Справа № 464/9987/14 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/5110/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді: Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар - Симець В.І.

з участю представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 8 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Львівського професійного ліцею дизайну та будівництва, ОСОБА_5 про скасування розпорядження та визнання недійсним свідоцтва про право власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулась в суд з указаним позовом до відповідача та просила скасувати розпорядження органу приватизації Львівського професійного ліцею дизайну та будівництва №65 від 24 липня 2006 року про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну спільну часткову власність ОСОБА_5., ОСОБА_4 та ОСОБА_5; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1 від 10 листопада 2006 року, видане Львівським професійним ліцеєм дизайну та будівництва про право приватної спільної часткової власності ОСОБА_5., ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1. Клопотання від 04.03.2015 року просила визнати поважною причину пропуску позовної давності.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 08.05.2015 року у позові відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач. Вважає рішення незаконним та необґрунтованим та таким, що порушує її законні права та інтереси.

В апеляційній скарзі зазначає, що у 1994 році відповідач ОСОБА_5 використала своє право на безоплатну приватизацію квартири АДРЕСА_3, загальною площею 38.8 м.кв. разом із ОСОБА_6 Дана обставина підтверджується Свідоцтвом НОМЕР_2 про право власності на квартиру, виданим 25 березня 1994 року Львівською міською адміністрацією згідно з розпорядженням №329 від 23 березня 1994 року. У 2006 році ОСОБА_5 всупереч ст.ст.3, 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» повторно взяла участь у безоплатній приватизації квартири АДРЕСА_1. З врахуванням площі попередньо приватизованої нею квартири АДРЕСА_3 загальна площа одержаного нею у власність житла значно перевищує встановлену норму безоплатної приватизації. Внаслідок повторної участі ОСОБА_5 у безоплатній приватизації квартири були порушені права позивача, ос кільки це вплинуло на частки у приватизованій квартирі АДРЕСА_1 і такі мали становити по ? на позивача та ОСОБА_5.- іншого учасника приватизації.

При розгляді справи в апеляційній інстанції представник апелянта доводи такої підтримала.

Представник відповідача проти позову заперечила. Просить врахувати, що відповідач у справі, як і інші учасники приватизації зазначеного житла, подала в числі інших документів паспорт, в якому була відсутня відмітка про використання права на безоплатну приватизацію житла згідно вимог ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Вважає, що така обставина могла мати місце по причині зміни прізвища та паспорта відповідачем внаслідок одруження, оскільки, як зазначає позивач, первинно відповідач приватизувала житло до реєстрації шлюбу. Тому вважає, що Львівським професійним ліцеєм порушень при оформленні приватизаційних документів не допущено. Просить врахувати, що і жодних прав позивача не порушено, оскільки позивач за договором дарування належною її часткою у квартирі розпорядилась на користь відповідача.

Інші учасники в судове засідання не з»явились, належно повідомлені про розгляд справи, про що до справи долучені відповідні розписки, причини своєї неявки суду не повідомили, а тому з врахуванням вимог ч.2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає продовжувати розгляд справи у відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, письмове заперечення на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов"язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві приватної спільної часткової власності належала ОСОБА_5./померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року/, ОСОБА_4/позивач/ та ОСОБА_5./відповідач/, за кожним із співвласників зареєстровано право власності на 1/3 частку у спільній власності. Зазначене стверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 від 10.11.2006р., виданого Львівським професійним ліцеєм дизайну та будівництва на підставі розпорядження №65 від 24.07.2006 р.

05.12.2007р. ОСОБА_5., ОСОБА_4 належні їм частки у праві власності на вказану квартиру подарували відповідачці - ОСОБА_5, що стверджується відповідним договором дарування. 10.12.2007р. здійснено державну реєстрацію права власності відповідачки на ці частки /а.с. 26./ З цього часу позивач не є ні власником, ні користувачем квартири. Належну її частку внаслідок приватизації відчужила за безоплатним договором. Зазначений договір в тому числі в частині даних про володіння продавцями частки, згідно приватизаційних документів - не оспорюється. Пояснення представника позивача про порушення прав його довірителя в тому, що останній мала б належати інша частину квартири, якою розпорядилась на користь відповідача за безоплатним договором, не дає підстав для висновку, що має місце порушення права, яке б підлягало захисту в судовому порядку. Тому колегія суддів приходить до висновку про правильність висновків суду першої інстанції про відсутність доказів порушення прав позивача використанням відповідачем двічі права на безоплатну приватизацію житла, хоча з цього приводу надано докази. Так із дублікату свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 09.02.2010р. квартира АДРЕСА_3 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_5 та ОСОБА_6, передана у власність в порядку приватизації державного житлового фонду на підставі розпорядження виконавчого комітету Львівської міської ради № 329 від 25.03.1994р. Із свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_3 вбачається, що 11.12.1993р. було укладено шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_5, після одруження дружині присвоєно прізвище ОСОБА_9.

Із наданої суду інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна від 11.03.2015р. 23.09.2008р. зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 в цілому за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 02.07.2008р. Крім того, 02.07.2008р. ОСОБА_6 вказану квартиру передано в іпотеку ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» в забезпечення виконання зобов»язань на суму 89300 доларів США, строк виконання якого 02.07.2028 р., у зв»язку із чим до Єдиного реєстру заборон відчуження внесено відомості про заборону відчуження вказаної квартири. Зазначені договори позивачем не оспорено.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що законні права та інтереси позивачки не порушуються.

З таким висновком погоджується колегія суддів, оскільки такий відповідає матеріалам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз, а якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім'я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім'ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості 1 кв.м. і які можуть бути використані громадянами відповідно до ст. 4 зазначеного Закону.

Відповідно до ст. 1,3 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Суд вірно врахував висновок, викладений у рішенні Конституційного Суду України від 10.06.201 року №15-рп/2010, де зокрема, визначено, що безоплатна приватизація державного житлового фонду обумовлюється загальною площею квартири (будинку), в якій постійно проживає наймач та члени його сім'ї, і санітарною нормою загальної площі, що підлягає приватизації, та не обмежується кількістю квартир (будинків) державного житлового фонду, площа яких відповідає зазначеній санітарній нормі. Тому громадяни України мають право використати житлові чеки для приватизації державного житлового фонду у повному обсязі незалежно від того, вкладається в санітарну норму загальна площа однієї чи кількох квартир (будинків). Тобто, якщо площа займаної квартири (будинку) менша санітарної норми, то громадянин України має право використати залишок житлового чека для приватизації іншої квартири (будинку) державного житлового фонду, наймачем якої він є, або частки майна державних підприємств, земельного фонду. Право громадянина України на приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз у повному обсязі, якщо він повністю використав житловий чек та у його власність передано загальну площу житла, що не перевищує встановлену санітарну норму і, відповідно, номінальну вартість житлового чека, незалежно від того, відповідає ця площа одній квартирі (будинку) чи кільком.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо ці порушення призвели до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Інших доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга відповідача не містить.

Таким чином, розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_4, встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, а тому рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

Керуючись ст. 303, ст. 307 ч.1 п.1, ст. 314 ч.1 п.1, ст. 315, ст. 317, ст. 319 ЦПК України колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 8 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя

Судді