Справа № 452/2088/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"22" жовтня 2015 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючого судді Казана І.С.

при секретарі Топорович В.В.,

із участю: позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Самборі Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом. У підтвердження своїх вимог позивач покликається на те, що на підставі договору дарування від 05.12.1994 року являється власником житлового будинку АДРЕСА_1. Даний будинок ОСОБА_1 подарувала її мати - ОСОБА_3. На той час, коли власником вищевказаного житлового будинку була мати позивача, з нею проживали та були зареєстровані як члени сім'ї, окрім позивача, брат ОСОБА_1 - ОСОБА_4, його дружина ОСОБА_2 та їхній син ОСОБА_5. ОСОБА_2 у 1982 році зареєструвалася по місцю проживання у житловий будинок в АДРЕСА_1. Після набуття права власності на житловий будинок, позивач не ставила питання про виселення братової дружини із даного будинку, щоб не створювати конфлікту. У 1995 році ОСОБА_2 пішла з будинку позивача та фактично не проживала в ньому до 2007 року, а коли приїхав з-за кордону син ОСОБА_2, вона знову повернулася у будинок позивача і залишилася проживати. З того часу ОСОБА_1 не має доступу до половини свого житлового будинку. У зв'язку із вищенаведеним ОСОБА_1 просить за рішенням суду виселити відповідача із житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала вимоги позовної заяви і посилалася на обставини, викладені у зверненні до суду; ствердила, що звернулася в суд виходячи із захисту права власності та, водночас за судовим рішенням просила зняти відповідача з реєстраційного обліку зазначеного будинковолодіння.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомленою у суді 09.10.2015 року про час і місце розгляду справи; із заявою про розгляд справи у її відсутності чи про відкладення до суду не зверталася. По суті власних пояснень у минулому судовому засідання позов визнала та вважала за можливе добровільно виселитись із спірного житла та зняти себе з реєстраційного обліку, однак за браком часу через зайнятість по роботі не може це реалізувати.

Свідок ОСОБА_6 суду показав, що ОСОБА_2 по місцю реєстрації в АДРЕСА_1 довгий час не проживала, а потім вселилась; на даний час фактично вже виїхала із зареєстрованого місця проживання, але залишилась прописаною.

З'ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення сторін, свідка, суд вважає, що позов підставний і такий, що підлягає задоволенню виходячи із наступного:

Судом установлено, що згідно реєстраційного посвідчення Самбірського МБТІ житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 вцілому зареєстрований за позивачем ОСОБА_1 на праві особистої власності на підставі договору дарування, посвідченого Самбірською нотаріальною конторою 05.12.1994 року за реєстром №5052.

Відповідно до довідки №8173 від 20.07.2015 року, виданої комунальним підприємством Самбірської міської ради «Житлово-експлуатаційний комбінат» та копії будинкової книги відомо, що ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_2, де є зареєстрована її братова дружина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно рішення Самбірського районного суду Львівської області від 25.05.2015 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Главою 6 ЖК УРСР врегульовано відносини щодо здійснення права користування жилими будинками та квартирами, які є об'єктом права приватної власності, тобто належать фізичній особі, відповідно, позивачу в даній цивільній справі ОСОБА_1 Право користування майном є елементом змісту більш широко права - права власності (ч. 1 ст. 317 ЦК України) і здійснюється вільно, на власний розсуд його суб'єкта, крім обмежень, які передбачені законом.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 при покликанні на позовну вимогу про виселення відповідача зазначала, що в тому числі виходить із захисту права власності.

Тому судом ураховуючи наведені вище мотиви та підстави у зв'язку з чим ОСОБА_1 звернулася за вирішенням спору стосовно майна до суду, враховується і те, що позивач звернулася виходячи із захисту власного права власності. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Як було зазначено раніше відповідно до Цивільного закону України вона є суб'єктом права приватної власності, де в тому числі регламентовано право використовувати належне майно; власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків; захист права власності здійснюється судом.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

У відповідності до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

При цьому суд констатує, що спірні правовідносини поширені на час дії вказаних вище норм Конституції України, ЦК України 2003 року та Закону України «Про власність», а разом з тим - Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону від 17.07.97р. №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції...1950 р., Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вслід цьому, гарантуючи захист права власності, закон надає ОСОБА_1 як власнику право вимагати усунення порушення її права, хоча це порушення і не є поєднане з позбавленням володіння у спосіб, передбачений ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України на об'єкт права власності житло - житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 (ст. ст. 379, 380 ЦК). А право власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, і інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. У разі припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняється і право членів її сім'ї на користування цим будинком (квартирою).

Ураховуючи наведене, суд прийшов до переконання, що позов є підставний і такий, що підлягає задоволенню повністю у тому числі виходячи із засад змагальності щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства, аналізуючи пояснення позивача, відповідача, свідка, подані суду матеріали. Суд вважає, що позов про виселення слід задовольнити, бо під час провадження в справі та під час судового розгляду відповідачем не подано суду клопотань про доказування чи про звільнення від доказування щодо покращення спірного житла чи участі в збільшенні його площі.

Оскільки суд прийшов до такого висновку вирішуючи спір про право - про виселення відповідача із вказаного будинковолодіння без надання іншого жилого приміщення, тому разом з тим її слід зняти із реєстраційного обліку виходячи із наступного:

Ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає вичерпний перелік підстав для зняття з реєстрації місця проживання особи, а саме: заява особи або її законного представника, судове рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою тощо.

Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов'язане з поняттям «житлові права», - право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше. Тому реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом і така позовна вимога ОСОБА_1 також підлягає задоволенню.

Судові витрати слід розподілити відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214 - 215, 218 ЦПК України, ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 379, 380, 383, 391 ЦК України, ст. 156 ЖК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, - суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 із житлового будинку АДРЕСА_1, котрий на праві власності належить ОСОБА_1; зняти її з реєстраційного обліку вказаного місця проживання.

Стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 243,6(двісті сорок три гривні 60коп.)грн. оплачених судових витрат.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції протягом десяти днів із дня його проголошення; відповідачем - протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя І.С. Казан.