Провадження № 22-ц/783/7742/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: ОСОБА_2, представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4на рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 жовтня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів дарування 1/2 частини квартири №3 в будинку №1 на вул. С.Руданського у місті Львові від 12 лютого 2008 року та 1/4 частини квартири №3 в будинку №1 на вул. С.Руданського у місті Львові від 07 грудня 2009 року, які були укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_2.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено, скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03 грудня 2014 року, змінені ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10 лютого 2015 року.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_4, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що дарування нерухомого майна ОСОБА_5, чужій для нього людині, ОСОБА_2, свідчить про те, що в момент укладення договорів дарування він не розумів значення своїх дій, оскільки він декілька років перебував на примусовому стаціонарному лікуванні у Львівській обласній психіатричній лікарні по вул. Кульпарківській, 95 у м. Львові. В 1998 році в цьому закладі йому поставлено діагноз шизофренія і в 2008 році ОСОБА_5 добровільно проходив стаціонарне лікування в Львівському обласному клінічному психоневрологічному диспансері на вул. Коциловського, 30 у м. Львові, регулярно отримував медичну допомогу в цьому закладі, де і перебуває на консультативному обліку. Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції всупереч вимог ст. 145 ЦПК України залишено поза увагою клопотання позивача про призначення судово - психіатричної експертизи ОСОБА_5 З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення ОСОБА_2, представника ОСОБА_5 ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_4 не є належним позивачем, оскільки її права не порушені, а також враховуючи те, що відповідно до положень ст. 225 ЦПК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Згідно з положеннями ст. 1, ч.1 ст. 3 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частина 1 ст. 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1 ст.34 ЦК України, повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Згідно ч.1 ст.36 ЦК України, суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ч.4 ст.34 ЦК України, цивільна дієздатність фізичної особи є обмеженою з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 01 грудня 2009 року, ОСОБА_4 є спадкоємцем майна ОСОБА_7, який помер 03 листопада 2008 року, в тому числі і на належну йому спадкове майно, на яке в указаній частці видане це свідоцтво, складається з (однієї другої) частини квартири №3 в будинку №1 на вул. С.Руданського у м. Львові.

12 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений Договір дарування ? частини квартири, відповідно до якого ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар ? ідеальну частину квартири №3 житлового будинку №1 по вул..Руданського у м.Львові, яка в цілому складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 44,6 кв.м. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_6 та зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за №939. Особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_5 відчужуваної ? ідеальної частини квартири перевірено.

07 грудня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений Договір дарування ? частини квартири, відповідно до якого ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар 1/4 ідеальну частину квартири №3 житлового будинку №1 по вул. Руданського у м.Львові, яка в цілому складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 44,6 кв.м. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_6 та зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за №1803. Особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_8 відчужуваної 1/4 ідеальної частини квартири перевірено.

Обгрунтовуючи позовні вимоги про визнання оспорюваних договорів недійсними, позивачка покликається на ст. 225 ЦК України.

Відповідно ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вірно взяв до уваги те, що ОСОБА_5, який відповідно до ст. 225 ЦК України вправі оспорювати договір, з позовом про визнання недійсними договорів дарування недійсними, з підстав, передбачених ч.1 ст. 225 ЦК України, до суду не звертався та в судовому засіданні категорично заперечив укладення договорів дарування часток квартири №3 на вул. С.Руданського,1 у м. Львові у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, а інші особи законом позбавлені такого права.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який прийшов до висновку про те, що ОСОБА_4 не є належним позивачем у справі, оскільки вона не є стороною оспорюваних договорів дарування, ОСОБА_5 не уповноважував ОСОБА_4 на пред»явлення позову в його інтересах, ОСОБА_5 не визнаний недієздатним, вона не є його опікуном, оспорюваними договорами не порушуються її законні права та інтереси.

За відсутності факту порушення особистих прав та інтересів позивачки, суд ппешої інстанції прийшов до вірного висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки судовому захисту підлягає лише порушене право особи.

За змістом ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, належить до правочинів, в яких воля цієї особи на вчинення правочину відсутня, а внутрішнє волевиявлення відображає не її волю, а волю іншої особи, яка здійснила вплив на цього учасника правочину.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст.225 ЦК України, має бути встановлено судом неможливість особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для з»ясування наявності такого стану особи суд за клопотанням сторони призначає судово психіатричну експертизу. Однак висновок такої експертизи не має для суду наперед встановленого значення, а справи вирішується за результатами оцінки як кожного доказу окремо, так і взаємного зв»язку доказів у їх сукупності.

В судовому засіданні ОСОБА_5 категорично заперечив призначення та проведення йому судово - психіатричної експертизи.

Враховуючи те, що ОСОБА_5, який є стороною оспорюваних договорів дарування, категорично заперечив щодо призначення судово- психіатричної експертизи, відсутність рішення суду про визнання його недієздатним та призначення ОСОБА_4 його опікуном, а також висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 не є належним позивачем у цій справі, оскільки згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений фізичною особою у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені, а відтак у неї відсутні правові підстави для звернення до суду з вимогою про визнання договорів дарування недійсними. На думку колегії суддів доводи апелянта про те, що суд першої безпідставно відмовив у призначенні судово психіатричної експертизи, є необгрунтованими, спростовуються вищенаведеним.

Суд першої інстанції вірно не взяв до уваги акти амбулаторних судово-психіатричних експертиз відносно ОСОБА_5, оскільки такі проводилися в межах розгляду інших справ.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вірного висновку суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4, а відтак відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

ОСОБА_9