, відповідачем було виконано тільки 20 травня 2011р.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За порушення грошового зобов'язання відповідач вже був притягнений до майнової відповідальності, проте, стягнення з нього інфляційних втрат, яких зазнав позивач, та 3% річних, не трансформувалося у грошове зобов'язання у розумінні ст. 509 ЦК України, до якого можливо застосувати положення ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Доводи апелянта, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у даному випадку грошове зобов'язання виникло на підставі рішення суду, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки, можуть виникати з рішення суду.

У даному випадку відповідно до ст. 124 Конституції України та ст. 14 ЦПК України у відповідача виник обов'язок виконати рішення суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про безпідставність позовних вимог.

Судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог.

- 3 -

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Печерського районного суду м. Києва від 5 червня 2015р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: