У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення витрат на ремонт та реконструкцію квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_3, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 2 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що за усною домовленістю з ОСОБА_4 він витратив власні кошти на ремонт та реконструкцію належної відповідачу квартири АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що відповідач добровільно відмовляється повернути кошти, просив задовольнити позов.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 2 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 травня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_3, звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 вересня 2010 року, який рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 5 листопада 2013 року було розірвано.

У позовній заяві ОСОБА_3 вказував, що він за домовленістю з ОСОБА_4 витратив власні кошти на ремонт та реконструкцію квартири АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 9 грудня 1999 року, квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_6, ОСОБА_4 (ОСОБА_4), ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в рівних частинах. ОСОБА_6 подарував свою частку ОСОБА_8 згідно договору від 17 березня 2000 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, який відмовив у задоволенні позову з підстав його недоведеності, і відмовляючи в його задоволенні з інших підстав, апеляційний суд виходив із того, що до участі в розгляді справи не залучено всіх співвласників квартири, не з'ясовано, чи знали вони про проведення ремонту позивачем, чи давали згоду на проведення покращень, які не можна відокремити без шкоди для майна, не досліджено інших доказів, які мають значення для об'єктивного розгляду справи.

Вважаючи, що ці порушення не можуть бути усунені апеляційним судом в межах наданої йому ЦПК України компетенції, останнім ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову.

Однак, погодитись із наведеними апеляційним судом підставами для відмови у позові неможливо.

В обгрунтування вимог про стягнення з ОСОБА_4 витрат на ремонт та реконструкцію квартири ОСОБА_3 вказував, що між сторонами була досягнута домовленість про проведення цих робіт за його рахунок.

Виходячи із підстав і предмету позову з'ясуванню при вирішенні спору підлягали обставини пов'язані з тим, чи був між сторонами укладений договір на виконання ремонтних робіт і реконструкцію квартири, їх обсяг і вартість, чи були такі проведені позивачем, а якщо були, то який обов'язок виник у відповідача по проведенню їх оплати та його виконання останньою.

З приводу існування вказаних обставин при перевірці законності рішення суду першої інстанції апеляційний суд ніяких висновків не зробив, зазначивши про те, що судом не були досліджені докази, які мають значення для вирішення справи, не врахував, що при розгляді справи в апеляційному порядку апеляційний суд має право досліджувати докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в досліджені яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ч. 2 ст. 303 ЦПК України).

Оскільки позивач посилався на те, що домовленість на проведення ремонтних робіт і реконструкцію квартири у нього була лише з ОСОБА_4 і саме з останньої він просив стягнути понесені витрати на їх проведення, то посилання в ухваленому апеляційним судом рішенні на необхідність залучення до участі в розгляді справи інших співвласників квартири є помилковим.

Позивач не обґрунтовував свої вимоги тим, що при домовленості з відповідачем вона діяла від імені всіх співвласників квартири або ж обов'язок відшкодувати йому понесені витрати лежить і на цих особах.

Тому наведені в рішенні апеляційного суду підстави відмови у позові не можуть бути визнані законними у зв'язку з чим ухвалене ним рішення не може залишатись в силі і підлягає скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до цього суду у зв'язку з тим, що допущені ним порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179, 303 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для її правильного вирішення.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова М.І. Наумчук