АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/9045/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Герчаківська О.Я.
Провадження № 22-ц/789/1391/15 Доповідач - Демкович Ю.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2015 р.

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Козак І. О., Загорський О. О.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю сторін -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 вересня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_1

до приватного підприємства «Влад» /надалі «Підприємство»/

про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, грошових коштів, витрачених на придбання форми, та відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИЛА:

01.10.15 апелянт звернувся зі скаргою на рішення суду першої інстанції від 23.09.15, вважаючи, що воно поставлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Порушення вбачає в тому, що суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не надав належної оцінки доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому розгляду, а саме: судом проігноровано те, що у відповідності до ст. 31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи змінити підставу або предмет позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, проте, в порушення процесуальних норм, суд відмовив у прийнятті уточнень до позовної заяви.

Вказує, що судом не взято до уваги того факту, що запис про звільнення у його трудовій книжці здійснений керівництвом відповідача з використанням заяви, яку його заставили написати ще при прийнятті на роботу, як виконання умови для працевлаштування, однак в порушення матеріальних норм цивільного законодавства, якими закріплено можливість судді винести окрему ухвалу про виявлення ним кримінально карних діянь під час судового процесу, суд першої інстанції проігнорував вище зазначену норму законодавства.

Зазначає, що судом проігноровано той факт, що позивач працював понад 8 годин, що підтверджується записами в журналі чергування, який знаходиться у Підприємстві.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 23.09.15 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У суді апелянт підтримав вимоги скарги, пославшись на мотиви, зазначені в ній.

Представник відповідача скаргу не визнав та просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін спору, перевіривши матеріали справ, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працював у відповідача охоронцем із 01.08.13 року до дня звільнення 11.03.15.

Трудові відносини між сторонами спору виникли на підставі трудового контракту № 4 від 01.08.13 /надалі «Контракт»/, термін якого обумовлений до 11.03.15 (п. 5.1 Контракту).

Апелянт звільнений з роботи на підставі наказу по Підприємству № 41 від 11.03.15 на підставі ч. 3 ст. 38 КзПП України - за власним бажанням.

У свою чергу, вимог про зміну формулювання підстав звільнення позивач не ставив, хоча 11.03.15 закінчився термін контракту, що також слугувало підставою для звільнення останнього.

Тому, колегія суддів не бере до уваги доводів апелянта щодо неправомірного використання відповідачем заяви ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням, яка за його твердженнями була написана ним при прийнятті на роботу, оскільки вони не підтверджуються належними доказами, а представник Підприємства заперечує щодо наведених обставин.

Про звільнення апелянт був обізнаний, так як 11.03.15 відповідачем йому направлялося повідомлення про необхідність отримати трудову книжку та розрахункові, й 19.03.15 ним особисто складено заяву про отримання книжки та розрахункових.

Так, згідно із платіжною відомістю № 6 від 19.03.15 по Підприємству ОСОБА_1 отримав розрахункові в сумі 466,77 грн.

Із інформації, наданої Підприємством щодо проведення розрахунку з позивачем вбачається, що заборгованість перед ОСОБА_1 відсутня.

Інших доказів або ж розрахунків щодо заборгованості апелянтом не подано.

Тому, апеляційна інстанція вважає, що судом першої інстанції вірно оцінені докази по справі стосовно заборгованості по заробітній платі та правильно застосовані норми матеріального та процесуального закону при вирішенні вимог позивача про стягнення заборгованості при розрахунку, й підстав для скасування рішення з мотивів, наведених у скарзі, не вбачає. Судом вірно констатовано, що звільнення апелянта проведене відповідачем у відповідності до ст.ст. 47, 116 КЗпП України.

При цьому, не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що він не отримував розрахункових коштів й підпис на відомості не його, в силу неподання позивачем належних доказів щодо зазначених обставин. Вимог про проведення експертного дослідження підпису останнім не заявлялося.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Також, не заслуговують на увагу твердження апелянта про порушення судом процесуальних норм щодо відмови у прийнятті уточнень до позовних вимог від 23.09.15 з огляду на наступне:

У позовній заяві від 25.05.15 позивач просив стягнути із Підприємства нараховану але не виплачену заробітну плату за період із 02.-3.15 по 10.03.15 в сумі 462,00 грн., грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки, компенсацію за потрачені кошти на придбання форми в розмірі 200,00 грн. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000,00 грн.

У силу ч. 2 ст. 34 ЦПК України, до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Згідно із протоколом судового засідання від 21.09.15 розгляд справи було розпочато й оголошено перерву.

Уточнення до позовних вимог позивачем подано 23.09.15 й вони звучать наступним чином:

1) залучити до участі в справі в якості третьої особи Територіальну державну інспекцію з питань праці у Тернопільській області;

2) визнати недійсним запис у трудовій книжці позивача від 10.03.15, виконаного ПП «Влад»;

3) Зобовязати відповідача здійснити розрахунок належних позивачу виплат станом на вересень 2015 року;

4) стягнути із підприємства в користь позивача невиплачену заробітну плату з врахуванням роботи понадурочний та нічний час за весь період роботи, нараховану але не виплачену заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку на день звільнення з урахуванням індексу інфляції, середнього заробітку за весь час затримки розрахункових, компенсації за придбану робочу форму та моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн.

Проаналізувавши вказані вимоги, апеляційна інстанція приходить до висновку, що судом вірно відмовлено у прийнятті зазначених уточнень, оскільки в даному випадку відбулося не збільшення або зменшення вже заявлених вимог, а доповнення позову іншими вимогами, що в свою чергу є зміною предмету позову й у силу ст. 31 ЦПК України є підставою для відмови у їх прийнятті.

Дана відмова не є порушенням прав позивача й останній для захисту своїх інтересів наділений правом звернення до суду із даними вимогами в окремому цивільному провадженні.

Аналізуючи підстави відмови у задоволення вимог позивача про стягнення компенсації за придбання робочої форми колегія суддів установила наступне:

За умовами Контракту (п.п. г п. 2.3.) на час виконання працівником посадових обов'язків роботодавець зобов'язаний забезпечити працівника форменим одягом (з подальшим викупом за згодою сторін).

Із показів сторін встановлено, що Гайда В.1. самостійно, за власною ініціативою, придбав формений одяг й після звільнення не звертався до підприємства з пропозицією викупити його, а залишив у користуванні.

Доказів придбання одягу та про його вартість позивачем не надано.

Тому суд вірно відмовив у задоволенні вказаних вимог, так як вони позивачем не доведені, як цього вимагає ЦПК України від сторін спору.

Щодо відмови у задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки позивачем не підтверджено факт заподіяння моральної шкоди чи фізичних страждань, як і не подано доказів на підтвердження того, що внаслідок моральних чи фізичних страждань, спричинених з вини відповідача йому заподіяно витрати немайнового характеру.

Суд вірно послався на положення ст.ст. 16, 23 ЦК України та рекомендації Пленуму ВС України, висловлені у постанові №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Ураховуючи вище наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно застосовані норми матеріального та процесуального права та не вбачає підстав для скасування рішення з мотивів, наведених у скарзі.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 315, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_2