Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Боймиструка С.В., Буцяка З.І.,

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 27 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 27 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до КП "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, стягнення моральної шкоди, відмовлено повністю за безпідставністю позовних вимог.

В поданій на рішення апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 вказує на його незаконність, оскільки судом не враховано, що наказ № 54/1 «Про зняття безпідставно нарахованої матеріальної допомоги та соціальної відпустки з ОСОБА_1» від 03 вересня 2013 року видано після звільнення працівника з роботи, а тому підстав видавати такий наказ та знімати з неї матеріальну допомогу і компенсацію за соціальну відпустку немає.

Зазначає, що поза увагою суду залишено той факт, що наказ про звільнення позивачки з роботи №24/1 від 26 квітня 2013 року в частині виплати компенсації за час соціальної відпустки відповідач не відміняв, а тому він є чинним.

Судом не враховано, що станом на 26 квітня 2013 року, на день звільнення з роботи позивача, відповідачем не було проведено повного розрахунку, про що свідчать платіжні доручення про виплату заробітної плати.

Вказує, про правомірність нарахування компенсації за 20 днів соціальної відпустки та наголошує на тому, що відповідач знав про наявність у неї дитини-інваліда, оскільки у 2012 році надавав їй відповідну матеріальну допомогу на підставі копії посвідчення серії ААБ №022821.

Крім того, судом не враховано, що наказ № 51/1 від 26.08.2013 року та наказ №59/1 від 03. 09.2013 року є сфальсифікованими, оскільки з книги наказів вбачається, що вони видавалися та реєструвалися відповідачем пізніше від вказаних дат.

Просить рішення скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволенню частково з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Частиною 1 ст. 1 Закону України "Про оплату праці" визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За правилами ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 квітня 2013 року ОСОБА_1 згідно наказу № 24/1 звільнено з роботи за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України та зобов'язано бухгалтерію виплатити компенсацію за 54 календарних дні невикористаної відпустки в тому числі: 34 дні основної відпустки та 20 днів соціальної відпустки.

В день звільнення, 26 квітня 2013 року, позивачу було нараховано 4 254,55 грн. - заробітної плати за 20 робочих днів, 4 680,00 грн. - матеріальної допомоги, 11 245,50 грн. - компенсації за відпустки (основна та додаткова). Всього нараховано 20 180,05грн., що стверджується розрахунковим листом (а.с. 55).

Згідно відомостей на виплату грошей ОСОБА_1 в день звільнення виплачено 6 631,30 грн. (т.1, а. с. 202-205).

Відповідно до касового ордеру № 78 від 08 квітня 2013 року позивачу було виплачено 08 травня 2013 року - 3 834,79 грн.

Всього ОСОБА_1 отримала 10 696,09 грн. або 12412,78 грн. з врахуванням податків в сумі 1946, 69 грн.

Разом з тим, в результаті перевірки внутрішнього аудиту КП «Управління майновим комплексом» Рівненської районної ради 04 вересня 2013 року було виявлено ряд порушень, а саме недоутримано із зарплати ОСОБА_1 ПДФО за березень 2013 року в сумі 348,76 грн., безпідставно нарахована матеріальна допомога в сумі 4 680,00 грн. та соціальна відпустка за 20 календарних днів в сумі 4 165,00 грн. Крім того, при нарахуванні відпускних було завищено сукупний дохід на суму 5 500,00 грн., який складається з одноразових премій до святкових та професійних дат, тим самим було завищено суму нарахування відпускних. Такі порушення в подальшому були підтверджені актом ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності КП «Управління майновим комплексом» Рівненської районної ради за період з 01.01.2012 року по 31.12.2013 року № 270-16/4 від 07 лютого 2014 року (т. 1, а. с. 93 -113).

На підставі акту внутрішнього аудиту, відповідач видав наказ № 54/1 «Про зняття безпідставно нарахованої матеріальної допомоги в сумі 4680 грн. та 4691,84 грн. соціальної відпустки з ОСОБА_1» від 03 вересня 2013 року.(а.с.172).

Відповідно до ст. 127 КЗпП України, відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу для повернення зайво виплачених сум.

Відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Статтею 127 КЗпП України визначено вичерпний перелік випадків, які дають право власника проводити відрахувань із зарплати працівника.

Утримання та зняття відповідачем із сум, належних до виплати ОСОБА_1 при звільненні, зайво виплаченої матеріальної допомоги та компенсації за соціальну відпустку на підставі ст. 127 КЗпП України є незаконним, оскільки в даному випадку не допущено лічильної помилки, а має місце неправильне застосування нормативно-правового акту.

Правовідносини щодо стягнення відрахувань із заробітної плати можуть регулюватися відповідно до ст. 127 КЗпП України у випадку , якщо працівник не оспорює підстав, розміру відрахувань із зарплати.

У випадку, коли особа звільнилася з роботи, заперечує наявність заборгованості перед роботодавцем та посилається на недоплату відповідних сум при звільненні, вимоги вказаної статті до регулювання спірних правовідносин не можуть бути застосовані, оскільки відповідач позбавлений можливості проводити будь-які відрахування з заробітної плати чи зняття зайвих виплат у разі припинення трудових відносин з працівником та в подальшому приймати накази про утримання таких коштів із звільнених раніше осіб.

З матеріалів справи вбачається, що спірний наказ було видано після звільнення працівника з роботи та знято суми, що не були виплачені.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про незаконність наказу № 54/1 від 03 вересня 2013 року «Про зняття безпідставно нарахованої матеріальної допомоги та соціальної відпустки з ОСОБА_1».

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Оскільки днем звільнення вважається останній день роботи, то у цей день працівникові має бути виданий розрахунок заробітної плати: має бути виплачена заробітна плата, включаючи оплату праці за останній день роботи, компенсація за невикористані дні відпустки.

Ст.24 ЗУ "Про відпустки", ч.1 ст.83 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

В судовому засіданні встановлено, що позивач має неповнолітню дитину-інваліда, якому присвоєно статус дитини -інваліда з 09 листопада 2011 року по 31 жовтня 2016 року. Вказане посвідчення видане 28 грудня 2011 року.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про відпустки» та статті 182-1 КЗпП України жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, чи одному із прийомних батьків надається щороку додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.

У разі коли працівник, який має право на соціальну відпустку, з якихось причин не скористався цим правом у відповідному році або ж за кілька попередніх років, він має право використати цю відпустку, і в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачено компенсацію за всі невикористані дні відпусток, як встановлено ст. 24 Закону України «Про відпустки».

При звільненні з роботи компенсація за не використану соціальну відпустку, як те передбачене ст. 83 КЗпП України не виплачувалася. За нормою вказаної статті виплата компенсації не ставиться в залежність від звернення особи із заявою до роботодавця про надання такої відпустки.

Не заслуговують на увагу і посилання відповідача як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог на те, що позивач не подавала до них необхідні документи про її статус як матері що має дитину-інваліда та не зверталася з відповідними заявами про надання такої відпустки.

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що при працевлаштуванні, надала у відділ кадрів копію свідоцтва про народження дитини, чого не заперечує і сам відповідач. А в лютому 2012 року разом із заявою про надання матеріальної допомоги на лікування сина інваліда подала копію посвідчення дитини-інваліда.

Однак, будь-яких доказів на спростування цих доводів позивача про надання нею документів про її статус як матері, що має дитину-інваліда відповідач суду не надав і судом їх не здобуто.

Таким чином, наявність вказаних документів давали можливість відповідачу встановити наявність права позивачки на спірну відпустку.

Крім того, в разі відсутності у особовій справі документів, які дають право на додаткову відпустку, роботодавець міг зажадати у працівника надати такі документи, проте, відповідач таким правом не скористався.

Покликання відповідача на висновки акту аудиторської перевірки щодо відсутності таких документів в особовій справі не заслуговують на увагу, оскільки така перевірка проводилась після звільнення позивача з роботи і у її відсутності.

Враховуючи наведене апеляційний суд дійшов висновку про наявність права позивача при звільненні з роботи на отримання компенсації за не використану соціальну відпустку в сумі 3855,09 грн. (середньоденний заробіток 192.75 *20 дн.= 3855,09 грн.)

Разом з тим, доводи позивача про наявності у неї права на отримання матеріальної допомоги в сумі 4 680,00 грн. не заслуговують на увагу з таких підстав.

Проведення нарахувань матеріальної допомоги працівникам проводиться відповідно до «Положення про надання матеріальної допомоги працівникам КП «Управління майновим комплексом» Рівненської районної ради» додатку 7 до колективного договору на підставі заяви, рішення зборів трудового колективу та наказу по підприємству.

Проте в судовому засіданні встановлено, що позивач заяву про надання їй матеріальної допомоги у 2013 році не подавала, рішення трудового колективу та наказу по підприємству з цього приводу не приймалось.

За таких обставин колегія суддів, дійшла висновку про безпідставність проведення нарахувань в день звільнення матеріальної допомоги ОСОБА_1 в сумі 4 680,00 грн.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що станом на 26 квітня 2013 року, при звільненні ОСОБА_1 з роботи їй підлягало до нарахування та виплати : 4 254,55 грн. - заробітної плати за 20 робочих днів, 6 553,66 грн. - компенсація за 34 дні невикористаної відпустки та 3855,09 грн. компенсації за 20 днів не використаної соціальної відпустки, а всього 14 663,30 грн.

Станом на 08 травня 2013 року ОСОБА_1 фактично отримала 12412,78 грн. із врахуванням податків.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач при звільненні позивачки з роботи не провів з нею повного розрахунку, а саме не доплатив 2250,52 грн. компенсації за невикористану соціальну відпустку. (14 663,30 грн. - 12412,78 грн. = 2250,52 грн.)

Оскільки, як було встановлено судом, при звільненні позивачки з роботи відповідач не провів з нею повного розрахунку, у тому числі і не оспорювану суму , ОСОБА_1 у жовтні 2013 року звернулася в суд із даним позовом до відповідача про стягнення 2 496,97 грн. - компенсації за невикористану основну відпустку, 3 412,80 грн. - компенсації за невикористану соціальну відпустку, 140 426,39 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування 10 000 грн. моральної шкоди.

Відповідач із вимогами позивачки не погодився і проти них заперечував.

Наведене свідчить про те, що між сторонами виник спір, у т. ч. щодо виплати компенсації за невикористану соціальну відпустку та матеріальної допомоги.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести із звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

При визначенні розміру відшкодування необхідно враховувати розмір спірної суми, на яку позивач має право, частку, яку вона становить у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та інших обставин справи (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду від 24.12.99 N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці").

Тому, визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд враховує істотність та розмір невиплаченої позивачці заробітної плати, на яку вона дійсно має право (2250,52 грн.), порівняно із сумою 151479,63 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на яку вона претендує, а також те, що справа перебувала тривалий час на розгляді суддів різних інстанцій.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд вважає за необхідне суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 квітня 2013 року по день постановлення рішення зменшити до 2 500 грн.

У відповідності зі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться уразі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом встановлено, що в результаті порушення трудових прав позивача відповідачем, а саме: невиплатою всіх належних сум при звільненні, вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, порушили її нормальні життєві зв'язки та призвели до моральних страждань.

При визначенні розміру заподіяної моральної шкоди в сумі 500 грн., апеляційний суд враховує характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, їх тривалість, час який необхідний був для відновлення звичного способу життя, при цьому суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального права воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 309,316 ЦПК України, ст.ст. 83,116,117, 237-1 КЗпП України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 27 липня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визнання наказу незаконним, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ № 54/1 від 03 вересня 2013 року «Про зняття безпідставно нарахованої матеріальної допомоги та соціальної відпустки з ОСОБА_1».

Стягнути з Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради на користь ОСОБА_1 розрахункові кошти в сумі 2250,52 грн. компенсації за невикористану соціальну відпустку, 2 500 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 500,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради в дохід держави 365,40 грн. судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий :

Судді :