УХВАЛА

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Чуприни Галини Олександрівни, третя особа - відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 18 липня 2007 року між ним та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), було укладено кредитні договори. На забезпечення виконання зобов'язань 18 липня 2007 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, а між ним та банком було укладено договір іпотеки, предметом якого була квартира АДРЕСА_1. Зазначав, що 15 квітня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О. вчинено виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки - зазначену квартиру. 27 травня 2014 року він отримав постанову про відкриття виконавчого провадження щодо виконання вказаного напису нотаріуса. Вважав, що цей напис вчинено нотаріусом з порушенням вимог закону України «Про іпотеку», Закону України «Про нотаріат», Закону України «Про захист прав споживачів» та положень Порядку про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року. Зокрема, виконавчий напис вчинено при недотриманні банком 30-денного строку надіслання письмових вимог про усунення порушень умов кредитного договору, забезпеченого іпотекою, відсутності у нотаріуса відомостей щодо безспірності вимог банку стосовно стягнення кредитної заборгованості.

Ураховуючи наведене, позивач просив визнати виконавчий напис нотаріуса, вчинений 15 квітня 2014 року таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29 вересня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано виконавчий напис № 1272 від 15 квітня 2014 року, вчинений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О., таким, що не підлягає виконанню. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 21 квітня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачу не була належним чином направлена вимога банку про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором і цей факт нотаріусом при вчиненні виконавчого напису не перевірявся. Крім того, законодавством не передбачено такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як вчинення виконавчого напису нотаріуса.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитними договорами мало місце після вчинення напису нотаріуса на договорі іпотеки, тому підстав вважати, що визначена сума боргу є спірною, немає.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 18 липня 2007 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено кредитні договори.

На забезпечення виконання зобов'язань 18 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки. Також цього дня між ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено договір іпотеки, предметом якого була квартира АДРЕСА_1.

Також судами встановлено, що 15 квітня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О. видано виконавчий напис, яким звернуто стягнення на зазначену квартиру. У вказаному написі зазначено, що загальна сума заборгованості, яку необхідно перерахувати на рахунок ПАТ «ОТП Банк», складає 263 160 доларів 31 цент США, що еквівалентно 3 415 820 грн 82 коп.

16 травня 2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого напису нотаріуса № 1272 від 15 квітня 2014 року.

Відповідно до п. 3 Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» (далі - Перелік) для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Отже, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів.

Таким чином, судам слід встановити, чи банком нотаріусу надано всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року № 6-158 цс 15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як на обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 12 травня 2014 року відкрито провадження у справі за позовом ПАТ «ОТП Банк» до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором від 18 липня 2007 року.

Апеляційний суд врахував наведене та вважав, що з позовом про стягнення заборгованості банк звернувся після вчинення виконавчого напису нотаріуса, а тому підстав вважати, що заборгованість не є спірною, відсутні.

Однак з такими висновками повністю погодитись не можна, оскільки наявність спору щодо стягнення кредитної заборгованості встановлено на момент розгляду даної справи, а тому суд мав перевірити, чи дійсно заборгованість є безспірною та чи спірний виконавчий напис підлягає виконанню, оскільки позов про стягнення заборгованості пред'явлено до відкриття виконавчого провадження щодо виконавчого напису, що може свідчити про наявність спірності визначеної суми заборгованості, яка згідно зі ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус мала належним чином перевірити.

За таких обставин, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, доводів сторін щодо безспірності заборгованості належним чином не перевірив, та прийшов до передчасного висновку про те, що банком та нотаріусом не порушені права позивача.

Таким чином, ухвалене у справі рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик