Справа № 711/9586/2012
У Х В А Л А

Іменем України

29 липня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Бисаги Т.Ю., Кондора Р.Ю.

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду від 21 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Солодтвинської селищної ради та ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 оскаржив в апеляційному порядку рішення Тячівського районного суду від 21 травня 2015 року, яким позов ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним - задоволено. Визнано недійсним заповіт від імені ОСОБА_4, складений 09.01.2001 року, посвідчений секретарем ВК Солотвинської селищної ради, зареєстрований у реєстрі №3.

В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що висновок почеркознавчої експертизи не відповідає показанням свідків, які підтвердили факт підписання ОСОБА_4 заповіту. Посилається на те, що суд з власної ініціативи призначив експертизи та вийшов за межі позовних вимог, так як позивач оскаржував заповіт лише з тих підстав, що було порушено порядок та правила вчинення заповіту. Крім того при призначенні експертизи він не брав участі в судовому засіданні чим порушено його процесуальні права.

В судове засідання сторони по справі, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду, не зявилися, а тому справа розглядається на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України за відсутності сторін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне в її задоволенні відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що мати позивача ОСОБА_5, померла 14.12.1989 р, що стверджується актовим записом про смерть №75 від 14.12.1989 року, а 09.06.2001 року помер його батько ОСОБА_4, що стверджується записом акта про смерть №47 від 11.06.2001 року. Факт шлюбу батьків позивача, стверджується свідоцтвом про одруження ЯТ №460360. Свідоцтвом про народження позивача ЯГ №077321 стверджується, що померлий ОСОБА_4 був його батьком.

Після смерті батька залишилося спадкове майно, що складається з житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по вул. Гагаріна,17 у смт. Солотвино, що належав його батькам на підставі договору купівлі-продажу від 28.03.1977р., посвідченого нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі №1775.

Відповідно до заповіту від імені ОСОБА_4 від 19.08.1997р., посвідченого секретарем виконкому Солотвинської селищної ради, зареєстрованого в реєстрі №130, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті все своє майно заповів сину, тобто позивачу.

Разом з цим наявний ще один заповіті від 09.01.2001р., посвідчений секретарем виконкому Солотвинської селищної ради, зареєстрований в реєстрі №3, згідно якого на випадок своєї смерті ОСОБА_4 все своє майно заповів відповідачу ОСОБА_2.

Згідно ст. 541 ЦК УРСР (яка була чинної на момент посвідчення оспорюваного заповіту), заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Згідно висновку №4549 від 02.04.2015 року судової почеркознавчої експертизи, складеним експертом Львівського НДІСЕ, підписи від імені ОСОБА_6, розташовані: після слова: «Підпис» на оригіналах обох примірників заповіту, укладеного від імені ОСОБА_6, 09.01.2001 р., посвідченого секретарем ВК Солотвинської селищної ради та зареєстрованого в реєстрі за №3 та у графі: «Розписка про одержання нотаріально оформленого документа» в журналі для реєстрації нотаріальних дій ВК Солотвинської селищної ради за 2001 р., - виконані не ОСОБА_6, а іншою особою (а.с.192-197).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний заповіт ОСОБА_6 не підписував, пославшись при цьому на вищевказаний висновок експерта.

З даним висновком суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів, оскільки він ґрунтується на нормах матеріального права. Зокрема зазначений висновок експерта є належним та допустимим доказом, що підтверджує обставини стосовно підписання/не підписання заповіту певною особою.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на призначення судом експертизи з власної ініціативи, оскільки в матеріалах справи наявні аж три клопотання представника позивача про призначення по даній справі судової почеркознавчої експертизи (а.с.87, 120, 180).

Також безпідставним є твердження апелянта про вихід судом за межі предмету та підстави позову, так як з позовної заяви вбачається, що однією з підстав для визнання заповіту недійсним позивач вказував не підписання його померлим. Тобто, в даному випадку суд розглянув справу в межах позовних вимог та з підстав вказаних у позовній заяв, без порушення принципу диспозитивності судового процесу.

Не можуть бути взяті до уваги й посилання апелянта на невідповідність висновку експерта показанням свідків, оскільки саме судова почеркознавча експертиза є належним та допустимим доказом по даній справі, а не показання свідків. Зазначені обставини можуть бути підставою лише для призначення по справі повторної експертизи (ч.2 ст.150 ЦПК України), однак такого клопотання апелянтом в апеляційній скарзі не заявлялося.

Щодо тверджень апелянта про порушення його процесуальних прав, у звязку з тим, що він не брав участі в судовому засіданні при призначенні експертизи, то колегія суддів констатує, що в судовому засіданні від 02.10.2013 року (в якому було призначено експертизу та сформовано перелік питань) був присутній представник апелянта ОСОБА_7, що підтверджується журналом судового засідання (а.с.122). Що стосується судового засідання від 17.11.2014 року, то постановленою в ньому ухвалою лише було змінено експертну установу. При цьому апелянт був належним чином повідомлений про дату зазначеного засідання (а.с.179), однак в судове засідання не явився і жодних клопотань про відкладення розгляду справи суду не надавав. Тобто відсутність апелянта в судовому засіданні від 17.11.2014 року зумовлена не неналежними діями суду, а його власною процесуальною бездіяльністю, а відтак постановлення ухвали від 17.11.2014 року, якою лише визначено іншу експертну установу, зважаю на те, що жодних зауважень чи клопотань стосовно конкретної експертної установи чи експерта від відповідача до вказаної дати до суду не поступало, - відбулося без порушення норм процесуального права не зважаючи на відсутність відповідача в судовому засіданні.

Також з апеляційної скарги вбачається, що крім вимоги про скасування рішення суду від 21.05.2015 року, апелянт просить також скасувати й ухвалу Тячівського районного суду від 21.0.52015 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання його представника про призначення по даній справі комісійної експертизи.

Відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України ухвала суду про відмову в призначенні експертизи окремому апеляційному оскарженню не підлягає, однак відповідно до ч.2 ст. 293 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне дати оцінку такій ухвалі.

Так, згідно ст. 148 ЦПК України комісійна експертиза проводиться не менш як двома експертами одного напрямку знань.

З матеріалів справи вбачається, що в обгрунтування клопотання про призначення комісійної експертизи представник відповідача послався виключно на те, що їй та довірителю не було надано для ознайомлення вільних взірців почерку померлого, а також, що вона не отримувала копію ухвали про призначення експертизи.

Однак, як вірно вказано судом першої інстанції відповідач ОСОБА_2І, та його представник ОСОБА_8 були присутні при досліджені та приєднанні до матеріалів справи документів (а.с.84, 118, 163), які направлялися для дослідження експерту, а відтак могли з ними ознайомитися. Також, як уже було вищезазначено представник відповідача ОСОБА_7 була присутня про постановленні ухвали про призначення експертизи від 02.10.2013 року.

Зважаючи на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ні відповідачем, ні його представником не наведено суду якихось обставина, які можуть бути підставою для призначення по справ саме комісійної експертизи, тобто експертизи, що доручається двом різним експертам одного напрямку, а відтак судом правомірно відмовлено у задоволенні клопотання про призначення комісійної експертизи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2, відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України, підлягає відхиленню, а рішення Свалявського районного суду від 15 жовтня 2014 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 21 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її постановлення і може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді