Справа № 196/1013/15-ц
№ провадження 2/196/467/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року смт. Царичанка Дніпропетровської області

Царичанський районний районний суд Дніпропетровської області в складі головуючого - судді Бойка Ю.О., з участю секретаря судового засідання Бережної О.В., представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Царичанка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4, про стягнення заборгованості. Врахувавши складність справи, у зв'язку з чим відкладаючи, як виняток, складання повного рішення на строк не більше як п'ять днів з дня закінчення розгляду справи, забезпечивши проголошення вступної і резолютивної частини рішення згідно ст.209 ч.3 ЦПК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернувся в Царичанський районний суд Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2, предмет якого склала вимога про стягнення з відповідача на користь позивача боргу в розмірі 5000,00 грн. та сплаченого ним судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп.

Як на підставу задоволення позовних вимог посилається на ст. 1049 ЦК України.

Як на докази посилається на такі документи: паспорт громадянина України та дублікат картки фізичної особи - платника податків на ім'я ОСОБА_3 (а.с. 3-4), розписка ОСОБА_2 від 12.01.2015 року (а.с. 5, 29), витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 22).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та пояснила, що 12 січня 2015 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_2 5000,00 грн. строком до 01 липня 2015 року, про що відповідачем було складено розписку. У встановлений договором строк відповідач боргу не повернув та від повернення боргу ухиляється, а тому відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій самій сумі) у строк, який вказаний у розписці.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав та заперечив проти їх задоволення, пояснивши таке.

У березні 2013 року вони домовилися про те, що позивач купує у них з дружиною будинок, який знаходиться по вул. Суворова, 8 в с. Ляшківка Царичанського району Дніпропетровської області, за 40000,00 грн. та доки не буде виплачено вказану суму, ще додатково по 500,00 грн. за користування майном.

Влітку 2014 року ОСОБА_5 заплатив аванс в розмірі 5000,00 грн., а в листопаді 2014 року він із сім'єю виїхав з будинку.

12.01.2015 року вони з позивачем дійшли згоди про повернення вказаних 5000,00 грн. авансу до 01.07.2015 року. Розпискою від 21.02.2015 току позивач підтвердив про те, що зобов'язання перед ним виконанні і він до відповідача, ОСОБА_2, ніяких претензій не має.

Як на доказ свої правоти послався на розписку позивача ОСОБА_5 від 21.02.2015 року (а.с. 11, 20).

ОСОБА_4, як третя особа, власної правової позиції не висловила, підтримавши позицію відповідача ОСОБА_2.

Перевіривши справу, з'ясувавши правові позиції сторін, вивчивши надані сторонами документи, показання свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 не підлягають задоволенню.

Ухвалюючи рішення суд виходив з такого.

Відповідно до ч.1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно частини третьої цієї статті кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно частини четвертої цієї статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 213 ЦПК України суд повинен виконати всі вимоги цивільного судочинства та вирішити справу згідно із законом, а також ухвалити рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд вважає встановленими на підставі належних і допустимих доказів такі обставини, що мають значення для справи.

Сторонами визнано те, що у березні 2013 року позивач і відповідач дійшли згоди про купівлю-продаж житлового будинку по вул. Суворова,8 в селі Ляшківка Царичанського району Дніпропетровської області (а.с. 22) за 40000,00 гривень, які були еквівалентом 5000,00 доларів США.

На підтвердження добрих намірів ОСОБА_2 разом зі своєю дружиною ОСОБА_2 пустили жити у вказаний житловий будинок позивача ОСОБА_5 із сім'єю. Між собою також домовилися, що кожного місяця до оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку позивач повинен був сплачувати по 500,00 гривень за користування житлом.

У липні 2014 року позивач ОСОБА_5 на підтвердження своїх намірів купити житловий будинок передав відповідачеві 5000,00 гривень у якості авансу.

У листопаді 2014 року позивач та його сім'я виїхали з житлового будинку.

У січні 2015 року між позивачем і відповідачем була досягнута домовленість про повернення відповідачем авансу, одержаного від позивача сумі 5000,00 гривень.

Про це було складено розписку такого змісту: "Розписка. Я, ОСОБА_2, обязуюся ОСОБА_3 сплатити 5000 (п'ять тисяч гривень) до 1 (першого) липня 2015 року. 12.01.2015 року. Підпис" (а.с. 5, 29).

21.02.2015 року відповідач ОСОБА_2 одержав від позивача ОСОБА_5 розписку такого змісту: "Розписка. Я, ОСОБА_3, підтверджую цією розпискою, що я не маю до ОСОБА_2 ніяких претензій. 21.02.2015 року. Підпис" (а.с. 11, 20).

Із встановленого витікає, що до правових відносин, із яких виник спір, підлягають застосуванню приписи ст.ст. 526, 604, 1047, 1053 Цивільного кодексу України щодо виконання цивільно-правових зобов'язань на підставі новації боргу у позикове зобов'язання.

Так, відповідно до статті 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Згідно статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов такого договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною четвертою статті 604 ЦК України передбачається, що новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини другої статті 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Згідно частині першій статті 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2013 року в справі №6-63цс13 викладено висновок щодо застосування ст.ст. 202, 207, 1046, 1047, 1049 ЦК України про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Виходячи з цього, на переконання суду, має місце та обставина, що за розпискою відповідача від 12.01.2015 року сума в розмірі 5000,00 грн. дійсно підлягала б стягненню з відповідача на користь позивача в даній справі, оскільки розписка є абсолютним доказом зобов'язання, але відповідачем ОСОБА_2 представлено оригінал розписки позивача від 21.02.2015 року про те, що ОСОБА_3 цією розпискою підтверджує, що він не має до ОСОБА_2 ніяких претензій. Факт складання такої розписки підтверджується її оригіналом, долученим до матеріалів справи (а.с. 20).

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що зобов'язання за розпискою від 12.01.2015 року є виконаним зі сторони відповідача, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У зв'язку з відмовою у позові повністю відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору не підлягають відшкодуванню.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_3 відмовити в позові повністю до ОСОБА_2 про стягнення на його користь боргу в розмірі 5000 грн. (п'ять тисяч гривень).

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Царичанський районний суд Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційна скарга не була подана. В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

З повним рішенням можливо ознайомитися 23 листопада 2015 року.

Суддя Царичанського районного суду

Дніпропетровської області Ю.О. Бойко