АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5872/15 Справа № 202/9656/14-ц № 2/0202/539/2015 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ремез В.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого судді Ремеза В.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 1 квітня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа обслуговуючий кооператив «Автогаражний кооператив «Лівобережний» про визнання договорів недійсними, -

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, посилаючись на те, що 19.03.2008р. між нею та ОСОБА_3 було укладено договір, відповідно до умов якого відповідач зобов'язувався продати їй нежитлові приміщення, які розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Генерала Захарченка, буд 17. Згідно умов договору ОСОБА_3 зобов'язувався в строк до 20.06.2008р. оформити всі необхідні документи для відчуження гаражів, та не пізніше 08.07.2008р. укласти нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу.

В подальшому між ними було укладено додаткову угоду, відповідно до якої строк, необхідний для оформлення документів був встановлений до 31.07.2008р.

19.03.2008р. вона уклала з відповідачем договір № 01-1, і 16.07.2008р. вона уклала з відповідачем договір оренди, однак посилаючись на те, що відповідач на час укладення вказаних договорів не був власником гаражів, тому що гаражі не були введені в експлуатацію, і про вказані обставини їй не було відомо, а тому він не мав права укладати договори, що є підставою для визнання їх недійсними, у зв'язку з чим позивач просила задовольнити її вимоги визнавши договір від 19.03.2008р. №01-1, та договір оренди №1 від 16.07.2008р. недійсними.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01.04.2015р. в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору № 01-1 від 19 березня 2008р., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та визнання недійсним договору оренди № 1 від 16 липня 2008р., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення незаконне та необґрунтоване, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 березня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір № 01-1.

Відповідно до пункту 1 Договору, продавець ОСОБА_3 зобов'язується продати, а покупець ОСОБА_2 зобов'язується купити нежитлові приміщення (гаражі), що розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Захарченка, буд. 17 (гаражі № 40р2, № 41р2, № 40р1), на умовах зазначених в цьому договорі.

Відповідно до пункту 4 Договору сторони домовились, що договір купівлі-продажу вищезазначених нежитлових приміщень (гаражів) буде укладений, та нотаріально посвідчений в строк до 08.07.2008р. у нотаріуса м. Дніпропетровська за згодою сторін.

Згідно з пунктом 6 Договору № 01-1 продавець зобов'язується в строк до 20.06.2008р. оформити всі необхідні для відчуження нерухомості документи, підтвердити відсутність заборони відчуження на момент посвідчення договору купівлі-продажу та нотаріально оформити договір купівлі-продажу. Сторони домовились, що фізична особа-підприємець ОСОБА_4 бере на себе зобов'язання щодо надання допомоги в оформленні необхідних для відчуження нерухомості документів.

Відповідальність сторін за невиконання умов даного договору визначена пунктами 9, 10, 11.

04.06.2008р. між сторонами була укладена додаткова угода до договору № 01-1 від 19.03.2008р., відповідно до умов якої сторони внесли зміни в пункт 4 Договору та визначили, що договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, буде укладений до 31.07.2008р.

19.01.2009р. сторонами була укладена додаткова угода № 2 до договору № 01-1 від 19.03.2008р., згідно з якою були внесені зміни до пункту 4 договору та було визначено, що договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (гаражів) буде укладений та нотаріально посвідчений в строк до 31.05.2009р., та внесені зміни в пункт 6, в якому сторони визначили, що продавець зобов'язується в строк до 01.05.2009р. оформити всі необхідні для відчуження нерухомості документи.

16.07.2008р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір оренди нежитлового приміщення № 1, згідно з пунктом 1 якого, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне володіння та користування нежитлове приміщення - гаражі: ряд 1 № 40, ряд 2 № 40, ряд 2 № 41, які розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Генерала Захарченка, 17.

Згідно з п.п. 1.2, 1.3 договору оренди № 1 від 16.07.2008р. об'єкт оренди надається орендарю з метою використання його особисто, та на момент передачі об'єкт оренди повністю придатний для експлуатації з метою, вказаною в пункті 1.2 цього Договору.

Об'єкт оренди належить на праві володіння та користування орендодавцю, згідно витягу з протоколу засідання правління Автогаражного кооперативу «Лівобережний» № 11 від 03.12.2006р. та паспортів на відповідні гаражі, в яких вказано власником орендодавця (пункт 2.1 Договору оренди нежитлового приміщення).

Відповідно до пункту 2.11 договору оренди № 1 від 16.07.2008р. орендар вступає в строкове платне користування об'єктом оренди у термін, вказаний в Договорі, але не раніше дати підписання сторонами акту приймання-передачі об'єкта оренди. Орендодавець зобов'язаний передати об'єкт оренди в строк до 31.07.2008р.

Відповідно до п.п. 6.3, 8.1 договору оренди №1, орендодавець зобов'язується оформити договір купівлі-продажу об'єкту оренди після оформлення правовстановлюючих документів на об'єкт оренди на умовах, визначених в договорі від 19.03.2008р. Цей договір діє до оформлення Договору купівлі-продажу між сторонами цього договору.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Статтею 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно п.п.19, 20 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Зазначене дає підстави для висновку, що обман може стосуватись тільки обставин, що мають істотне значення, тобто природи правочину.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 даної норми закону встановлено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч. 3 цієї статті передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ході судового засідання в суді апеляційної інстанції представник позивача зазначила, що позивач просив визнати укладені оспорювані договори недійсними з підстав укладення вказаних договорів під впливом обману зі сторони відповідача по справі.

Проте позивач не довів та не подав суду доказів про те, що відповідач при укладенні оспорюваних договорів заперечував наявність обставин, які б могли перешкодити укладенню договору, або ж він замовчував існування обставин, які могли перешкодити вчиненню укладених договорів.

При цьому посилання позивача в позовній заяві про те, що на момент укладання оспорюваних договорів, відповідач не був членом кооперативу «Автогаражний кооператив «Лівобережний», і гаражі 40р2,41р240р1 йому не належали, не свідчать про вчинення з боку відповідача дій які б ввели при укладенні вказаних договорів позивача в оману, оскільки позивачу під час укладання договорів було відомо, що відповідач не мав правовстановлюючих документів на гаражі що підтверджується текстом укладених договорів №01-1 від 19.03.2008р. та договору оренди №1 від 16.07.2008р., згідно яких зазначено що обєкт оренди належить відповідачу на праві володіння та користування, а посилання позивача про те, що відповідач не мав наміру на час укладення оспорюваних договорів продавати вищезазначені гаражі є недоведеними, а тому колегія суддів вважає, що суд правильно прийшов до висновку про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог, і рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що рішення незаконне та необґрунтоване, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з посиланням на те, що судом при ухваленні судового рішення не було враховано, що у відповідача на час укладення оспорюваних договорів була відсутня воля на настання наслідків укладених договорів і передачу у власність позивача вищевказаних гаражів не свідчать про незаконність судового рішення та не свідчать про вчинення договорів під впливом обману оскільки відповідними та допустимими доказами не доведені.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що рішення незаконне та необґрунтоване, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з посиланням на те, що судом не було враховано, що у жовтні 2009р. відповідач ввів в експлуатацію спірні гаражі однак з цього часу не укладає договір купівлі-продажу не свідчить про те, що на момент укладання оспорюваних договорів відповідач ввів позивача в оману.

Інші доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що рішення незаконне та необґрунтоване, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права зводяться до тлумачення діючого законодавства на свою користь, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.304,308,315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду вступає в силу з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: