Справа № 301/828/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Панька В.Ф.

суддів - Боднар О.В., Мацунича М.В.

при секретарі - Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Іршавського районного суду від 16 липня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Іршавського районного нотаріального округу Рацин В.Ф., про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,-

в с т а н о в и л а :

Позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Іршавського районного нотаріального округу Рацин В.Ф., про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Свої вимоги мотивує тим, що 07 квітня 2010 року між нею та відповідачкою ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу квартири, розташованої в АДРЕСА_4, Закарпатської області. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу Рацин В.Ф., зареєстровано в реєстрі за №1194. Позивачка являється тіткою відповідачці ОСОБА_4 і мала намір їй подарувати квартиру, так як є самотньою жінкою, не має сім'ї та дітей, а тому фактично вважає ОСОБА_4 своєю дочкою. Однак, при зверненні в нотаріальну контору, їм пояснили, що при укладенні договору дарування, позивачці необхідно буде сплатити 5% від вартості квартири в податкову інспекцію, але, якщо буде підписаний договір купівлі-продажу нерухомого майна, то позивачка зможе уникнути сплати цього податку.

Вважає, що зазначений договір купівлі-продажу є удаваним, так як насправді, вона уклала з відповідачкою договір дарування квартири. Кошти, вказані в п.2 договору за вказану квартиру позивачка не одержала ні до підписання договору купівлі-продажу, ні після його оформлення. Позивачка та відповідачка знали, що вимоги щодо оплатності договору купівлі-продажу ніколи не будуть виконані. Таким чином, між ними фактично був укладений договір дарування квартири за яким позивачка передала безоплатно у власність відповідачки належну їй на праві власності квартиру.

Рішенням суду першої інстанції вищевказаний позов задоволено частково, визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 07 квітня 2010 року між ОСОБА_3, мешканкою АДРЕСА_1 Закарпатської області та ОСОБА_4, мешканкою АДРЕСА_5 Закарпатської області, удаваним та скасувано його державну реєстрацію. Повернуто сторін по договору купівлі-продажу квартири від 07 квітня 2010 року за реєстровим №1194, у попереднє становище, визнавши право власності на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 42,60 кв.м., житловою площею 15,15 кв.м. за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. У встановленні фактичного укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 07 квітня 2010 року договору дарування квартири, згідно якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3, відмовлено за недоведеністю позовних вимог. Стягнуто з ОСОБА_4, на користь ОСОБА_3, судові витрати в розмірі 229,40 грн.

З цим рішенням не погодився ОСОБА_2, порушив питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Сторони в судове засідання не явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому суд розглянув справу у їх відсутності відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що зазначений договір купівлі-продажу є удаваним, так як насправді, позивачка ОСОБА_6 мала намір укласти з відповідачкою ОСОБА_4 договір дарування квартири. Кошти, вказані в п.2 договору за вказану квартиру позивачка не одержала ні до підписання договору купівлі-продажу, ні після його оформлення. Позивачка та відповідачка знали, що вимоги щодо оплатності договору купівлі-продажу ніколи не будуть виконані.

Однак з такими висновками погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх без усебічного і повного з'ясування дійсних обставин справи, з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Встановлено, що 07 квітня 2010 року між ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу квартири, розташованої в АДРЕСА_4, Закарпатської області. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу Рацин В.Ф., зареєстровано в реєстрі за №1194.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Як зазначено у п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно врахувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами на вчинено будь - яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь - яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основною ознакою фіктивного правочину є відсутність в його учасників наміру створити юридичні наслідки на момент його вчинення. Намір уникнути наслідків правочину, має бути у всіх учасників правочину.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що право чин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину (п.25 Постанови).

Виходячи зі змісту удаваного правочину воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно - правових відносин ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину.

Позивачем відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України не зазначено та не доведено, які саме правовідносини між сторонами встановлюються за укладеним правочином і який саме правочин вони насправді вчинили. Крім того, єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі норм, що регулюють цей правочин, а не його недійсність.

За наведених обставин вимоги позивачки про визнання недійсним правочину про розірвання договору купівлі - продажу квартири не підлягають до задоволення.

Суд першої інстанції вищезазначених фактичних обставин справи та вимог закону не врахував, в рішенні не встановив фактів та не зазначив конкретних підстав для задоволення позовних вимог.

Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України з позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені апелянтом при подачі апеляційної скарги в розмірі 121 гривень 80 копійок.

Відповідно до п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.307, 309, 315 ЦПК України, судова колегія,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Іршавського районного суду від 16 липня 2013 року скасувати, відмовити в задоволенні позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 121 грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді :