Справа № 168/322/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Хаврона О.Й.
Провадження № 22-ц/773/1574/15 Категорія: 27 Доповідач: Овсієнко А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Овсієнка А.А.,

суддів - Антонюк К.І., Веремчук Л.М.,

при секретарі Черняк О.В.,

з участю: представника позивача Місюри І.В.,

представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості за апеляційною скаргою позивача Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 02 вересня 2015 року,

встановила:

Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 02 вересня 2015 року частково задоволено вищевказаний позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк (далі - ПАТ КБ) «Приватбанк».

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ПАТ КБ «Приватбанк» 3101 доларів США 58 центів заборгованості за кредитним договором, що відповідно до офіційного курсу еквівалентно 67609 грн. 85 коп., та 676 грн. 11 коп. судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вищевказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В ході апеляційного розгляду даної справи представник позивача апеляційну скаргу підтримала із зазначених у них підстав, тоді як представник відповідачів просив відхилити апеляційну скаргу з огляду на безпідставність наведених у них доводів та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін з наступних підстав.

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувшись з даним позовом до суду просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку кредитну заборгованість станом на 27.05.15 в сумі 12337 доларів США 41 цент, з яких: 3058,14 доларів США - тіло кредиту, 4157,46 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 160,77 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 4363,42 долари США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання, 10,63 долари США - штраф (фіксована частина), 586,99 долари США - штраф (процентна складова).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та стягуючи з відповідача ОСОБА_4 3101,58 доларів США, з яких: 994,92 долари США - заборгованість за процентами за користування кредитом та 2106,66 доларів США - пеня за період з 28.11.12 по 27.03.15, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань по кредитному договору щодо сплати процентів за користування кредитом.

При цьому, суд першої інстанції вважав, що заборгованість за тілом кредиту, а також проценти та пеня за період до 28.11.12 вже були стягнені рішенням Індустріальним судом м.Дніпропетровська від 27.12.2012 року, яке набрало законної сили.

Крім того, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_4 неустойки (штраф, пеня), суд першої інстанції виходив із того, що особа двічі не може бути притягнена до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Зокрема, судом зазначено, що позивач неправомірно нарахував неустойку у виді штрафу на суму заборгованості по кредиту, до якої було включено і суму нарахованої пені.

В задоволенні позову до ОСОБА_5, як до поручителя, суд першої інстанції відмовив з тих підстав, що порука припинилася на підставі ч.4 ст.559 ЦК України, оскільки кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимоги до поручителя ОСОБА_5

Зазначені висновки суду першої інстанції, з якими погоджується і колегія суддів, ґрунтуються на повно, всебічно, об'єктивно встановлених обставинах справи та відповідних їм нормах матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі.

Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч.1, 2 ст.554 ЦК України).

Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом першої інстанції встановлено і це об'єктивно підтверджується наявними у справі письмовими доказами, що 23 травня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (нині ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №21/к, згідно з умовами якого, відповідач отримав на строк до 20 травня 2010 року кредит в розмірі 9200 доларів США під 17 % річних (а.с.12-14).

В забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5, як поручителем, було укладено договір поруки №21/к від 23.05.2007 року, за яким поручитель ОСОБА_5 зобов'язалася перед банком солідарно відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником ОСОБА_4 зобов'язань за вищевказаним кредитним договором (а.с.16).

Факт отримання кредиту в сумі 9200 доларів США об'єктивно підтверджується видатковим касовим ордером № 77 від 25.05.07 (а.с.15).

Згідно наданого банком розрахунку заборгованості, станом на 27 березня 2015 року за відповідачем ОСОБА_4 рахується заборгованість в сумі 12337,41 доларів США (за період з 23.05.07 по 27.03.15), в тому числі: 3058,14 доларів США - тіло кредиту, 4157,46 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 160,77 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 4363,42 долари США - пеня, 10,63 долари США - штраф (фіксована частина), 586,99 долари США - штраф (процентна складова) (а.с.4-5).

Водночас, судом встановлено, що заочним рішенням Індустріального суду м.Дніпропетровська від 27.12.2012 року, яке набрало законної сили, звернуто стягнення на предмет застави - належний відповідачу ОСОБА_4 автомобіль в рахунок погашення заборгованості останнього за вищезгаданим кредитним договором, яка утворилась станом на 28.11.2012 року і становила 9101,40 доларів США, з яких: 3058,14 доларів США - тіло кредиту, 3162,54 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 160,77 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 2256,76 долари США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання, 31,28 долари США - штраф (фіксована частина), 431,91 долари США - штраф (процентна складова) (а.с.80-81).

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_4 лише заборгованості за процентами та пені у зв'язку з їх несплатою за період з 28.11.12 по 27.03.15 в сумі 3101,58 долари США, підставно вважаючи, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентів та пені за попередній період не підлягають до задоволення у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет застави на погашення даних сум.

Правильним також є висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав і для стягнення штрафів (фіксованої та процентної складових).

Так, відповідно до ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Згідно із ст.611 ЦК України сплата неустойки є одним із правових наслідків порушення зобов'язання, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до розрахунку заборгованості, позивач нарахував неустойку у виді штрафу на суму заборгованості, до якої також включено і суму неустойки у виді пені, що є неприпустимим в розумінні ст.61 Конституції України, ст.ст.610, 611 ЦК України.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині стягнення штрафу ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції і в частині відмови в позові до відповідача ОСОБА_5 з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.554 цього ж Кодексу, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя (ч.4 ст.559 ЦК України).

В контексті наведених вище норм закону, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

За нормами ст.ст.251, 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За умовами кредитного договору кредит, проценти за ним та винагорода мали бути остаточно сплачені не пізніше 20 травня 2010 року, а тому на момент звернення позивача до суду у 2012 році порука ОСОБА_5 вже припинилася в силу вимог ч.4 ст.559 ЦК України.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову до відповідача ОСОБА_5, як поручителя у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Доводи апеляційної скарги зводяться до довільної та суперечливої інтерпретації позивачем дійсних обставин справи та відповідних норм чинного законодавства і не спростовують наведених вище висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної карги не спростовують висновків суду першої інстанції, то апеляційну скаргу відповідача слід відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу позивача Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 02 вересня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді