У х в а л а

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Одеської області від 02 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 15 лютого 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 6-47/ПК-02/07, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 44 тис. дол. США під 12,5 % річних на строк з 15 лютого 2007 року по 14 лютого 2027 року для придбання нерухомості.

Вказаний кредитний договір був забезпечений договором поруки від 15 лютого 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_7

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь АТ «Дельта Банку», згідно якого останнє набуло права вимоги по кредитному договору №6-47/ПК-02/07 від 15 лютого 2007 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_6 належним чином не виконувала свої зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 25 червня 2014 року у неї виникла заборгованість у розмірі 373 484 грн 66 коп., позивач просив суд стягнути вказану заборгованість з боржника та поручителя в солідарному порядку.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2015 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 347 853 грн 52 коп., відсотки за користування кредитом в розмірі 24 510 грн 50 коп., комісію за ведення кредиту в розмірі 1 120 грн 65 коп., судові витрати в розмірі 3 654 грн.

Відмовлено у задоволені позову в частині вимог про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_7

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 02 червня 2015 року скасовано рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2015 року.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 347 853 грн 52 коп., відсотки за користування кредитом в розмірі 24 510 грн 50 коп., комісію за ведення кредиту в розмірі 1 120 грн 65 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Судами встановлено 15 лютого 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 6-47/ПК-02/07, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 44 тис. дол. США під 12,5 % річних на строк з 15 лютого 2007 року по 14 лютого 2027 року для придбання нерухомості.

Виконання кредитних зобов'язань забезпечено договором поруки від 15 лютого 2007 року, укладеним між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_7

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь АТ «Дельта Банку», згідно якого останнє набуло права вимоги по кредитному договору №6-47/ПК-02/07 від 15 лютого 2007 року.

Звертаючись до суду із позовом, банк вказував, що станом на 25 червня 2014 року кредитна заборгованість ОСОБА_6 складає суму у розмірі 373 484 грн 66 коп.

Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Ухвалюючи рішення про стягнення суми кредитної заборгованості з ОСОБА_6 та відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що боржник належним чином не виконувала своїх кредитних зобов'язань, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з останньої, а договір поруки, згідно з яким ОСОБА_7 забезпечував виконання кредитних зобов'язань боржника, припинено в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки кредитор пред'явив відповідні вимоги до поручителя поза межами шестимісячного строку від дня, з якого почала формуватися спірна сума заборгованості.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що матеріалами справи підтверджено і не спростовано сторонами, що передбачені умовами кредитного договору чергові щомісячні платежі сплачувалися боржником не в повному розмірі, що визначений договором, однак передбачені договором погашення заборгованості, зокрема сплата відсотків, здійснювались до серпня 2014 року, тобто до моменту подання позову у даній справі, у зв'язку із чим договір поруки від 15 лютого 2007 року не можна вважати припиненим на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

При цьому, судом апеляційної інстанції обґрунтовано враховано правові позиції, викладені упостанові Верховного Суду України у справі № 6-20цс14 від 19 березня 2014 року та у постанові Верховного Суду України у справі № 6-53цс14 від 17 вересня 2014 року.

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Згідно із розрахунком заборгованості за договором кредиту № 6-47/ПК-02/07 основна сума заборгованості за договором сплачувалась позичальником до 01 грудня 2013 року включно, після чого спірна заборгованість погашалася частковою сплатою відповідних відсотків, яка здійснювалась до 01 серпня 2014 року включно.

За умовами укладеного між сторонами кредитного договору зобов'язання зі сплати відсотків, яке відповідно до розрахунку заборгованості частково виконувалось позичальником є частиною кредитних зобов'язань позичальника.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

При цьому, можливість вимагати дострокового повного повернення кредиту, тобто змінити строк виконання основного зобов'язання, зокрема у разі порушення позичальником умов п. 6.2 кредитного договору є правом банку (п. 4.3 кредитного договору). Враховуючи, що погашення кредитної заборгованості частково виконувалось (тобто відсутній факт несплати повної суми чергових щомісячних платежів), банк вправі самостійно вирішувати з якого моменту таке часткове виконання кредитних зобов'язань призвело до порушення його прав, що підлягають захисту в судовому порядку та у зв'язку із чим має визначатися строк для пред'явлення відповідних вимог до позичальника та поручителя.

Вважаючи свої права порушеними, 16 липня 2014 року банк направив на ім'я позичальника та поручителя досудову вимогу, у якій вказав вимогу щодо дострокового повернення непогашеної частини кредитної заборгованості, і через невиконання зазначеної вимоги звернувся до суду із відповідним позовом у серпні 2014 року.

Отже, до висновків у справі про необхідність солідарного стягнення кредитної заборгованості з боржника та поручителя суд апеляційної інстанції дійшов із правильним визначенням характеру спірних правовідносин та правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно дост. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом апеляційної інстанції допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскарженого судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів і не згоди з висновками суду з їх оцінки.

Керуючись ст.ст. 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 02 червня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик