УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки та визнання права власності на Ѕ частину будинку і земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 17 січня 2015 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 8 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом. Зазначала, що з 1996 року до 3 листопада 2005 року вона з ОСОБА_4 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а з 4 листопада 2005 року до 24 вересня 2007 року - в зареєстрованому шлюбі. У грудні 2005 року її мати подарувала ОСОБА_4 Ѕ частину будинку АДРЕСА_1. У 2013 році вона дізналася, що відповідач 27 грудня 2005 року відчужив будинок АДРЕСА_2. Посилаючись на те, що вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, він відчужений без її згоди, просила задовольнити позов.

Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 17 січня 2015 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як чоловіка та жінки однією сім'єю з 1996 року до 3 листопада 2005 року по АДРЕСА_1, визнано, що правовий режим майна, придбаного ними з 1 січня 2004 року до 3 листопада 2005 року - спільна сумісна власність. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 8 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

ОСОБА_3 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що 4 листопада 2005 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 24 вересня 2007 року.

21 жовтня 2005 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_2.

27 грудня 2005 року ОСОБА_4 продав вказаний житловий будинок ОСОБА_6

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині задоволених вимог щодо встановлення факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як чоловіка та жінки однією сім'єю з 1 січня 2004 року по 3 листопада 2005 року та правового режиму майна придбаного ними в цей період, суд апеляційної інстанції виходив із того, що висновки суду першої інстанції є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо набуття у власність будинку АДРЕСА_2, за рахунок спільних коштів і встановлення такого факту не породжує для заявника юридичних наслідків. Разом з тим, погодився із висновком суду першої інстанції у частині відмови у поновленні строку щодо вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27 грудня 2005 року .

Однак повністю з такими висновками апеляційного суду погодитися неможливо.

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Звертаючись в суд з позов ОСОБА_3 зазначала, що встановлення факту проживання однією сім'єю із відповідачем їй необхідно для визнання житлового будинку, придбаного відповідачем 21 жовтня 2005 року, спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має з'ясувати такі факти: спільне проживання осіб, наявність спільного побуту; взаємних прав та обов'язків.

Можливість визнання проживання чоловіка та жінки однією сім'єю залежить від їх встановлення та доведеності.

Вважаючи не доведеним факт проживання сторін однією сім'єю, суд апеляційної інстанції водночас погодився із висновком суду першої інстанції про відмову у визнанні недійсним договору купівлі-продажу від 27 грудня 2005 року з підстав попущення позовної давності.

Однак, апеляційний суд не звернув уваги на те, що встановлення обставин щодо встановлення факту проживанню однією сім'єю чоловіка та жінки має значення для поширення на майно, яке набуте чоловіком та жінкою за час спільного проживання, режиму права спільної сумісної власності та вирішення інших вимог таких осіб у позовному провадженні, які стосуються спору про право.

Саме для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного будинку, який, як вважає позивач, є спільною сумісною власністю сторін, остання просила становити факт проживання сторін однією сім'єю.

Оскільки ОСОБА_3 вважала, що спірний будинок був придбаний відповідачем в період, коли сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, то перевіряючи законність ухваленого судом першої інстанції рішення в цій частині апеляційний суд мав зробити висновок про те, чи доведена зазначена обставина.

При її доведеності, з огляду на положення ст. 74 СК України, майно, придбане сторонами в цей період, є їх спільною сумісною власністю, якщо між ними не було укладеного письмового договору про інше, або ж особа, яка набула це майно, доведе, що воно набуте за рахунок її власних коштів.

Виходячи із встановленої законодавством презумпції правового режиму майна, набутого жінкою та чоловіком, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, обов'язок доведення належності майна на праві приватної власності комусь із них лежить на цих особах.

Тому сама по собі відсутність доказів придбання спірного будинку за рахунок спільних коштів не може свідчити, що він є власністю ОСОБА_4

За таких обставин погодитись з висновком апеляційного суду в частині правового режиму набутого відповідачем будинку неможливо і він є передчасним.

Зробивши такий висновок, і погодившись із наведеною в рішенні суду першої інстанції вказівкою на відмову у визнанні договору купівлі-продажу недійсним у зв'язку із пропущенням позовної давності, апеляційний суд не звернув уваги на те, що з цієї підстави у задоволенні позову можу бути відмовлено у випадку, коли він доведений, однак особа втратила можливість захисту порушеного права через сплив позовної давності.

Отже висновки апеляційного суду по своїй суті є суперечливими.

Допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до цього суду.

При новому розгляді справи необхідно врахувати наведене, при встановленні обставин, пов'язаних із проживанням сторін однією сім'єю, звернути увагу на те, що на час придбання спірного будинку відповідачем сторони були зареєстровані за різними адресами, що може свідчити, що саме ці адреси визнавались ними місцем свого постійного проживання.

Крім того, вимоги про визнання договору недійсним обґрунтовувалась позивачем порушенням її прав, як власника майна, яке було відчужене за оспореним правочином.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2012_12_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого ст. ст. 215 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2012_12_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 216 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843254/ed_2012_12_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>. У разі встановлення наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. ст. 387, 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2012_12_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>, які дають право витребувати майно у набувача.

Оскільки позов пред'явлено особою, яка не була стороною договору і вважала себе власником майна, то суду, у разі доведеності права власності на майно у ОСОБА_3, належить перевірити можливість захисту прав останньої в обраний нею спосіб з огляду на викладене.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 8 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова М.І. Наумчук