УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2015 р. м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.,

судді: Бондаренко Н.В., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: ОСОБА_1, ОСОБА_2 і представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду від 27 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2; про визнання договору частково недійсним та визнання права спільної часткової власності,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 27 жовтня 2015 року позов задоволено:

Визнано недійсним в частині покупця договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 20 вересня 2012 року, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №1317.

Визнано ОСОБА_1 і ОСОБА_3 покупцями за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 20 вересня 2012 року, що посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №1317.

Визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 6/7 частин квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 1/7 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто із ОСОБА_3 в дохід держави 3 121, 08 гривень судового збору.

У поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач покликалася на його незаконність і необґрунтованість через невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального і матеріального права.

На її обґрунтування зазначала про неврахування судом положень ст.ст. 626, 627 і ч. 3 ст. 215 ЦК України щодо порядку і умов укладення договору, а також виникнення в особи права вимоги на визнання правочину недійсним. Вважала, що позивач не є стороною правочину і не має жодної майнової заінтересованості у договірних правовідносинах. Тому вона не має права вимоги на оспорення договору купівлі-продажу, а її права не є порушеними і не підлягають судового захисту.

Залишеними судом без уваги вбачала норми ст.ст. 203, 218 ЦК України щодо загальних вимог, необхідних для укладення договору, наявності належних і допустимих доказів на визнання договору недійсним та ст. 215 ЦПК України щодо змісту рішення суду. Зокрема, помилково зазначено про те, що пояснення сторін і третіх осіб є доказом у справі. Також незаконними є дії суду із доказування у справі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України цей обовязок покладається на сторони.

На її думку, адвокат ОСОБА_6 не міг вчиняти в судовому засіданні діяльність з представництва позивача, оскільки 8 листопада 2014 року вона видала на його ім'я довіреність на представництво інтересів відповідача. Тому адвокат у справі є неправоздатним, а всі надані ним пояснення не мають юридичної сили.

Вважала помилковими висновки суду про купівлю квартири сторонами за їхні спільні кошти, оскільки це суперечить ч.ч. 2, 3 ст. 357 ЦК України щодо урахування вкладу кожного зі співвласників у придбання майна, однак, у той самий час, не заперечує проти права позивача на 1/5 частину в квартирі. Спростовувала відстрочення судом сплати судового збору позивачем, покликаючись на її безпідставність.

З цих підстав просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким зобовязати позивача сплатити в дохід держави 3 121, 08 гривень судового збору.

Іншими особами рішення суду не оскаржувалося.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу позивач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просила залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи ОСОБА_3, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив із доведеності та обґрунтованості позову, оскільки спірна квартира придбана за спільні кошти сторін та для їх спільного проживання, тому оспорюваний договір визнано недійсним у частині, яка стосується покупця, і їх обох визнано покупцями частин квартири з розрахунку внесених кожним грошових коштів на її купівлю.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належала двохкімнатна квартира АДРЕСА_2 жилою площею 29, 4 кв.м, загальною 48, 6 кв.м, що сторонами не заперечується і стверджується свідоцтвом про право власності на житло від 28 листопада 1994 року, яке видане Фондом державно-комунального майна міської Ради народних депутатів.

На підставі посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 договору купівлі-продажу від 20 вересня 2012 року позивач продала ОСОБА_7 зазначену квартиру за 291 744, 50 гривень, що відповідало 36 500 доларів США за офіційним курсом Національного банку України; договір зареєстровано в реєстрі за №1314 (а.с. 7-7, зв.).

Того ж дня 20 вересня 2012 року тим самим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 посвідчено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_4 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 335 706 гривень, що складало суму, еквівалентну 42 000 доларів США; договір зареєстровано в реєстрі за №1317 (а.с. 6-6, зв.).

Сторонами в суді першої інстанції визнавалася та обставина, що спірна квартира набувалася ними для їх спільного проживання.

Не заперечувалося ними і те, що в рахунок оплати за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 було сплачено кошти, одержані нею від відчуження квартири АДРЕСА_2, тобто 36 000 доларів США, а відповідачем 6 000 доларів США.

В звязку з цим судом правильно застосовано положення ч. 1 ст. 61 ЦПК України, за якими обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Тобто витрати позивача на купівлю спірної нерухомості становили 6/7 частин (36 000 доларів США : (42 000 доларів США : 100%) = 85, 7%, або 6/7 частин), а ОСОБА_3 1/7 частину (6 000 доларів США : (42 000 доларів США : 100 %) = 14, 3%, або 1/7 частина).

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що застосуванню підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких при вирішенні спірних відносин наполягала позивач, суд першої інстанції правильно задовольнив позов, визнавши частково недійсним оспорюваний договір купівлі-продажу, визнавши сторін покупцями та визнавши їхнє право на частку у квартирі.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Норми ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачають, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За таких обставин суд при вирішенні спірних правовідносин зробив правильний висновок про те, що якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, буде встановлено, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї, та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, зазначений договір підлягає визнанню недійсним лише в частині, що стосується покупця, а покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Відповідно до ч. 1 ст. 356, ч. 2 ст. 357 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Якщо розмір часток у праві спільної сумісної власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

З урахуванням наведеного оспорюваний договір купівлі-продажу обґрунтовано визнано недійсним в частині, що стосується покупця, а покупцями за договором визнано сторін у справі з огляду на те, що частка ОСОБА_1 складає 6/7 частин у квартирі, а відповідача 1/6 частина у квартирі.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не набула права вимоги на оспорювання договору купівлі-продажу, а її права не є порушеними і не підлягають судового захисту, не заслуговують на увагу.

Так, частина 3 ст. 215 ЦК України вказує про право однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи заперечувати дійсність правочину у разі, коли його недійсність прямо не встановлена законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

ОСОБА_1 де-юре не брала участі у договірних відносинах з приводу купівлі-продажу спірної квартири, однак доводить про порушення її права на майно частку у квартирі АДРЕСА_1 тим, що внесла у придбання майна 6/7 частин грошових коштів. Тому вона вправі оспорювати договір оплатного відчуження зазначеної квартири.

Не можна погодитися через їх необґрунтованість з посиланнями ОСОБА_3 про неврахування судом положень ст.ст. 203, 218 ЦК України щодо загальних вимог, необхідних для укладення договору, наявності належних і допустимих доказів на визнання договору недійсним та ст. 215 ЦПК України щодо змісту рішення суду.

Спростовуються правильністю висновків суду першої інстанції і її доводи про хибність висновків суду щодо купівлі квартири сторонами за їхні спільні кошти, оскільки це суперечить ч.ч. 2, 3 ст. 357 ЦК України. Більше того, в апеляційній скарзі вона сама не заперечувала проти права позивача на 1/5 частину в квартирі, тобто визнавала сам факт участі.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставне відстрочення судом сплати судового збору позивачем, то вони є необґрунтованими.

Так, згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Не заслуговують на увагу і посилання ОСОБА_3 про неправомірність представництва інтересів позивача адвокатом ОСОБА_6

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є ухвалення судом першої інстанції свого рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 27 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: