у х в а л а

іменем україни

08 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Висоцької В. С., Остапчука Д. О.,

Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, які діють у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, Служба у справах дітей Острозької районної державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права власності нерухомим майном, за касаційною скаргою ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 13 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, які діють у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_8, у якому з урахуванням уточнень просили зобов'язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належної їм Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 Рівненської області, а саме, приміщенням 2-1, 2-2, 2-3, 2-4 жилого будинку, літнею кухнею літ. «Г», сараєм літ. «г», сараєм літ. «Б», сараєм літ. «Д», сараєм літ. «д», вбиральнею літ. «В», зобов'язавши їх звільнити зазначені приміщення.

Посилались на те, що вони є співвласниками вказаного будинковолодіння, Ѕ частини якого раніше на праві власності належала ОСОБА_8 Проте правоустановчі документи ОСОБА_8 на вказане майно були визнані незаконними та скасовані рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 26 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 24 вересня 2013 року. З огляду на таке ОСОБА_8 втратила право власності на Ѕ частини спірного будинковолодіння, а відповідачі як члени її сім'ї втратили право користування цією частиною будинку. Посилаючись на приписи ст. ст. 383, 391 ЦК України, просили задовольнити позов, оскільки відповідачі добровільно не звільняють спірне приміщення.

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 24 жовтня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 13 січня 2015 року рішення Острозького районного суду Рівненської області від 24 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Зобов'язано ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та їхнього малолітнього сина ОСОБА_7, ОСОБА_9 звільнити належну ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві власності Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 Рівненської області, а саме, приміщення 2-1, 2-2, 2-3, 2-4 жилого будинку, літню кухню літ. «Г», сарай літ. «г», сарай літ. «Б», сарай літ. «Д», сарай літ. «д», вбиральню літ. «В» протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Зобов'язано Острозький районний відділ управління Державної міграційної служби Рівненської області зняти з реєстрації ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалене у справі рішення апеляційного суду просять скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі правомірно вселилися у спірне житлове приміщення, а позивачами не надано будь-яких доказів того, що останні своїми протиправними діями чинять їм перешкоди у користуванні та володінні своїм житлом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову з підстав, передбачених приписами ст. ст. 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР, апеляційний суд виходив із того, що відповідачі безпідставно проживають в Ѕ частини спірного будинковолодіння, яке на праві власності належить позивачам, чим перешкоджають останнім у реалізації їх права на володіння, користування та розпорядженням житлом.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 26 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 24 вересня 2013 року, правоустановчі документи ОСОБА_8 на Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 визнані недійсними.

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 13 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 26 грудня 2013 року, визнано за ОСОБА_3 право власності в спільному майні подружжя на Ѕ частини садибного будинку з господарсько-побутовими будівлями, що розташовані по АДРЕСА_1 Острозького району Рівненської області. Визнано за ОСОБА_4 як спадкоємцем за законом після смерті батька ОСОБА_11 право власності на Ѕ частини вказаного будинку.

Із довідок Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області від 11 червня 2014 року № 1125 та № 1124, від 31 серпня 2012 року № 815 вбачається, що ОСОБА_9, ОСОБА_5 разом із малолітнім сином ОСОБА_7, ОСОБА_8 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивачі посилались на те, що на підставі судових рішень ОСОБА_8 втратила право власності на Ѕ частини спірного будинковолодіння, а відповідачі в свою чергу як члени її сім'ї втратили право користування цією частиною будинку. Проте добровільно звільнити зайняту ними частину будинку відмовляються, чим чинять позивачам перешкоди у належному користуванні та розпорядженні своїм житлом.

У той же час, вважаючи доведеними обставини, на які посилались позивачі, на порушення приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд, не визначившись із характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню, належної оцінки обставинам, на які посилались відповідачі, заперечуючи проти позову, не надав, зокрема, не звернув уваги на те, що спірне будинковолодіння було збудовано подружжям ОСОБА_11 протягом 1972-1974 років, його співвласниками були спадкодавець ОСОБА_11 та його дружина ОСОБА_3, право власності за якою на Ѕ частини спірного будинковолодіння як спільного майна подружжя було визнано рішенням суду. Саме зі згоди ОСОБА_3 відповідачі вселились в частину спірного будинку та були в ньому зареєстровані, остання не заперечувала проти їхнього проживання в будинку протягом тривалого часу.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 26 червня 2013 року встановлено, що ОСОБА_8 вселилась у спірну частину будинковолодіння як наймач, та не врахував, що підставу позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пов'язували не із припиненням договору найму, а із визнанням недійсним свідоцтва про право власності ОСОБА_8 на Ѕ частини спірного будинковолодіння. З огляду на те, що ОСОБА_8 вселилась у спірне житлове приміщення у встановленому законом порядку, то на порушення приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не перевірив, чи може вона та члени її сім'ї автоматично бути виселені із займаної ними частини житлового приміщення у зв'язку із визнанням недійсним свідоцтва про право власності ОСОБА_8 на це приміщення.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що орган опіки та піклування Острозької райдержадміністрації дозволу на виселення малолітнього ОСОБА_7 та зняття його з реєстрації не надавав, оскільки таке порушить законні права та інтереси неповнолітнього (а. с. 141-142).

Будь-які висновки з цього приводу в рішенні апеляційного суду відсутні.

Разом із тим, ухвалюючи рішення про зобов'язання Острозького районного відділу управління Державної міграційної служби Рівненської області зняти з реєстрації відповідачів, апеляційний суд не звернув уваги на те, що останній не був залучений до участі у справі як відповідач та щодо нього не було заявлено будь-яких вимог.

З огляду на зазначене висновки апеляційного суду про підставність позову є передчасними.

Порушення апеляційним судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 13 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. С. Висоцька

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук

І. М. Фаловська