Справа № 147/257/14-ц Провадження № 22-ц/772/3425/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач Копаничук С. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючої: Копаничук С.Г.

Суддів: Стеблюк Л.П., Колоса С.С.

при секретарі: Топольській В.О.

за участю представника позивача ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Тростянецького районного суду від 05 вересня 2014 року,

В с т а н о в и л а :

В лютому 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, посилаючись на те, що 04.05.2006 року між ПАТ «Приватбанк» та відповідачкою було укладено кредитний договір, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 39427,00 грн., зі сплатою 21,00 відсотків річних, з кінцевим терміном повернення 02.05.2010 року. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором, між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, згідно умов якого остання передали в іпотеку житловий будинок по вул.Конституції, 14 в с.Северинівка Тростянецького р-ну. Зобов'язання за даним договором відповідачка виконувала неналежним чином, чим допустила заборгованість станом на 13.02.2014 року в розмірі 202636,61 грн., тому позивач, посилаючись на ст.ст.33, 39 ЗУ «Про іпотеку», просив звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачку і інших осіб з вказаного будинку.

В ході розгляду справи ПАТ КБ «Приватбанк» подав заяву про уточнення позовних вимог, просив звернути стягнення на предмет іпотеки, виселити ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та встановити початкову ціну вартості реалізації предмету іпотеки на рівні не нижчому за звичайні ціни на даний вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності.

Заочним рішенням Тростянецького районного суду від 05.08.2014 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №VIUPGA00000950 від 04.05.2006 року в сумі 202636,61 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки: будинок по вул.Конституції, 14 в с.Северинівка Тростянецького р-ну, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з отриманням, з можливість здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з вказаного будинку зі зняттям з реєстраційного обліку. Встановлено початкову ціну вартості предмету іпотеки для подальшої реалізації у розмірі 53740,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального та процесуального права, а по справ ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю у звязку із спливом строку позовної давності. Вказала, що кредитний договір закінчив свою дію 02.05.2010 року, а позивач звернувся до суду з даним позовом після спливу трьохрічного строку позовної давності, тому помилково не застосував наслідки його спливу. Крім того, суд безпідставно залучив до участі у справі ОСОБА_5, ОСОБА_6, оскільки рішенням Летківського сільської ради №34 від 29.09.2014 року було змінено нумерацію будинків по вул. вул.Конституції в с.Северинівка, а саме: змінено номер її будинку з №14 на №11, а ОСОБА_5 на №14 і останній жодного стосунку до правовідносин, що виникли за договором іпотеки не має.

Заслухавши доповідача, осіб ,що беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства;

Ч.1 ст.7 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судом встановлено, що 04.05.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (далі-Банк) та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір відповідно до умов якого Банк надав останній кредит в розмірі 39427 грн. зі сплатою 21% річних за користування ним на суму залишку за кредитом та кінцевим терміном повернення 02.05.2010 року, а ОСОБА_3 зобов'язалась повертати його відповідно до умов договору щомісячними платежами в розмірі 1230,38 грн. згідно графіку погашення. В забезпечення виконання умов договору, цього ж дня між сторонами було укладено договір іпотеки житлового будинку з господарськими будівлями по вул. Коституції,14 в с. Северинівка Тростянецього району, оголошеною іпотечною вартістю 53 740 грн. Банк свої зобов'язання за договором виконав, а відповідачка неналежним чином виконувала зобов'язання, внаслідок чого станом на 13.02.2014 року допустила заборгованість в розмірі 202636,61 грн., що складається з 27230 грн. заборгованості за кредитом, 69289,86 грн. за процентами за користування ним, 1383,68 грн. - по комісії, 104 732,73 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд вірно виходив з того, що відповідачка неналежним чином виконувала зобов'язання, внаслідок чого виникла вказана банком заборгованість, на вимогу повернення коштів та виселення не реагувала, а тому в рахунок погашення заборгованості за кредитом Банк вправі вимагати звернути стягнення на іпотечне майно зазначеним ним в позові способом.

При цьому, суд першої інстанції ухвалив дане рішення при заочному розгляді справи.

В апеляційній скарзі відповідачка зазначила, що вона про розгляд справи належним чином не повідомлялась, чим була позбавлена можливості захистити свої права, в тому числі заявити про застосування строку позовної давності, а тому просила застосувати по справі позовну давність в суді апеляційної інстанції.

Обєктивною умовою процесуальної можливості сторони на звернення із відповідною заявою про застосування строків позовної давності є неналежне повідомлення про час та місце розгляду справи судом першої інстанції.

Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів та постановляє заочне рішення у разі повторної неявки у судове засідання відповідача, повідомленого належним чином.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що відповідачку було неодноразово повідомлено про час та місце судового розгляду справи за місцем її реєстрації, у порядку ст.74 ЦПК України, однак, такі повідомлення поверталися до суду за закінченням терміну їх зберігання (а.с. 41, 50, 65, 74), тобто, вона не бажала їх отримувати.

Посилання ж ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на неналежне повідомлення її через зміну нумерації її будинку, колегія суддів розцінює критично, оскільки така зміна відбулася вже після ухвалення судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 усунулась від здійснення своїх процесуальних прав, а те, що вона не брала участі у розгляді справи у суді першої інстанції, не може бути підставою для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Тому доводи апеляційної скарги щодо цього є необґрунтованими.

Разом з тим, суд залучаючи до участі у справі відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 та вирішуючи питання про їх виселення з предмета іпотеки і стягнення з них судових витрат допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст.40 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Зі змісту п.2 ч.2 ст.32 ЦПК України вбачається, що участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо права і обовязки відповідачів виникли з однієї підстави.

Отже, виселення кількох відповідачів з переданого в іпотеку житлового будинку допускається, у випадку, якщо останні проживають в даному будинку.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції допустив до участі у справі в якості співвідповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 і вирішив питання про їх виселення з предмета іпотеки.

Однак, подаючи позов про виселення останніх, позивач належних та допустимих доказів, як їх реєстрації, так і проживання у вищевказаному житловому будинку, не надав і в матеріалах справи докази цього відсутні.

В суді апеляційної інстанції представник позивача визнав, що відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 у зазначеному житловому будинку не проживали, а тому не можуть виступати співвідповідачами у даній справі.

За таких обставин, позовні вимоги до ОСОБА_5, ОСОБА_6 були заявлені помилково і суд першої інстанції безпідставно ухвалив рішення щодо їх виселення, оскільки даними правовідносинами їх права та обовязки не зачіпаються.

Таким чином, доводи скарги щодо цього заслуговують на увагу, рішення суду в частині позовних вимог про виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6 та стягнення з них судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову в задоволені позову щодо них.

Крім того, згідно ч.3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи зі змісту статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобовязання.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

У разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина третя статті 551 ЦК України).

Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 цього Кодексу щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником будь-яких зобовязань за даним договором, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, позивачем нарахована пеня в розмірі 104732,73 грн., а заборгованість за кредитом та процентами становить 46645,42 грн.

Отже, розмір пені значно перевищує розмір боргового зобовязання, а тому підлягає зменшенню до суми заборгованості за кредитом та процентами 46645,42 грн.

За таких обставин, рішення суду в частині визначення загального розміру заборгованості, в рахунок погашення якої звертається стягнення на майно, підлягає зміні до 94675,12 грн.

В решті рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.551 ЦПК України, ст. ст. 32, 307, 309, 316 ЦПК України, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Тростянецького районного суду від 05 вересня 2014 року в частині розміру заборгованості змінити, замість слів «в сумі 202636,61 грн.» вказати «в сумі 94675,12 грн.», в частині виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6, а також стягнення з них судових витрат скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення та в частині стягнення з них судових витрат відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом вірно: