АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2108/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 30 Русаков Г. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоКорнієнко Н. В.
суддівГончар Н. І. , Ювшина В. І.
при секретаріВолвенко А. В.

з участю: представника позивача ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Канівської міської ради про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданих неправомірними рішеннями, діями та бездіяльністю органу місцевого самоврядування, -

в с т а н о в и л а :

06 червня 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданих неправомірними рішеннями, діями та бездіяльністю органу місцевого самоврядування, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно з довідкою СМУ «Укренергомонтаж» від 08.04.1992 року позивач приймав участь у роботах по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС з 01.08.87 року по 31.08.87 року відповідно до наказу № 15 від 28.07.1987 року та здійснював роботи по зборці металоконструкцій та монтажу портального крану на базі САЕМ в м. Чорнобиль, а з 02.01.1988 року по 30.04.1988 року приймав участь у консервації 4-го енергоблоку Чорнобильської АЕС.

Перебуваючи у зоні Чорнобильської АЕС ОСОБА_7 отримав захворювання, пов'язане з впливом шкідливого радіоактивного випромінювання, став інвалідом 3-ї групи та отримав статус ліквідатора наслідків аварії на ЧАЕС 1-ї категорії, посвідчення серії НОМЕР_1.

Позивач у березні 2012 року відповідно до Закону України «Про статус інвалідів війни, гарантії їх соціального захисту» звернувся із заявою до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Канівської міської ради з проханням надати йому статус інваліда війни та видати посвідчення інваліда війни для того, щоб скористатися пільгою по оплаті комунальних послуг та послуг телефонного зв'язку.

ОСОБА_7 зазначає, що Управління праці та соціального захисту населення безпідставно йому відмовило у задоволенні заяви, в зв'язку з наданням інших додаткових документів.

Постановою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 8 червня 2012 року визнано неправомірною відмову Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Канівської міської ради від 20.03.2012 року №608-09 у наданні статусу інваліда війни та відповідного посвідчення ОСОБА_7. Зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Канівської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_7 від 14.03.2012 року.

Незважаючи на дане рішення, яке вступило в законну силу, відповідач жодних дій на його виконання не вчинив.

Тому після повторного звернення до суду постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2012 року визнано протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області щодо не розгляду заяви ОСОБА_7 від 14.03.2012 року відповідно до постанови Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08.06.2012 року.

Цією постановою зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області прийняти рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_7 від 14.03.2012 року з урахуванням постанови Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08.06.2012 року.

Незважаючи на наявні рішення обох судів відповідачем рішенням робочої комісії, оформленим протоколом від 14.01.2013 року, в черговий раз безпідставно і протиправно було відмовлено в наданні статусу інваліда війни з видачею відповідного посвідчення.

Постановою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 06 листопада 2013 року дії відповідача стосовно розгляду заяви ОСОБА_7 від 14.03.2012 року про встановлення статусу інваліда війни визнано неправомірними.

Визнано протиправним рішення робочої комісії Управління праці та соціального захисту населення виконкому Канівської міської ради по розгляду заяви ОСОБА_7 від 14.01.2013 року та визнано протокол №1 засідання комісії від 14.01.2013 року не чинним.

Зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення виконкому Канівської міської ради розглянути заяву ОСОБА_7 стосовно встановлення йому статусу інваліда війни за наявними документами з урахуванням судових рішень Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08.06.2012 року та Черкаського окружного адміністративного суду від 24.12.2012 року.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2014 року постанову Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 06 листопада 2013 року залишено без змін.

23 березня 2015 року ОСОБА_7 було видано посвідчення серії НОМЕР_2 інваліда війни, яким посвідчено, що він має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.

Позивач вважає, що з часу його первинного звернення із заявою до УПСЗН Канівської міської ради до дня видачі йому посвідчення інваліда війни, а саме: з 2012 року по березня 2015 року неправомірними діями відповідача йому завдано матеріальну шкоду, яку він оцінює в 32388,41 грн., куди входить: звільнення від оплати комунальних послуг - 12095,41 грн. в тому числі: користування газом - 848,90 грн.; утримання будинку та прибудинкової території - 2357,84 грн.; водопостачання та водовідведення - 2623,54 грн.; теплопостачання - 3909,27 грн.; електропостачання - 2355,86 грн.; пільговий проїзд один раз на рік, пільгове санаторно-курортне лікування, в умовах санаторію для інвалідів війни, виходячи з вартості путівки до санаторію «Мошногіря» в 2012 році - 4620 грн.; в 2013 році - 4830 грн.; в 2014 році - 5208 грн., а всього - 14 658 грн.; щорічна грошова виплати як інваліду війни до 9 Травня за три роки - 5635 грн..

Крім цього, як вважає позивач, діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яка пов'язана з погіршенням стану здоров'я у зв'язку з судовими розглядами, у результаті браку коштів він не зміг забезпечити себе та свою сім'ю належним харчуванням, йому було завдано значних душевних страждань. Моральну шкоду оцінює в 5000 грн.

Тому позивач просить суд стягнути з Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області завдану майнову шкоду у сумі 32 388,41 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08 липня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_7, вважаючи рішення суду незаконним та постановленим з порушенням діючого законодавства, просить його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_7 задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_7 про стягнення з відповідача 37388,41 грн. як компенсації за заподіяну шкоду, є необґрунтованими, не підтверджені належними і допустимими доказами.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що ОСОБА_7 є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС 1 категорії, інвалід ІІІ групи, інвалідність якого пов'язана з виконанням робіт по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується копією посвідчення серія НОМЕР_1 від 05.05.2005 року та довідкою акту огляду МСЕК серії 10ААА № 355574 від 07.04.2011 року.

14.03.2012 року позивач звернувся до Управління праці і соціального захисту населення виконавчого комітету Канівської міської ради (далі - УПСЗН) із заявою про надання йому статусу інваліда війни та видачі посвідчення, посилаючись на п. 9 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до якого до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

20.03.2012 року УПСЗН відмовило ОСОБА_7 у встановленні йому статусу інваліда війни у зв'язку з відсутністю необхідних для цього документів (а.с. 22).

ОСОБА_7 оскаржив зазначену відмову і постановою Канівського міськрайонного суду від 08.06.2012 року визнано неправомірною відмову Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Канівської міської ради від 20.03.2012 року №608-09 у наданні статусу інваліда війни та відповідного посвідчення ОСОБА_7. Зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Канівської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_7 від 14.03.2012 року. Вищевказана постанова набрала законної сили. (а.с.5-10).

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2012 року визнано протиправною бездіяльність управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області щодо не розгляду заяви ОСОБА_7 від 14.03.2012 року відповідно до постанови Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08.06.2012 року, та зобов'язано управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області прийняти рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_7 з урахуванням постанови Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08.06.2012 року. (а.с. 12-14).

14.01.2013р. згідно протоколу № 1 робочої комісії по розгляду заяви ОСОБА_7 від 14.03.2012року йому було відмовлено у задоволенні заяви у зв'язку з відсутністю розпорядчих необхідних документів для встановлення статусу інваліда війни та видачі відповідно посвідчення (а.с.а.с.23 ).

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_7 звернувся в Канівський міськрайонний суд з позовом до УПСЗН про визнання дій неправомірними.

Постановою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 06 листопада 2013 року дії відповідача стосовно розгляду заяви ОСОБА_7 від 14.03.2012 року про встановлення статусу інваліда війни визнано неправомірними.

Визнано протиправним рішення робочої комісії Управління праці та соціального захисту населення виконкому Канівської міської ради по розгляду заяви ОСОБА_7 від 14.01.2013 року та визнано протокол №1 засідання комісії від 14.01.2013 року не чинним.

Зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення виконкому Канівської міської ради розглянути заяву ОСОБА_7 стосовно встановлення йому статусу інваліда війни за наявними документами з урахуванням судових рішень Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08.06.2012 року та Черкаського окружного адміністративного суду від 24.12.2012 року (а.с.15-17).

УПСЗН Канівської міської ради оскаржило вищевказану постанову.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2014 року постанову Канівського міськрайонного суду від 06.11.2013 року було залишено без змін, апеляцію УПСЗН без задоволення. Ухвала суду набрала законної сили, оскаржена сторонами не була (а.с.19).

23.03.2015 року ОСОБА_7 видано посвідчення серії НОМЕР_2, де вказано, що він є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни (а.с.21).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до положень ст. 1173 ЦК шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ст. 16 ЦК України).

Статтею 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», яка передбачає відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування перед юридичними і фізичними особами, передбачено, що шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом. Спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди, завданої неправомірними рішеннями, діями та бездіяльністю органу місцевого самоврядування, суд першої інстанції виходив з того, що позивач , як ліквідатор наслідків аварії на ЧАЕС 1-ої категорії мав і має пільги, передбачені статтею 20 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Зокрема, відповідно до даної статті, особам, віднесеним до категорії І (пункт 1 статті 14 цього закону), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги: безплатне придбання ліків за рецептами лікарів; позачергове щорічне безплатне забезпечення санаторно-курортними путівками шляхом надання щорічної грошової допомоги для компенсації вартості путівок через безготівкове перерахування санаторно-курортним закладам, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, за надання послуг із санаторно-курортного лікування чи одержання за їх бажанням грошової компенсації у розмірі середньої вартості путівки в Україні; 50-процентна знижка плати за користування житлом (квартирної плати, плати за утримання будинків), комунальними послугами (газ, електрична і теплова енергія, водопостачання, водовідведення та інші послуги) у межах середніх норм споживання, передбачених законом, телефоном (абонентна плата, оплата послуг електрозв'язку за місцеві телефонні розмови з квартирних телефонів при по секундному обліку їх тривалості); безплатне користування всіма видами міського та приміського транспорту (крім таксі, в яких число посадочних місць для пасажирів не більше 9 на території України); безплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або залізничним, або водним транспортом з правом першочергового придбання квитків та інше.

Аналогічні пільги передбачені і для інвалідів війни за деякою різницею у відсотках - за користування житлом та комунальними послугами.

Проте, колегія суддів вважає, що позивачу слід відмовити в задоволенні його позову про стягнення з відповідача майнової шкоди з інших підстав.

Колегія приходить до такого висновку з тих підстав, що позивач не мав право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни з вказаного в позовній заяві часу - з 2012 року, оскільки на той час він такого посвідчення не мав, а користуватися вказаними пільгами міг лише з моменту його одержання, тобто, з 23 березня 2015 року, виходячи з наступного.

Як вбачається з усіх, зазначених вище рішень судів першої та апеляційної інстанцій, жодним з них не було зобов'язано відповідача прийняти рішення про надання ОСОБА_7 статусу інваліда 3 групи, який має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни з видачею відповідного посвідчення.

Зазначеними рішеннями зобов'язувалося Управління праці та соціального захисту населення виконкому Канівської міської ради розглянути заяву ОСОБА_7 стосовно встановлення йому статусу інваліда війни за наявними документами.

Слід зауважити, на що також вказав і Канівський міськрайонний суд у своїй постанові від 08.06.2012 року, що адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства, не втручається у вільний розсуд суб'єкта владних повноважень. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства. Тобто, як в даному випадку, Управління праці та соціального захисту населення виконкому Канівської міської ради, як адміністративний орган, мав і має можливість самостійно ( на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення, діючи в межах власних повноважень, які визначені цьому органу завданнями та функціями.

Тому, при наявності рішень адміністративних судів, якими було зобов'язано відповідача розглянути заяву та прийняти рішення по ній, останній вважав за необхідне розглянути заяву і за можливе прийняти саме такі рішення, які, на його думку, були правильними та такими, що відповідали закону, оскільки були «відсутні необхідні розпорядчі документи для встановлення статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення (а.с.23).

Статті 1173, 1174 ЦК України передбачають спеціальні підстави і умови відповідності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди у позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності у цивільно-правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб'єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб'єктів та характері їх дій (владно-адміністративний, юридично-обов'язковий, односторонній).

До суб'єктів відповідальності за цими нормами належать створені відповідно до Конституції України, Конституції Автономної Республіки Крим і правових актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Верховної Ради і Ради Міністрів Автономної Республіки Крим органи державної влади і управління, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, а також органи місцевого самоврядування, створені на підставі Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», їх виконавчі органи та посадові або службові особи вказаних державних органів.

Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв'язку з прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення чи знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

В даному випадку позивачем не доведено і в судовому засіданні не встановлено, що йому була завдана майнова шкода в розумінні ст.22 ЦК України в результаті прийняття рішення про відмову йому у видачі посвідчення інваліда війни, так як не відбулося зменшення чи знищення майнових чи немайнових благ, оскільки до цього він не мав посвідчення інваліда війни та не користувався пільгами, встановленими законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. Вирішення питання має чи не має право позивач на одержання саме такого посвідчення входить до компетенції відповідача, який і приймав ті чи інші рішення на свій розсуд.

Інше питання, чому відповідач Управління праці та соціального захисту населення виконкому Канівської міської ради зазначене рішення приймав протягом такого тривалого часу. Тому постановою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 06 листопада 2013 року дії відповідача стосовно розгляду заяви ОСОБА_7 від 14.03.2012 року про встановлення статусу інваліда війни визнано неправомірними.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння позивачу моральної шкоди та того, що така була йому спричинена саме вказаною протиправною бездіяльністю відповідача позивачем не надано та судом відповідно не здобуто. При цьому суд також зазначає, що сам факт встановлення протиправності бездіяльності відповідача не може бути підставою для стягнення не спричиненої шкоди саме цією бездіяльністю.

Частиною 2 статті 1167 ЦК визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним , оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України).

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

З наданих позивачем доказів, якими є відповідні постанови судів, які були предметом дослідження в судовому засіданні, бездіяльність відповідача Управління праці та соціального захисту населення виконкому Канівської міської ради щодо не розгляду заяви ОСОБА_7 від 14.03.2012 року відповідно до постанови Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08.06.2012 року визнана судом протиправною (Постанова Черкаського окружного адміністративного суду від 24.12.2012 року). Іншою постановою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 06 листопада 2013 року дії відповідача стосовно розгляду заяви ОСОБА_7 від 14.03.2012 року про встановлення статусу інваліда війни визнано неправомірними.

Таким чином, суд першої інстанції невірно виходив з того, що належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння позивачу моральної шкоди та того, що така була йому спричинена саме вказаною протиправною бездіяльністю відповідача позивачем не надано.

Крім того, заявляючи позовні вимоги, ОСОБА_7 посилався на завдання моральної шкоди, яка полягала в перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах та погіршенні самопочуття, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статті 23, 1167, 1173 ЦК України.

При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, колегія суддів приймає до уваги характер правопорушення відповідачем, бездіяльність якого визнана протиправною, а в іншому випадку - визнано дії неправомірними, глибину душевних страждань позивача, а також вимоги розумності і справедливості.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування і ухвалення нового рішення про задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди та відмови в задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди з інших, ніж зазначено в рішенні, підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Канівської міської ради про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданих неправомірними рішеннями, діями та бездіяльністю органу місцевого самоврядування скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення. Позовні вимоги задовольнити частково.

У задоволенні позову ОСОБА_7 до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Канівської міської ради про відшкодування майнової шкоди, завданої неправомірними рішеннями, діями та бездіяльністю органу місцевого самоврядування відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_7 до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Канівської міської ради про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними рішеннями, діями та бездіяльністю органу місцевого самоврядування задовольнити.

Стягнути з Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області на користь ОСОБА_7 5000 (п'ять тисяч) гривень моральної шкоди.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :