Справа № 357/3374/15 Головуючий у І інстанції Жарікова О. В.
Провадження № 22-ц/780/4185/15 Доповідач у 2 інстанції Кулішенко Ю. М.
Категорія 56 08.10.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кулішенка Ю.М.,

суддів: Поліщука М.А.,Кашперської Т.Ц,

при секретарі: Нагорній Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 квітня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про захист прав споживача фінансових послуг,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що ним та відповідачем 29 квітня 2014 року було укладено договір фінансового лізингу № 000561, предметом якого став автомобіль Toyota Corolla 1.3 МТ Active. Відповідно до даного договору, лізингодавець - відповідач, зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач - позивач, прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі, згідно з умовами договору. На виконання своїх зобов'язань, позивач 29 квітня 2015 року сплатив на рахунок відповідача авансовий платіж в розмірі 23 700 грн. 00 коп. та комісію за організацію лізингу, в розмірі 23 700 грн. 00 коп., однак, відповідач, який зобов'язався протягом 90 днів надати йому предмет лізингу, так і не виконав своїх обов'язків, і тому автомобіль позивач так і не отримав. 14.07.2014 року та 05.08.2014 року, позивачем було направлено листи відповідачу з проханням повідомити, коли йому буде направлено предмет лізингу, однак, відповіді відповідача для нього були незрозумілими, так як не містили відповіді на поставлені запитання. Вважає, що до даного договору лізингу відповідачем включено несправедливі умови, якими були порушені його права як споживача. Таким чином, спірний правочин є несправедливим.

Позивач просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 00561 від 29.04.2014 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та ОСОБА_2; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на користь ОСОБА_2 грошову суму, сплачену на виконання договору фінансового лізингу № 000561 від 29.04.2014 року в розмірі 47 400 гривень 00 копійок та судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 квітня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 00561 від 29.04.2014 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та ОСОБА_2. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на користь ОСОБА_2 грошову суму, сплачену на виконання договору фінансового лізингу № 000561 від 29.04.2014 року в розмірі 47 400 гривень 00 копійок. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на користь держави 474 гривні 00 копійок судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, товариство подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Законним і обґрунтованим відповідно до ст. 213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України в мотивувальній частині рішення суд має зазначити встановлені судом обставини і визначити відповідно до них правовідносини, мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення, бере до уваги чи відхиляє докази, застосовує зазначені у рішенні нормативно-правові акти.

Судом першої інстанції встановлено, що що 29 квітня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2 було укладено договір фінансового лізингу № 000561. За умовами цього правочину лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а саме автомобіль марки Toyota Corolla 1.3 MT Active, а лізингоодежувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі й інші платежі згідно із умовами цього договору. Строк користування лізингоодержувачем предметом лізингу складається з періодів (місяців), згідно з графіком сплати лізингових платежів (додаток № 2 до договору) та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі предмету лізингу. Лізингоодержувач має право самостійно обирати транспортний засіб та його продавця (постачальника) і несе пов'язані із цим ризики. Продавцем (постачальником) транспортного засобу є особа, що як правило, зазначається у специфікації. Пунктом 3.5 договору передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За цими зобов'язаннями відповідає продавець. Лізингодавець має право в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов договору, зокрема п.4.3.2, розірвати його. При цьому лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору.

Додатком № 1 до договору фінансового лізингу визначено графік сплати першого авансового платежу (вартість предмета лізингу становить - 237 000 грн. 00 коп., платежі визначені у розмірі - 50% від вартості предмету лізингу, щомісячний платіж в розмірі - 9 875 грн. 00 коп., комісійна винагорода лізингодавця за організаційні заходи в розмірі - 10% від вартості предмета лізингу, а саме 23 700 грн. 00 коп., комісійна винагорода лізингодавця за передачу предмета лізингу 3 % - 7110,00 грн.). (а.с.11).

Додатком № 2 до договору фінансового лізингу визначено графік сплати другого лізингового платежу, вартість предмета лізингу становить - 237 000 грн. 00 коп., відсоток платежів 50%, сума лізингу - 118 500 грн. 00 коп., викупна вартість - 3 555 грн. 00 коп., відсоткова ставка - 12,5%, комісія - 5%, період лізингу (кільк. міс.) 60, щомісячний платіж - 2 976 грн. 98 коп., а також витрати, які сплачує лізингоодержувач за відвантаження предмета лізингу та передачу автомобіля в сумі - 7 110 грн. 00 коп. ( а.с. 12).

Задовольняючи позові вимоги, суд першої інстанції, прийшов до висновку, що договір є несправедливим за змістом частини третьої статті 18 вказаного вище Закону України, зокрема, положення: щодо обмеження прав споживача стосовно виконавця, третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві й надання продавцю (виконавцю) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Колегія не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Стаття 202 ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частин 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього Закону.

Визнаючи недійсним оспорюваний договір на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції не врахував, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

У рішенні суду першої інстанції не вказано у чому саме полягає порушення принципу добросовісності сторін договору та яким чином умови договору завдають шкоди позивачеві і тому висновки щодо кваліфікації умов договору є передчасними та необґрунтованими.

Між сторонами спору було укладено в добровільній формі цивільно-правовий договір, який оформлено в належній формі з погодженням усіх його істотних умов у тому числі щодо прав та відповідальності сторін договору.

Сторони були вільними в укладенні договору (ст. 627 ЦК України) і при розгляді справи місцевому суду необхідно було б ці обставини врахувати, визначаючи характер правовідносин та норми матеріального права.

Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі)

Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Отже, законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачами в односторонньому порядку, тобто законодавством передбачена можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідно до п. 12.11 договору лізингу у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається (а.с.9).

У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Згідно додатку № 1 до Договору, що є його невідв'ємною частиною комісія за організацію складає (10%) - 23700,00 грн., авансовий платіж відсоток платежів складає 50% - 118 500,00 грн. Комісія за передачу складає (3%) - 7110,00 грн.

Позивачем сплачено на рахунок відповідача лише частину авансового платежу в сумі - 23 700,00 грн., та комісію за організацію в сумі 23700, 00 грн. - тобто умови п. 3.1 Доовору не виконано, а тому у відповідача не настав обов'язок щодо передачі в користування позивачу предмета лізингу.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, при винесення рішення суд першої інстанції не врахував, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбаченим чинним законодавством вимог, та дійшов до помилкового висновку про задоволення позову, при цьому застосував положення Закону України «Про захист прав споживачів» не у системному зв'язку із спірними правовідносинами, що регулюються Законом України «Про фінансовий лізинг», який є спеціальним.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» - задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про захист прав споживача фінансових послуг - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: