Ухвала

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області, сектора охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області про стягнення різниці в заробітку та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою сектора охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 30 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив стягнути із сектора охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області на свою користь різницю заробітку із 21 липня 2014 року за час затримки виконання рішення суду; стягнути із Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області на свою користь 50 тис. грн на відшкодування моральної шкоди та судові витрати у справі. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 17 лютого 2005 року його було призначено на посаду головного лікаря Міжгірської районної лікарні і неодноразово звільняли із займаної посади. Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30 серпня 2012 року, залишеним без змін рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 09 квітня 2013 року, його поновлено на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні, і це рішення фактично виконано 21 липня 2014 року на підставі наказу керівника відділу охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 05 червня 2014 року № 482-К. Після ознайомлення зі статутом лікарні і посадовою інструкцією позивач дійшов висновку, що посада керівника районної лікарні за змістом повноважень, які він мав до звільнення, повністю знівельована, а згідно зі статутом введено нову посаду керівника Міжгірської районної лікарні - директора. Вважає, що його поновлено на однойменну посаду, однак з меншим обсягом повноважень і меншою заробітною платою, що не відповідає вимогам ст. 235 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_901761/ed_2015_06_11/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, оскільки до звільнення він був керівником лікарні з повноваженнями, а на теперішній час таким керівником є директор лікарні. У зв'язку з наведеним зазначив, що відповідачі затримали виконання рішення про поновлення його на роботі, а тому він має право на отримання різниці в заробітку за час поновлення його на посаді керівника лікарні з 21 липня 2014 року. Крім того, просив відшкодувати моральну шкоду у зв'язку з пережитими хвилюваннями щодо безпідставного звільнення з роботи, приниження його ділової репутації та авторитету.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 06 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 30 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено частково.

Стягнуто із сектора охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області на користь ОСОБА_3 16 772 грн 12 коп. в якості різниці в заробітку за час затримки.

Стягнуто з Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області на користь ОСОБА_3 3 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі сектор охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Проте судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Судом установлено, що ОСОБА_3 працював на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні із 17 лютого 2005 року. У грудні 2011 року його звільнено з роботи і за відповідними позовами суди двічі поновлювали його на роботі.

09 квітня 2012 року позивача звільнено з роботи за розпорядженням голови Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області (далі - Міжгірська РДА Закарпатської області).

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30 серпня 2012 року ОСОБА_3 поновлено на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні та рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення на його користь заробітку за час вимушеного прогулу допущено до негайного виконання.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 09 квітня 2013 року вищевказане рішення суду першої інстанції у частині поновлення ОСОБА_3 на займаній посаді залишено без змін.

Наказом відділу охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 05 червня 2014 року № 428-К відповідно до рішення Міжгірської районної ради від 10 вересня 2013 року № 239 «Про хід реформування системи охорони здоров'я Міжгірського району», розпорядження голови Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 05 червня 2014 року № 40 «Про поновлення на роботі» та з метою виконання рішення Міжгірського районного суду від 30 серпня 2012 року «Про поновлення ОСОБА_3 на посаді головного лікаря Міжгірської РЛ» поновлено ОСОБА_3 на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні з 30 серпня 2012 року із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу із 02 вересня 2013 року.

Факт поновлення позивача на роботі зафіксовано актом від 19 липня 2014 року, і з 21 липня 2014 року позивач фактично приступив до роботи.

Рішеннями Міжгірського районного суду Закарпатської області від 02 вересня 2012 року та апеляційного суду Закарпатської області від 12 березня 2014 року із Міжгірської РДА Закарпатської області стягнуто на користь ОСОБА_3 56 708 грн 29 коп. втраченого заробітку за період із 31 серпня 2012 року до 02 вересня 2013 року, а також 10 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 09 березня 2014 року на користь ОСОБА_3 стягнуто 20 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2015 року, яке набрало законної сили, стягнуто із сектора охорони здоров'я Міжгірської РДА Закарпатської області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період із 02 вересня 2013 року до 20 липня 2014 року у сумі 70 492 грн 19 коп. із відрахуванням із цієї суми обов'язкових платежів. Стягнуто з Міжгірської РДА Закарпатської області на користь ОСОБА_3 6 тис. грн на відшкодування моральної шкоди та витрати за надання юридичних послуг у сумі 4 тис. грн. Рішення у частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення у сумі 70 492 грн 19 коп. допущено до негайного виконання.

Крім того, судом установлено, що позивач поновлений на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні з меншим обсягом повноважень, передбачених статутом у редакції 2013 року, чинним на час його поновлення, порівняно зі змістом повноважень, які він мав до звільнення із цієї посади згідно зі статутом у редакції 2006 року. Зокрема, головний лікар Міжгірської районної лікарні, враховуючи зміни до статуту від 15 жовтня 2013 року, станом на 2014 рік і станом на час розгляду цієї справи не має повноважень керівника медичної установи - Міжгірської районної лікарні як юридичної особи і таким керівником визначено директора Міжгірської районної лікарні.

Так, за змістом чинного статуту Міжгірська РДА є засновником районної лікарні і головним розпорядником грошових коштів в особі сектора охорони здоров'я Міжгірської РДА. Внесення змін до статуту із визначенням повноважень керівника Міжгірської районної лікарні, органів управління є виключним правом (компетенцією) засновника.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції виходив із того, що згідно з витягом із тарифікації посад директора і головного лікаря Міжгірської районної лікарні їхні посадові оклади за тарифними розрядами є однаковими. За розміром надбавок до посадового окладу заробіток позивача як головного лікаря є вищим від заробітної плати директора районної лікарні.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність позовних вимог про стягнення на користь позивача різниці у заробітку, починаючи із 21 липня 2014 року, у зв'язку із затримкою виконання рішення суду.

У зв'язку з невстановленням фактів порушення відповідачем трудових прав позивача та неправомірності дій відповідача стосовно позивача суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд виходив зі встановленого факту, що рішення суду про поновлення ОСОБА_3 на займаній посаді виконано відповідачем тільки 05 червня 2014 року.

Також апеляційний суд встановив, що розпорядженням голови Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 01 жовтня 2013 року № 203 затверджено статут Міжгірської районної лікарні (нова редакція), згідно з яким керівництво діяльністю лікарні здійснює директор.

Крім того, встановлено, що посадовий оклад директора Міжгірської районної лікарні становить 5 022 грн 38 коп., а головного лікаря - 3 327 грн 80 коп.

Враховуючи наданий позивачем розрахунок, суд встановив, що місячна різниця в окладі директора та головного лікаря становить 1 494 грн 58 коп. і за період із 21 липня 2014 року до 06 квітня 2015 року включно складає 12 826 грн 14 коп., тому дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 16 772 грн 12 коп., з яких: 12 826 грн 14 коп. - різниця в окладі директора та головного лікаря за період із 21 липня 2014 року до 06 квітня 2015 року включно; 3 948 грн 98 коп. - компенсація у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати із підстав, передбачених ст. 236 КЗпП України.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача 3 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав позивача у зв'язку з непоновленням його на займаній посаді, що призвело до неотримання різниці у заробітній платі.

Таким чином, розглядаючи указаний позов, суди попередніх інстанцій на підставі матеріалів справи дійшли протилежних висновків.

Згідно з п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

На порушення вищенаведених норм процесуального права суди не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не встановили обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення різниці у заробітку, апеляційний суд виходив із наявності підстав, передбачених ст. 236 КЗпП України, проте апеляційним судом неправильно застосовано вищеназвану норму матеріального права.

Статтею 236 КЗпП України установлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення суду, який розглядає трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», «проволока» затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

У випадку невиконання цього обов'язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Аналогічні роз'яснення щодо застосування ст. 236 КЗпП України викладені у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15.

Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який слід рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, судом встановлено, що рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_3 на займаній посаді відповідачем виконано тільки 05 червня 2014 року (а. с. 199). Задовольняючи позов частково, апеляційний суд всупереч положенням ст. 236 КЗпП України стягнув з відповідача грошові суми за період із 21 липня 2014 року до 06 квітня 2015 року, тобто за період після видання наказу про поновлення на роботі, крім того, на порушення ч. 3 ст. 61, ст. ст. 212, 303 ЦПК України залишив поза увагою й не надав належної правової оцінки рішенню Міжгірського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2015 року, яким стягнуто із сектора охорони здоров'я Міжгірської РДА Закарпатської області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період із 02 вересня 2013 року до 20 липня 2014 року у сумі 70 492 грн 19 коп. із відрахуванням із цієї суми обов'язкових платежів, а також стягнуто з Міжгірської РДА Закарпатської області на користь ОСОБА_3 6 тис. грн на відшкодування моральної шкоди та витрати за надання юридичних послуг у сумі 4 тис. грн.

Отже, рішення апеляційного суду ухвалено із неправильним застосуванням норми матеріального права та внаслідок не встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції також не може бути залишено в силі з огляду на наступне.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_3 обґрунтовував свої вимоги тим, що внаслідок змін у штатному розписі, після його поновлення на роботі, він фактично вже не є керівником лікарні, а як на підставу для стягнення різниці у заробітку посилався на положення ст. 236 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення різниці у заробітку, суд першої інстанції всупереч вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України не послався на жодну правову норму, яка регулює це питання, обмежившись лише порівнянням заробітної плати позивача та директора лікарні, не встановив наявність чи відсутність підстав, якими обґрунтовано позов, а саме: виходячи зі змісту позовної заяви (зміни у штатному розписі, введенні нової посади керівника лікарні), чи вказані позивачем дії відповідача призвели до порушення прав позивача (яких саме прав), у разі встановлення факту порушення - чи підлягають захисту порушені права позивача у спосіб, передбачений ст. 236 КЗпП України.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій всупереч вимогам ст. ст. 212-214, 303 <nau://ukr/1618-15|st303>, 309, 316 ЦПК України в достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не звернули уваги на зміст і підстави позову, в результаті чого помилково встановили правову природу заявленого позову, порушили норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу сектора охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області задовольнити частково.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 06 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 30 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

О.В. Попович

О.В. Ступак