Провадження № 2/0202/746/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 липня 2015 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Фісун К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту прийняття спадщини і визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту прийняття спадщини і визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом. В ході розгляду справи позовні вимоги були уточнені, в обґрунтування позовуОСОБА_1 посилалася на те, що раніше земельна ділянка при домоволодінні № 48 по вул. Бєлінського у м. Дніпропетровську була надана її батьку ОСОБА_5, що підтверджується актом відводу земельної ділянки. Її батьки - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі з 05 вересня 1948 року і розірвали шлюб 26 серпня 1970 року.

На підставі рішення народного суду АНД району м. Дніпропетровська від 5 серпня 1970 року за її матір'ю ОСОБА_6 було визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння, яке розташоване на земельній ділянці по вул. Бєлінського, № 48 АНД району м. Дніпропетровська і виділено їй на праві особистої власності в будинку А-1 кухню, сіни а-1, погріб під А-1; вбиральню, мощення залишені у спільному користуванні, що складає 27/50 частин від усього домоволодіння. Цим рішенням також було виділено ОСОБА_5 на праві особистої власності в будинку А-1 жилу кімнату №2-1, сарай Б; вбиральню, мощення залишити у спільному користуванні, що складає 23/50 частин домоволодіння.

Право власності на 27/50 частин домоволодіння № 48 по вул. Бєлінського у м. Дніпропетровську, ОСОБА_6 зареєструвала в КП ДМБТІ, що підтверджується відповіддю КП ДМБТІ за № 8735 від 08.08.2014 року.

Батько, ОСОБА_5 за життя своє право власності в КП ДМБТІ не зареєстрував, але відповідно до діючого на той час законодавства, право власності на нерухоме майно виникало з моменту вступу в законну силу рішення суду, а не з моменту його реєстрації в КП ДМБТІ.

4 лютого 1991 року ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Заповіту від її імені складено не було. Спадкоємцями за законом після її смерті були її діти: позивачка, ОСОБА_1, дошлюбне прізвище ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

Ніхто із спадкоємців до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини у шестимісячний строк після смерті матері не звертався, але відповідно до ст. 548, ч. 1 ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року усі діти прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в її управління та розпорядження.

Так, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були зареєстровані у домоволодінні № 48 по вул. Бєлінського у м. Дніпропетровську разом із матір'ю. Позивачка також прийняла фактично спадщину, оскільки ще за життя матері вона постійно мешкала разом із нею та зі своєю сім'єю, що підтверджується, актом квартального комітету.

Таким чином, кожному з трьох спадкоємців повинно належати по 27/150 частин домоволодіння № 48 по вул. Бєлінського у м. Дніпропетровську (27/50:3=27/150).

Постановою Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 15 серпня 2014 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_6, померлої 04.02.1991 року, у зв'язку із тим, що в КП ДМБТІ була проведена реєстрація права власності тільки на 27/50 частин домоволодіння № 48 по вул. Бєлінського, а на 23/50 - реєстрація права власності не була проведена.

17 серпня 1998 року ОСОБА_5 помер. Спадкоємцями першої черги за законом відповідно до ст. 529 ЦК України в редакції 1963 року є позивачка, ОСОБА_8 та ОСОБА_7. Відповідно до ст. 548, 549 ЦК України в редакції 1963 року вони прийняли спадщину.

Позивачка звернулася до Новомосковської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, ОСОБА_5, померлого 17.08.1998 року.

Постановою Новомосковської державної нотаріальної контори від 10.09.2014 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину будинку № 48, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Бєлінського у зв'язку із тим, що ОСОБА_5 на день смерті зареєстрованим на території Дніпропетровської області не значиться та зареєстрованого майна не має.

3 грудня 1998 року помер її брат, ОСОБА_8. Заповіту від його імені складено не було. Оскільки він був не одружений і не мав дітей, то спадкоємців першої черги, які б прийняли спадщину після його смерті немає. ОСОБА_9 Гордійович, спадщину після смерті ОСОБА_8 не прийняв, оскільки заяву про прийняття спадщини після смерті сина, ОСОБА_8 до нотаріальної контори не подавав та не вступив в фактичне управління спадковим майном і був виписаний із спірного домоволодіння у 1972 році, що підтверджується домовою книгою.

Фактично, на день смерті ОСОБА_8 повинно належати 27/150+23/150=50/150+1/3 частина домоволодіння № 48 по вул. Бєлінського у м. Дніпропетровську.

Спадкоємцями другої черги за законом відповідно до ст. 530 ЦК України в редакції 1963 року є вона - позивачка та ОСОБА_7. Відповідно до ст. 548, 549 ЦК України в редакції 1963 року вони прийняли спадщину: вона, оскільки постійно мешкала у спірному домоволодінні, обробляла сад та город, проводила ремонтні роботи, а ОСОБА_7 був зареєстрований у спірному домоволодінні.

Кожному із спадкоємців після смерті ОСОБА_8 повинно належати по 1/6 (27/150+23/150= 50/150=1/3; 1/3:2=1/6) частин домоволодіння № 48 по вул. Бєлінського у м. Дніпропетровську.

Позивачка звернулася до Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті брата ОСОБА_8, померлого 03.12.1993 року.

Постановою Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 12.09.2014 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого 03.12.1993 р. ОСОБА_8 у зв'язку із тим, що у спадкоємця відсутній факт прийняття спадщини, а також у зв'язку із розбіжностями у прізвищах ОСОБА_8 та ОСОБА_10 неможливо встановити факт родинних відносин.

Вважає, що розбіжностей у прізвищах матері - ОСОБА_10 та ОСОБА_8 та ОСОБА_5 не має. Так, у свідоцтві про смерть прізвище батька та брата зазначено «Ліннік», а в свідоцтві про смерть матері її прізвище записано не українською, а російською мовою «Линник».

4 грудня 2002 року ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є його діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_11.

Спадкова маса після смерті ОСОБА_7 складається з 1/2 частини домоволодіння № 48 по вул. Бєлінського у м. Дніпропетровську (27/150+23/150+50/300= 150/300=1/2).

Відповідно до ст. 548, 549 ЦК України в редакції 1963 року ОСОБА_3 та ОСОБА_11 вважаються такими, що прийняли спадщину, оскільки в їх інтересах їхня мати звернулася до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину за законом нікому не видавалося.

На теперішній час ОСОБА_3 повнолітній і не претендує на спадщину після смерті батька ОСОБА_7, померлого 4 грудня 2002 року і не бажає її отримувати, не заперечує, щоб вона оформила спадщину тільки на своє ім'я.

ОСОБА_11 помер. Одружений він не був, тому спадкоємцем після його смерті є тільки його мати ОСОБА_2, яка на теперішній час відмовляється від оформлення спадщини після його смерті і не заперечує, щоб спадщина на домоволодіння № 48 по вул. Бєлінського у м. Дніпропетровську була оформлена тільки на позивачку.

Постановою Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 15 серпня 2014 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті брата, ОСОБА_7, померлого 04.12.2002 року.

Відповідачі по справі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не заперечують проти прийняття нею спадщини після смерті матері, ОСОБА_6, померлої 4 лютого 1991 року, батька, ОСОБА_5, померлого 17 серпня 1998 року, брата, ОСОБА_8, померлого 3 грудня 1998 року, брата ОСОБА_7, померлого 4 грудня 2002 року.

Просила суд: встановити факт родинних відносин і визнати, що ОСОБА_7, померлий 4 грудня 2002 року є рідним братом ОСОБА_1; встановити факт прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті матері, ОСОБА_6, померлої 4 лютого 1991 року, батька ОСОБА_5, померлого 17 серпня 1998 року, брата, ОСОБА_8, померлого 3 грудня 1998 року, брата, ОСОБА_7, померлого 4 грудня 2002 року; визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері, ОСОБА_6, померлої 4 лютого 1991 року, батька, ОСОБА_5, померлого 17 серпня 1998 року, брата, ОСОБА_8, померлого 3 грудня 1998 року, брата, ОСОБА_7, померлого 4 грудня 2002 року, право власності на домоволодіння № 48 по вул. Бєлінського у м. Дніпропетровську, яке складається з житлового будинку А-1 з прибудовами, який в свою чергу складається з приміщень: №1-1 - коридору, площею 5,3 кв.м; №1-2 - житлової кімнати, площею11,3 кв.м; №1-3 -житлової кімнати, площею 11,0 кв.м; №1-4 - житлової кімнати, площею 15,3 кв.м; №1-5 - коридору, площею 4,3 кв.м; №1-6 - санвузлу, площею 6,7 кв.м; №1-7 - кухні, площею 11,7 кв.м та будівель: погребу під «А'-І», ґанку, козирка «а», літньої кухні «Б», ґанку «б», вбиральні «Г», сараю «Д», літнього душу «Ж», гаражу «З», навісу «И», споруд 1-8,1.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву та просив суд позов задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не зявилися. Відповідно до заяв просили суд розглядати справу в їх відсутності та не заперечували проти задоволення позовних вимог.

Представник третьої особи Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Відповідно до листа просили розглядати справу в їх відсутності та ухвалити рішення на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків: ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням АНД райвиконкому від 30 листопада 1950 року за № 2383 ОСОБА_5 була відведена земельна ділянка по вул. Бєлінського № 48 у м. Дніпропетровську (а. с. 55), що підтверджується Довідкою про землекористування виданою управлінням головного архітектора м. Дніпропетровська (а. с. 65) та актом відводу земельної ділянки від 21 грудня 1950 року (а. с. 63). ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 5 вересня 1948 року і розірвали шлюб 26 серпня 1970 року. Рішення народного суду АНД району м. Дніпропетровська від 5 серпня 1970 року за ОСОБА_6 було визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння, яке розташоване на земельній ділянці по вул. Бєлінського, № 48 АНД району м. Дніпропетровська і виділено їй на праві особистої власності в будинку А-1 кухню, сіни а-1, погреб під А-1; вбиральню, мощення залишені у спільному користуванні, що складає 27/50 частин від усього домоволодіння та виділено ОСОБА_5 на праві особистої власності в будинку А-1 жилу кімнату №2-1, сарай Б; вбиральню, мощення залишити у спільному користуванні, що складає 23/50 частин домоволодіння ( а. с. 57)

Право власності на 27/50 частин домоволодіння № 48 по вул. Бєлінського у м. Дніпропетровську, ОСОБА_6 зареєструвала в КП ДМБТІ, що підтверджується відповіддю КП ДМБТІ за №8735 від 08.08.2014 року, реєстрація права власності на 23/50 частини домоволодіння не проводилась ( а. с. 54) .

Відповідно до Рішення виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради від 11.03.1983 року за № 102.2 про затвердження акту прийомки індивідуального жилого будинку № 48 по вул. Бєлінського в м. Дніпропетровську затверджено ОСОБА_15 прийомки індивідуального жилого будинку №48 по вул. Бєлінського, який складається із 5-ти жилих кімнат загальною житловою площею 53,6 кв. м. Згідно до рішення нарсуду Амур-Нижньодніпровського району від 17.01.1974 року ОСОБА_5 визнано безвісно відсутнім.

4 лютого 1991 року ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. (а. с. 29). Заповіту від її імені складено не було. Спадкоємцями за законом після її смерті відповідно до ст.529 ЦК України в редакції 1963 року були її діти: ОСОБА_1, дошлюбне прізвище ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про народження.

В судовому засіданні встановлено, що ніхто із спадкоємців до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини у шестимісячний строк після смерті матері не звертався, але відповідно до ст. 548, ч. 1 ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були зареєстровані у домоволодінні №48 по вул. Белінського у м. Дніпропетровську разом із матір'ю, що підтверджується домовою книгою ( а. с. 39-52).

Як вказує позивачка, вона також прийняла фактично спадщину, оскільки ще за життя матері постійно мешкала разом із нею та зі своєю сім'єю, що підтверджується, актом квартального комітету, однак, як вбачається із копії паспорту, ОСОБА_1 весь цей час була зареєстрована за іншою адресою ( а. с. 126) .

Постановою державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_16 від 15 серпня 2014 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_6, померлої 04.02.1991 року, у зв'язку із тим, що у спадкоємця відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно ( а. с. 12).

3 грудня 1993 року помер ОСОБА_8 ( а. с. 28). Заповіту від його імені складено не було. Оскільки він був не одружений і не мав дітей, то спадкоємцем першої черги, який би прийняв спадщину після його смерті був батько ОСОБА_17.

Заяву про прийняття спадщини після смерті сина, ОСОБА_8 до нотаріальної контори не подавав та не вступив в фактичне управління спадковим майном і був виписаний із спірного домоволодіння у 1972 році, що підтверджується домовою книгою.

Постановою державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_16 від 12 вересня 2014 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8, померлого 03.12.1993 року, у зв'язку із розбіжностями у прізвищах ОСОБА_8 та ОСОБА_10 неможливо встановити факт родинних відносин ( а. с. 13).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд вправі встановити факт родинних відносин між фізичними особами.

Із матеріалів справи вбачається, розбіжності у прізвищах - ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7 та ОСОБА_5. Так, у свідоцтві про смерть прізвище батька та брата зазначено «Ліннік», а в свідоцтві про смерть ОСОБА_7 його прізвище зазначено як «Лінник». Отже в прізвищах спадкодавців та спадкоємців є розбіжності при написанні українською мовою прізвища «Ліннік», яке російською мовою «Линник», суд приходить до висновку, що стався невірний переклад прізвища, що і підтверджується документами зібраними по справі. Так з наданих документів вбачається, що ОСОБА_7 є рідним сином ОСОБА_6, ОСОБА_5 та братом ОСОБА_8 та ОСОБА_1.

Таким чином, оцінюючи всі докази по справі суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині встановлення факту родинних відносин знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду і підлягають задоволенню.

17 серпня 1998 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а. с. 27).

Спадкоємцями першої черги за законом відповідно до ст. 529 ЦК України в редакції 1963 року є ОСОБА_1 та ОСОБА_7. Однак до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини не подали. ОСОБА_5 на день смерті зареєстрованим на території Дніпропетровської області не значився та зареєстрованого за ним майна не має.

ОСОБА_1 звернулася до Новомосковської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, ОСОБА_5, померлого 17.08.1998 року.

Постановою державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори ОСОБА_15 від 10.09.2014 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину будинку № 48, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Бєлінського у зв'язку із тим, що ОСОБА_5 на день смерті зареєстрованим на території Дніпропетровської області не значиться та зареєстрованого майна не має (а. с. 15).

4 грудня 2002 року ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. (а. с. 25).

Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є його діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_11.

Відповідно до ст. 548, 549 ЦК України в редакції 1963 року ОСОБА_3 та ОСОБА_11 вважаються такими, що прийняли спадщину, оскільки в їх інтересах їхня мати звернулася до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину за законом нікому не видавалося.

Відповідно до ст. 553 ЦК України в редакції 1963 року спадкоємець за законом або заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, коло оперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

На теперішній час ОСОБА_3 повнолітній. Відповідно до заяви від 27 серпня 2014 року не заперечує проти задоволення позовних вимог позивача ( а. с. 21).

ОСОБА_11 помер 15 травня 2012 року ( а. с. 24). Одружений він не був, спадкоємцем після його смерті є його мати ОСОБА_2, яка на теперішній час відмовляється від оформлення спадщини після його смерті і не заперечує, щоб спадщина на домоволодіння № 48 по вул. Бєлінського у м. Дніпропетровську була оформлена тільки на ОСОБА_1 ( а. с. 20).

Постановою державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_16 від 15 серпня 2014 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті брата, ОСОБА_7, померлого 04.12.2002 року у звязку з наявністю спадкоємців попередньої черги спадкування ( а. с. 14).

Позивачкою заявлено вимоги щодо встановлення факту прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті матері, ОСОБА_6, померлої 4 лютого 1991 року, батька ОСОБА_5, померлого 17 серпня 1998 року, брата, ОСОБА_8, померлого 3 грудня 1993 року, брата, ОСОБА_7, померлого 4 грудня 2002 року та визнання за нею в порядку спадкування за законом після смерті матері, ОСОБА_6, померлої 4 лютого 1991 року, батька, ОСОБА_5, померлого 17 серпня 1998 року, брата, ОСОБА_8, померлого 3 грудня 1993 року, брата, ОСОБА_7, померлого 4 грудня 2002 року, право власності на домоволодіння №48 по вул. Бєлінського у м. Дніпропетровську.

З огляду на час смерті ОСОБА_6, померлої 4 лютого 1991 року, ОСОБА_5, померлого 17 серпня 1998 року, ОСОБА_8, померлого 3 грудня 1993 року, ОСОБА_7, померлого 4 грудня 2002 року спірні правовідносини спадкування регулювались розділом УП «Спадкове право» Цивільного кодексу України, прийнятого у 1963 році (зі змінами та доповненнями) та чинного на час відкриття спадщини, відповідно до якого спадкування визначалось як перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснювалось за заповітом або за законом. Спадкування за законом здійснювалось у разі відсутності заповіту, повного або часткового визнання заповіту недійсним, неприйняття спадини спадкоємцем за заповітом чи відмови від неї, усунення спадкоємця за заповітом від права на спадкування, охоплення заповітом лише частини спадщини (ч. ч. 1,2 ст. 524 ЦК України 1963 року).

В судовому засіданні встановлено, що домоволодінні відсутні правовстановлюючі документи, ОСОБА_5 у встановленому законом порядку у 1950 році виділено під забудову земельну ділянку у безстрокове користування, на ній у 1953 році збудовано житловий будинок, що з 1970 року інвентаризувався органами місцевого самоврядування, відміток щодо наявності самочинних будівель технічна документація не містить.

Відповідно до технічного паспорту на домоволодіння № 48 по вул. Бєлінського у м. Дніпропетровську, складеного на замовлення ОСОБА_1 17 липня 2014 року, домоволодіння складається із житлового будинку А-1 з прибудовами, який в свою чергу складається з приміщень: №1-1 - коридору, площею 5,3 кв.м; №1-2 - житлової кімнати, площею 11,3 кв.м; №1-3 - житлової кімнати, площею 11,0 кв.м; №1-4 - житлової кімнати, площею 15,3 кв.м; №1-5 - коридору, площею 4,3 кв.м; №1-6 - санвузлу, площею 6,7 кв.м; №1-7 - кухні, площею 11,7 кв.м та будівель: погребу під «А'-І», ґанку, козирка «а», літньої кухні «Б», ґанку «б», вбиральні «Г», сараю «Д», літнього душу «Ж», гаражу «З», навісу «И», споруд 1-8, І. (а. с. 33-38). Однак судом вбачається різниця загальної площі жилих будинків, так, в технічному паспорті вказано 65,6 кв.м., а в рішенні виконкому 53,6 кв. м. Крім того, в домоволодінні збудовані після смерті матері гараж «З» - 1995 рік, навіс « И» - 2013 рік.

В судовому засіданні не знайшло свого підтвердження факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті матері ОСОБА_6, оскільки вони були зареєстровані за різними адресами та суду не надано належних та допустимих доказів фактичного прийняття спадщини, що підтверджується і показаннями свідків: так свідок ОСОБА_12, вказала, що позивачка стала проживати в домоволодінні після смерті ОСОБА_18. Свідок ОСОБА_14 вказав, що в домоволодінні проживала ОСОБА_6 з синами. Свідок ОСОБА_13 не змогла конкретно вказати з якого часу стала проживати в домоволодінні позивачка. Щодо факту прийняття спадщини позивачкою після смерті ОСОБА_5, то він на день смерті в реєстрації не значився та зареєстрованого майна не мав. Позивачкою заявлені вимоги про встановлення факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8, однак як вбачається із матеріалів справи він помер раніше батька в 1993 році, а не після нього в 1998 році, як вказує позивачка, та нею не надані належні докази факту прийняття спадщини. Щодо заявлених вимог про встановлення факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, то в нього є спадкоємці першої черги, якими подана заява про прийняття спадщини, а відповідно до ст. 553 ЦПК України в редакції 1963 року скасування спадкоємцем заяви не допускається .

Виходячи із вищевикладеного, та оцінюючи докази в їх сукупності, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до усього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів та інших осіб, які беруть участь у справі.

Керуючись: Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику у справах про спадкування», від 30.05.2008 року №7, ст. 529, 530, 548, 549 ЦК України в редакції 1963 року ст. 3, 7, 11, 15, 60, 61, 88, 212-215, 256 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту прийняття спадщини і визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом задовольнити частково.

Встановити факт родинних відносини і визнати, що ОСОБА_7, померлий 4 грудня 2002 року є рідним братом ОСОБА_1.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.П. Слюсар