Справа №577/2944/13-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/2282/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Кононенко О. Ю.,

суддів - Рибалки В. Г. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання -Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 грудня 2013 року

у справі за позовом кредитної спілки «Аккорд» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

27 травня 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, свої вимоги мотивуючи тим, що 28 лютого 2008 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір № 150, за умовами якого надано кредит у розмірі 5000 грн. зі сплатою нарахованих процентів та частини кредиту в терміни та розмірах, передбачених рекомендованим графіком платежів. При дотриманні позичальником умов сплати кредиту, нарахування процентів є мінімальним: на залишок суми кредиту. Проте, всупереч договірним зобовязанням, у встановлені рекомендованим графіком терміни відповідачем не повернуто належні грошові кошти, в результаті чого сума кредиту не зменшувалась, а проценти нараховувались на фактичний залишок суми кредиту за кожен день користування кредитом. Заборгованість за тілом кредиту становить 2080 грн., за процентами 2250,94 грн., за пенею 1500 грн., що в сумі становить 5830,94 грн. Просив стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, всього 8437 грн. 31 коп.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 грудня 2013 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь КС «Аккорд» заборгованість за кредитним договором № 150 від 28 лютого 2008 року в розмірі 8437 грн. 31 коп., 229 грн. 40 коп. компенсації судового збору та 420 грн. - витрат, пов'язаних з оголошенням в газеті.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення судом норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

При цьому зазначає, що кредит вона повернула і підстави для стягнення з неї заборгованості відсутні. Крім того, просила застосувати загальний та спеціальний строк позовної давності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3, яка підтримала доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову КС «Аккорд», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 у встановлені рекомендованим графіком платежів терміни грошові кошти не повертала, в результаті чого у неї виникла заборгованість за тілом кредиту, за процентами та пенею.

Такий висновок суду узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. ст. 1050, 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Порушення вищевказаних умов тягне за собою встановлені наслідки порушення договору позичальником.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 лютого 2008 року між КС «Аккорд» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 150 (а.с. 12).

Згідно з п.1.1. договору, кредитна спілка надала відповідачу кредит у розмірі 5000 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером № 104 від 28.02.2008 року (а.с. 10).

Розділом 2 укладеного договору передбачено, що ОСОБА_3 зобов'язалась щомісячно сплачувати нараховані проценти та частину кредиту в терміни та розмірах не менше, ніж вказано у рекомендованому графіку платежів. Проценти за користування кредитом нараховуються на фактичний залишок суми кредиту, виходячи з розрахунку 0,13151 за кожний день користування кредитом.

Розділом 3 кредитного договору передбачено, що сторони несуть відповідальність за виконання умов цього договору згідно з діючим законодавством України.

Відповідно до п. 3.2 договору, при порушенні строків сплати кредиту нараховується пеня в розмірі 0,5% від суми остаточної заборгованості за кожний день прострочення.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач умови договору виконав, надавши позичальнику кредит в розмірі 5000 грн., проте ОСОБА_3 умови кредитного договору порушила, свої зобов'язання належним чином не виконала, в результаті чого має заборгованість.

На день складання позовної заяви 27 травня 2013 року, заборгованість ОСОБА_3 за тілом кредиту становить 2080 грн., за процентами - 2250,94 грн., за встановленою рішенням кредитного комітету пенею - 1500 грн. Крім того, сума індексу інфляції та 3% річних складає 2606,37 грн.

З розрахунку суми заборгованості вбачається, що всупереч договірним зобовязанням, у встановлені рекомендованим графіком терміни відповідачем не поверталися необхідні грошові кошти, в результаті чого сума кредиту не зменшувалась, а проценти нараховувались на фактичний залишок суми кредиту за кожний день користування кредитом.

Тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що вона кредит повернула і не має заборгованості, суперечать матеріалам справи. Додані нею до апеляційної скарги копії квитанцій були враховані при розрахунку суми заборгованості, який наданий позивачем. Зокрема, сплачені відповідачем кошти зараховувались на погашення пені та процентів, при цьому, основна сума боргу не зменшувалась (а.с. 6).

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, який вона просила застосувати, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів з наступних підстав.

Згідно з положеннями статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Положеннями статті 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Як вбачається з матеріалів справи, розділом 5 кредитного договору передбачено, що договір діє з моменту підписання та до повного його виконання сторонами.

Відповідно до розрахунку суми заборгованості та наданих відповідачем копій квитанцій про погашення кредиту, ОСОБА_3 періодично здійснювала платежі на погашення кредиту, чим переривала строк позовної давності (ст. 264 ЦК України).

Так, 27 березня 2008 року нею було сплачено 600 грн., 23 квітня 2008 року 600 грн., 28 травня 2008 року 580 грн., 27 червня 2008 року 570 грн., 22 липня 2008 року 550 грн., 29 серпня 2008 року 530 грн., 29 вересня 2008 року 520 грн., 01 жовтня 2009 року 400 грн., 02 листопада 2009 року 100 грн., 30 грудня 2009 року 500 грн., 25 січня 2010 року 500 грн., 22 лютого 2010 року 400 грн., 01 листопада 2010 року 200 грн., 25 листопада 2010 року 200 грн., 05 січня 2011 року 100 грн., 28 січня 2011 року 200 грн., 28 квітня 2011 року 200 грн., 25 липня 2011 року 100 грн. Останній платіж у сумі 50 грн. вона здійснила 31 серпня 2011 року (а.с. 86), який був зарахований позивачем 01 вересня 2011 року (а.с. 6).

З матеріалів справи також вбачається, що до суду з позовом КС «Аккорд» звернулася 27 травня 2013 року, тобто у межах строку позовної давності, встановленого законом.

Крім того, необхідно зазначити, що за змістом ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення (ст. 303 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції, що кореспондується з висновком Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-246 цс 14, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковим для всіх судів України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 в своїй апеляційній скарзі просила застосувати строк позовної давності. Під час розгляду справи в суді першої інстанції з такою заявою не зверталась.

Отже передбачених законом підстав для застосування позовної давності не вбачається.

Доводи ОСОБА_3 щодо її неналежного повідомлення судом першої інстанції про день та час розгляду справи також не заслуговують на увагу.

На виконання вимог ч. 3 ст. 122 ЦПК України судом робились відповідні запити до адресного бюро щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, за відповіддю якого місце реєстрації за вказаною в позові адресою підтвердилося. Оскільки повідомити відповідача за допомогою поштового звязку не виявилось за можливе, було здійснено публікацію оголошення про його виклик через газету «Урядовий курєр».

В апеляційній скарзі не наведено обставин та доказів, які б ставили під сумнів законність рішення місцевого суду.

Колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді -