Номер провадження: 22-ц/785/7467/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2015 року у цивільній справі за позовом Громадської правозахисної організації «Надія», в інтересах ОСОБА_3, до ОСОБА_4 про витребування квартири, визнання права власності, визнання договору недійсним, третя особа ОСОБА_5,

встановила:

06 травня 2015 року позивач - Громадська правозахисна організація «Надія» (далі ГПО «Надія») звернулась до суду з позовом, в інтересах ОСОБА_3,в якому після неодноразових уточнень просила витребувати квартиру АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_4, визнати право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3, а також визнати недійсним договір купівлі-продажу від 10 липня 2001 року.

Свої вимоги мотивувала тим, що вищевказана квартира (далі - спірна квартира) на праві приватної власності належала ОСОБА_3

10 липня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_5 купила спірну квартиру.

Посилаючись на те, що намірів відчуження квартири позивач не мала, відповідний договір був укладений, коли ОСОБА_3 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, внаслідок чого квартира вибула з володіння ОСОБА_3 проти її волі, ГПО «Надія» в інтересах ОСОБА_3 просила позовні вимоги задовольнити.

Справа була розглянута у відсутність відповідача ОСОБА_4 та третьої особи ОСОБА_5

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2015 рокуу задоволенні позовних вимог ГПО «Надія» в інтересах ОСОБА_3 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ті обставини, що згідно договору купівлі-продажу від 30 червня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, під реєстром №4637, спірна квартира належала на праві приватної власності ОСОБА_3, та що відповідно до договору купівлі-продажу від 10 липня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу державної нотаріальної контори ОСОБА_7, під реєстровим №2057, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_5 купила спірну квартиру, підтверджуються матеріалами справи та визнані сторонами, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

В подальшому спірна квартира була продана іншим особам, що підтверджується договором купівлі-продажу від 19 грудня 2001 року, укладеного між ОСОБА_5 і ОСОБА_8, договору купівлі-продажу від 19 лютого 2002 року, укладеного між ОСОБА_8Є і ОСОБА_9, та договору купівлі-продажу від 13 серпня 2002 року між ОСОБА_9 і ОСОБА_4, яка в теперішній час є власником спірної квартири.

Зазначені обставини також підтверджуються матеріалами справи та визнані сторонами.

В даному випадку спірним є питання, чи є підстави для витребування спірної квартири від ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2014 року в задоволенні позовних вимог ГПО «Надія», яка виступала в інтересах ОСОБА_3, до ОСОБА_5, ОСОБА_10, за участю третіх осіб: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4, приватного нотаріуса ОСОБА_7, приватного нотаріуса ОСОБА_11, нотаріусів Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_12 та ОСОБА_13 було відмовлено у повному обсязі (а.с.36).

Позовні вимоги полягали у визнанні договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним, визнання наступних договорів купівлі-продажу нікчемними, повернення сторін до первісного стану, визнання права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3, стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 матеріальної шкоди у розмірі 215260,0 грн., моральної шкоди в сумі 100000,00 грн., завданих внаслідок вчинення правочину із застосуванням обману. Також позивач просила стягнути зі ОСОБА_10 на користь ОСОБА_5 суму отриманого займу у розмірі 42000,00 грн.

На підставі ухвали апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року вищевказане рішення суду першої інстанції від 10 вересня 2014 року залишено без змін.

Свої позовні вимоги по даній справі позивач ОСОБА_3 обрунтовувала тим, що договір купівлі-продажу, який був укладений між нею і ОСОБА_5 10 липня 2001 року, був вчинений під впливом обману, оскільки оформлюючи та підписуючи документи, ОСОБА_3 вважала, що укладає договір позики, а також у стані, коли ОСОБА_3 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

З цих підстав, ОСОБА_3 ставила питання про витребування спірної квартири у її останнього власника відповідача ОСОБА_4, оскільки спірна квартира вибула із її законного володіння поза її волею.

Вирішуючи даний спір щодо укладення договору дарування спірної квартири від 10 липня 2001 року, суд першої інстанції правомірно виходив із того, що дані правовідносини регулювались нормами ЦК УРСР від 18 липня 1963 року у відповідній редакції, що діяла на момент укладення договору.

Згідно ст. 41 ЦК УРСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обовязків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Статтею 224 ЦК УРСР було передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_3 зазначила, що оспорюваний правочин є недійсним, оскільки був укладений нею у стані, коли вона не могла розуміти значення власних дій.

З цього приводу суд першої інстанції виходив із положень, передбачених ст. 55 ЦК УРСР, згідно якої угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі відшкодувати його вартість. Стороні, яка в момент укладення угоди не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними, відшкодовуються другою стороною понесені витрати, втрата або пошкодження її майна, якщо вона знала або повинна була знати про такий стан особи, що уклала з нею угоду.

Як вбачається з Висновку №8207 експертного психологічного дослідження (за матеріалами) від 11 березня 2015 року, складеного фахівцем ОСОБА_14, ОСОБА_3 у період укладення правочину 10 липня 2001 року виявила такі психологічні властивості як підвищена довірливість, навіюваність, конфортність щодо емоційно-значущої особи, з домінуванням мотивації професійного та особистого влаштування, що обумовлювало підвищену керованість ОСОБА_3 стосовно зовнішніх впливів. У характері досліджуваної ситуації укладення договору купівлі-продажу квартири одночасно з договором найму житлового приміщення спостерігаються ознаки проблемного (помилкового) волевиявлення у конформної особистості, що проявилося у недостатньому прогнозуванні ОСОБА_3 правових наслідків своїх дій та могло бути обумовлено зовнішнім впливом на її поведінку (а.с.47-55).

Крім того, при розгляді Малиновським районним судом міста ОСОБА_10 цивільної справи №1519/2-285/11 призначалась судова психологічна експертиза. Згідно висновку експерта №5/н від 25 лютого 2014 року, особистісна значущість, емоційний стан та здатність ОСОБА_3 в повній мірі вільно та свідомо приймати рішення в момент укладення договору характеризувались ймовірним обманом з боку ОСОБА_15, що не є психологічними ознаками та складовими категоріями таких психологічних явищ як психологічний стан в момент укладення угоди, здатність або нездатність особи усвідомлювати значення дій тощо (кА.с.27-34).

Таким чином, з експертного висновку випливає, що при укладенні оспорюваної угоди ОСОБА_3 розуміла значення своїх дій, однак з невірними уявленнями про обставини дійсності.

З огляду на викладене, та враховуючи, що сторона у договорі купівлі-продажу від 10 липня 2001 року ОСОБА_5 не залучена до участі у справі в якості відповідача, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог щодо визнання вказаного договору купівлі-продажу недійсним.

Однак, у своїй апеляційній скарзі апелянт стверджує, що він не заявляв позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 10 липня 2001 року недійсним, а ним був заявлений віндикаційний позов - про витребування спірної квартири, тому суд розглянув неіснуючі позовні вимоги.

Вказані доводи апелянта є слушними, однак з ними колегія суддів погоджується частково, оскільки позовні вимоги про витребування у ОСОБА_16 на користь ОСОБА_3 спірної квартири та визнанні на неї права приватної власності повязуються позивачем саме недійсністю вказаного договору купівлі-продажу спірної квартири.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що задоволення віндикаційного позову, яким в даному випадку є витребування у ОСОБА_16 на користь ОСОБА_3 спірної квартири, є неможливим, оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири від 10 липня 2001 року, яким остання вийшла із володіння ОСОБА_3, не визнаний недійсним, а є чинним на даний час.

Тобто, враховуючи, що право приватної власності ОСОБА_3 на спірну квартиру не поновлено, витребування нею спірної квартири у ОСОБА_16, яка є її законним набувачем є неможливим.

З підстав викладеного, та враховуючи, що у відповідності до ст. 388 ЦК України віндикаційний позов може бути задоволений лише за позовом власника майна, оскаржуване рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про витребування на її користь у ОСОБА_16 спірної квартири та визнанні на неї права приватної власності, є законним і обгрунтованим.

При цьому суд правомірно зазначив в оскаржуваному судовому рішенні, що у відповідності до ст.ст. 11, 16, 33 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходити за рамки цих вимог чи змінювати осіб. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Проте як чітко зобовязує ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Однак, в процесі розгляду даної цивільної справи суд першої інстанції не встановив передбачених законом підстав для встановлення того, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 10 липня 2001 року є недійсним, а тому дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення похідних вимог сторони про витребування майна на користь позивача та визнання за нею права власності на спірну квартиру.

Разом з тим, при цьому суд розяснив стороні позивача, що відмова в задоволенні даного позову не позбавляє сторону права звернутись із позовом безпосередньо до особи, що має відповідати за позовом в порядку, регламентованому ЦПК України.

Таким чином, враховуючи, що у відповідності до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань, то колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, так як воно є законним і обгрунтованим.

Що стосується посилання апелянта на існування кримінальної справи щодо неправомірних дій осіб по заволодінню спірної квартири у ОСОБА_3, як на доказ позовних вимог, то колегія суддів не погоджується з ними, оскільки на даний час винні особи щодо незаконного заволодіння спірної квартири не встановлені і обвинувального вироку по кримінальній справі не постановлено.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_17

ОСОБА_2