У Х В А Л А

25 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - державний нотаріус Нетішинської державної нотаріальної контори Хмельницької області Мельник Антон Петрович, про визнання недійсним договору дарування,

встановила:

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 26 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 8 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 26 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений 9 серпня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений державним нотаріусом Нетішинської державної нотаріальної контори Хмельницької області Мельником А.П. та зареєстрований у реєстрі за № 700.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення апеляційного суду Хмельницької області від 8 вересня 2015 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статті 229 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що позивачка, яка є особою похилого віку, тяжким станом здоров'я, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_4 лише за умови її довічного утримання, а укладаючи спірний договір помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем, врахував домовленість сторін про те, що відповідач буде надавати позивачці часткову допомогу в оплаті житлово-комунальних послуг, ремонтні квартири, а також після смерті її поховає, а тому відсутнє волевиявлення ОСОБА_5 під час укладення нею договору на безоплатну передачу у власність відповідача квартири, яка є її єдиним житлом.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що в порушення вимог статей 10, 60, 213 ЦПК України суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином всі надані позивачем докази та не дав їм належної правової оцінки, зокрема, не врахував, що листи Центрального районного відділу Миколаївського міського управління МВС України від 24 грудня 2012 року та від 8 лютого 2013 року, а також акт обстеження умов проживання ОСОБА_6 від 24 вересня 2013 року не можуть бути доказом помилки позивачки щодо правової природи правочину при укладені між сторонами договору дарування від 9 листопада 2011 року, що призвело до неправильного вирішення спору.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що помилка щодо мотивів укладення правочину не має істотного значення, тому не є підставою для визнання правочину недійсним. ОСОБА_3 не надала суду докази, що ОСОБА_5 при укладенні договору помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, що він не розумів, що безоплатно передав відповідачу квартиру.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження помилки ОСОБА_3 щодо правової природи правочину або його істотних умов, адже вік позивача та потреба у сторонній допомозі само по собі не можуть бути належним доказом помилки, при цьому обґрунтовано суди взяли до уваги те, що ОСОБА_3 у 2010 році укладала аналогічний договір, який також в судовому порядку був визнаний недійсним.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що оскільки позивачем не доведено заявлені позовні вимоги, зокрема те, що відповідач при укладенні оспорюваних договорів заперечував наявність обставин, які б могли перешкодити укладанню договору, або ж він міг замовчувати існування обставин, які могли перешкодити вчиненню укладених договорів.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що позивачами не надано суду доказів, які б з достовірністю підтверджували, що при укладенні договору дарування сторони діяли умисно, щоб насправді приховати інший правочин - заповіт позивача в користь відповідачів, як і того, що вказаний договір був укладений внаслідок помилки дарувальників щодо правової природи та наслідків укладеного ними правочину.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 серпня 2012 року суд касаційної інстанції виходив із того, що зі змісту довіреності вбачається, що її текст на особисте прохання ОСОБА_4 прочитано вголос особисто позивачем в присутності нотаріуса. Позивач був ознайомлений зі змістом довіреності та, підписавши її, реалізував своє волевиявлення щодо надання відповідачам повноважень на ведення його справ по оформленню спадкових прав, обміну та продажу квартири.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - державний нотаріус Нетішинської державної нотаріальної контори Хмельницької області Мельник Антон Петрович, про визнання недійсним договору дарування за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук