Справа №442/6017/15-ц
Провадження №2/442/2111/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2015 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Нагірної О.Б.,

при секретарі Олійник О.Р. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дрогобичі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк», -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ПАТ«Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк».

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 12 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та відповідачем було укладено Кредитний договір №1303/0808/71-057, відповідно до умов якого ОСОБА_1 було надано кредит у розмірі 59 000,00 доларів США з розрахунку 12,5% річних за весь час фактичного користування кредитом, на строк з 12.08.2008 по 11.02.2034. З метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між сторонами було укладено Договір іпотеки №б/н від 12.08.2008р., відповідно до умов якого відповідач передала позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру НОМЕР_1, яка знаходиться по АДРЕСА_1. 25.05.2012 між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі і за Кредитним договором, укладеним з відповідачем. Посилаючись на порушення зобов'язань за Кредитним договором ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом, відповідно до якого просить в рахунок погашення заборгованості в розмірі 979 329,08 грн. за Кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру НОМЕР_1, яка знаходиться по АДРЕСА_1 та визнати за позивачем права власності на вказану квартиру.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, направив на адресу суду заяву, в якій просив слухати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представники відповідача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечили з приводу задоволення позовних вимог в повному обсязі, в позові просили відмовити. Зокрема зазначили, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на те, що у позивача відсутні правові підстави для стягнення заборгованості, оскільки ним не доведено факт відступлення права вимоги саме за тим Кредитним договором, який було укладено з відповідачем, та не повідомлено боржника про відступлення права вимоги за Кредитним договором. Також, зазначив, що позивач не звернувся до відповідача з попереднім повідомленням щодо необхідності дострокового повернення всієї суми кредиту, у зв'язку з чим вимоги позивача є передчасними, що кореспондується з ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог послався на необґрунтованість та недоведеність розрахунку заборгованості та відсутність оцінки майна, на яке позивач просить звернути стягнення. Більше того, зазначив про відсутність у позивача права на звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з дією мораторію.

Вислухавши пояснення представників відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 12 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та відповідачем було укладено Кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 було надано кредит у розмірі 59 000,00 доларів США з розрахунку 12,5% річних за весь час фактичного користування кредитом, на строк з 12.08.2008 по 11.02.2034 (а.с.4-7).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між сторонами було укладено Договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач передала ВАТ «Сведбанк» в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру НОМЕР_1, яка знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.10-12).

З довідки про наявність заборгованості, долученої до матеріалів позовної заяви, вбачається, що станом на 28.07.2015 заборгованість за Кредитним договором складає 44 389,30 доларів США, що відповідно до курсу НБУ складає 979 329,08 грн., та складається із: 38 851,04 доларів США - тіло кредиту; 5 538,26 доларів США - відсотки; з них прострочена заборгованість: 5 179,02 доларів США. Зазначено, що загальна заборгованість складає 979 329,08 грн. (а.с.13).

Слід зазначити, що в обґрунтування свого права звернення до суду позивач посилається на Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25.05.2012, укладений між позивачем та ПАТ «Сведбанк».

Разом з тим, в якості доказу реальності операції з відступлення права вимоги до позовної заяви ПАТ «Дельта Банк» було надано лише неповну копію Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25.05.2012р.(а.с.15-18).

Суд вважає за необхідне зазначити, що надана копія Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25.05.2012р. не може бути визнана судом належним доказом, підтверджуючим правонаступництво і наявність права вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки у ПАТ «Дельта Банк», оскільки, вона не дає можливість встановити, що відступлення прав вимоги відбулося саме за Кредитним договором, що був укладений з відповідачем, а також не містить всіх умов переходу права вимоги до ПАТ «Дельта Банк».

Крім того, ст. 517 ЦК України передбачає, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Разом з тим, до матеріалів справи не надано доказів повідомлення відповідача про передачу ПАТ «Сведбанк» до АТ «Дельта Банк» відповідних прав вимоги.

Водночас, в обґрунтування нарахованої суми у розмірі 979 329,08 грн. за Кредитним договором, до матеріалів позовної заяви не долучено належного, розгорнутого розрахунку, що позбавляє суд можливості встановити обґрунтованість нарахованої заборгованості.

Довідка-розрахунок, долучена в обґрунтування наявної у відповідача заборгованості, не може вважатися належним та допустимим доказом наявності заборгованості у ОСОБА_1, оскільки, така не містить усіх зазначених дат погашення відповідачем тіла кредиту та відсотків за його користування. Зазначення цих дат є необхідним, оскільки з моменту здійснення позичальником платежів по Кредитному договору позивач повинен був нараховувати заборгованість вже на нову суму зобов'язання.

Крім того, в різних частинах довідки вказані різні суми, що позначають один і той самий борг, зокрема, в абз. 3 довідки вказана сума боргу по тілу кредиту в розмірі 38 851,04 доларів США, що в еквіваленті складає 857 142,45 грн., а в абз. 7 цієї ж довідки вказано суму боргу по тілу кредиту - 0,00 доларів США, що в еквіваленті складає 0,00 грн.

Відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано жодного доказу правильності наданої до суду довідки заборгованості.

Така позиція узгоджується із положеннями п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», а саме: «У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог».

Довідка, надана позивачем, в якості доказів розміру заборгованості, має суперечливий характер та не підтверджена жодними доказами.

Також, суд вважає, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, серед іншого є порушений позивачем порядок звернення до суду з вимогами дострокового повернення всієї суми кредиту, передбачений ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 1.4 Кредитного договору, кредит було надано на споживчі цілі, а зобов'язання позичальника за кредитним договором забезпечені іпотекою.

Так, абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» серед іншого передбачає, що відносини, які витікають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян, у тому числі про надання кредитів регулюються положеннями Закону України «Про захист прав споживачів».

Варто зазначити, що Кредитний договір укладений на строк з 12.08.2008р. по 11.02.2034р.. Таким чином, звернувшись до суду з даним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач скористався своїм правом дострокового повернення заборгованості, передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Крім того, право звернення на предмет іпотеки передбачено п. 11 Іпотечного договору, відповідно до якого вбачається, що Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на Предмет іпотеки в разі, якщо на день, зазначений Основним зобов'язанням, Позичальник не поверне Іпотекодержателю суму кредиту та/або проценти за користування кредитом та/або пеню або іншу заборгованість, та/або платежі або санкції, що передбачені та/або випливають з Основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених Основним зобов'язанням за цим Договором, в тому числі у випадку одноразового прострочення Основного зобов'язання (як основного боргу так і процентів за ним).

Відповідно до ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця.

Таким чином, звертаючись до суду з даною позовною заявою, позивач мав звернутися до відповідача з досудовою вимогою про повне погашення заборгованості за 60 днів до звернення до суду. Разом з тим, до матеріалів справи не долучено доказів про направлення відповідачу вимоги про дострокове повернення кредиту та доказів отримання останнім такої вимоги.

Також, суд вважає за необхідне звернути увагу на відсутність в матеріалах справи оцінки предмета іпотеки.

Так, ст. 37 Закону «Про іпотеку» передбачено, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Разом з тим, Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

На необхідності оцінки предмета іпотеки звертається увагу також у постанові від 27 травня 2015 року у справі за № 6-61цс15 Верховного суду України, у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1465 цс15 Верховного суду України, які, в силу вимог ч. 1 ст. 3607 ЦПК України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що, оскільки позивачем не надано належних доказів відступлення йому права вимоги за Кредитним договором №1303/0808/71-057 та повідомлення відповідача про передачу відповідних прав вимоги; порушено процедуру дострокового повернення заборгованості, передбачену ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; не надано розрахунку заборгованості, у зв'язку з чим нарахована сума заборгованості є необґрунтованою; не надано доказів оцінки предмета іпотеки, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Що стосується посилання відповідача як на підставу для відмови у задоволенні позову на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії якого не може бути примусово стягнуте нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», суд дійшов таких висновків.

Зі ст. 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» вбачається, що Закон носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки, Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права(постанова від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1465 цс15 Верховного суду України).

Таким чином, дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є підставою для відмови у задоволенні позову у разі наявності всіх підстав для його задоволення та долучення належних та допустимих доказів для їх обґрунтування.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк» є такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 3, 57-61, 208, 209, 213, 214, 215, 218, 223 ЦПК України, ст.ст.517, 525, 526, 1050, 1054 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», ст. 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст. 37 Закону «Про іпотеку», суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області.

Повний текст рішення виготовлено 20.10.2015року.

Суддя: О.Б.Нагірна