Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 324/336/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Іванченко М.В.
Провадження № 22-ц/778/4549/15 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Дзярука М.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 09 червня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи було уточнено.

В обґрунтування позову ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що відповідно до укладеного договору № ZPPVGA від 24.03.2008 року ОСОБА_3 отримала кредит у сумі 28 260 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24.03.2018 року.

Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати.

Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, що призвело до збитків позивача, які мають вираз у залученні позивачем вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення простроченої заборгованості позичальника, здійсненні витрат по сплаті податків та інших обов'язкових платежів з цих коштів.

У зв'язку з порушенням зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 станом на 12.12.2014 року має заборгованість в сумі 50 857,23 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 19 743,45 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 16 828,60 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 173,37 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 11 451,94 грн., а також штрафи відповідно до договору: штраф (фіксована частина) - 250 грн., штраф (процентна складова) - 2 409,87 грн.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачі 24.03.2008 року уклали договір іпотеки № ZPPVGA, відповідно до умов якого останні надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 31,50 кв.м., житловою площею 23,60 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1, що належить відповідачам на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 36 000 грн.

Крім іншого, позивач зазначає, що відповідачі підлягають виселенню з житла, що є предметом іпотеки.

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPPVGA від 24.03.2008 року в розмірі 50 857,23 грн. звернути стягнення на будинок загальною площею 31,50 кв.м., житловою площею 23,60 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № ZPPVGA від 24.03.2008р.) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для здійснення продажу предмету іпотеки; виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 09 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

За ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що підвищення позивачем з порушенням встановленого порядку відсоткової ставки за кредитним договором призвело до нарахування відповідачам необґрунтованої заборгованості за кредитним договором та застосування неустойки у формі пені та штрафів. ОСОБА_4 не повідомлявся банком про збільшення його відповідальності за рахунок збільшення відсоткової ставки за кредитним договором. Позивач просить застосувати процедуру продажу предмета іпотеки, встановлену ст. 38 Закону України «Про іпотеку», шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, однак не наводить ніяких доказів щодо необхідності застосування саме такої процедури продажу предмету іпотеки. Крім того, у п. 29 договору іпотеки передбачено, що така процедура продажу предмета іпотеки може бути застосована тільки в позасудовому порядку. Відповідачі зареєстровані і проживають за адресою: АДРЕСА_2, а у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 (предмет іпотеки) відповідачі не проживають і не зареєстровані, тому необхідність їх виселення відсутня.

Однак, з такими висновками суду не можна погодитися з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із ч.ч. 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

9 січня 2009 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» № 661-VІ від 12.12.2008р., яким ЦК України доповнено ст. 1056-1, якою передбачено, що: фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору, встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку, умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Цей Закон не скасовує й не пом'якшує цивільної відповідальності особи, а отже, не має зворотної дії в часі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24.03.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ZPPVGA, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 28 260 грн. на наступні цілі: у розмірі 25 200 грн. - на споживчі цілі, в розмірі 3 060 грн. - на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Кредит отримано на строк з 24.03.2008 року по 24.03.2018 року включно у вигляді непоновлюваної лінії. Щомісяця в період сплати позичальник повинна надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 434,62 грн. згідно графіку погашення кредиту для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді, комісії. Періодом сплати вважається період з 10 по 15 число кожного місяця (п. 8.1 договору) (а.с. 12-15).

Пунктом 2.3.1 кредитного договору передбачено право Банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, установленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.

У матеріалах справи відсутні докази визнання цього пункту договору недійсним.

Скориставшись своїм правом, ПАТ КБ "ПриватБанк" двічі підвищив відсоткову ставку за користування кредитом: з 16.10.2008 року - до 18,12% річних, з 01.02.2009 року - до 29,52% річних.

Таким чином, рішення банку про збільшення процентної ставки були прийняті до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» № 661-VІ від 12.12.2008р.

Листом № 20.1.3.2/6-42399 від 31.12.2008 року банк повідомив позичальника ОСОБА_3 про підвищення з 01 лютого 2009 року процентної ставки до 29,52% на рік. При цьому, у разі погашення в строк до 01.02.2009р. суми заборгованості за тілом кредиту: у розмірі 7 237,05 грн., відсоткова ставка за кредитним договором підвищується до рівня 24,48 % річних; у розмірі 12 061,76 грн., відсоткова ставка за кредитним договором не змінюється та залишається на поточному рівні 18,12 % річних (а.с. 17).

Вказаний лист був відправлений ПАТ КБ «ПриватБанк» на адресу ОСОБА_3 замовним листом 08.01.2009р., що підтверджується копією реєстру № 394 ip з відбитком штемпелю поштового відділення, який датований 08.01.2009р. (а.с. 18).

Отже, банк повідомив позичальника про одностороннє підвищення процентної ставки за кредитним договором.

За змістом ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Отже, якщо сторонами кредитного договору досягнуто домовленості з усіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитним договором з дотриманням певної процедури, то такі умови повинні виконуватись сторонами з моменту досягнення домовленості, тобто з моменту підписання.

Виходячи з аналізу ст.ст. 5, 627, 629, 653 ЦК України слід дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов із додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Законом № 661-VІ.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 19.12.2012 року по справі № 6-149цс12.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до ст.ст. 6, 627, 629, 653 ЦК України сторони кредитного договору домовились про підстави та механізм збільшення процентної ставки, який полягає у направленні кредитором на адресу позичальника письмового повідомлення про зміну процентної ставки. Рішення про збільшення процентної ставки за кредитом прийнято банком до набрання чинності Законом № 661-VІ, позичальника було повідомлено про зміну умов договору у передбаченому кредитним договором порядку (шляхом відправлення на його адресу письмового повідомлення).

Крім іншого, у п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Як зазначалося вище, ПАТ КБ "ПриватБанк" двічі підвищив відсоткову ставку за користування кредитом - з 16.10.2008 року та з 01.02.2009 року. З виписки по погашенню заборгованості за кредитним договором з 24.03.2008р. по 16.04.2015р. видно, що ОСОБА_3 з квітня по жовтень 2008 року сплачувала щомісячний платіж у сумі 450 грн., з листопада 2008 року по січень 2009 року сплачувала щомісячний платіж у сумі 470 грн., а з лютого 2009 року - в розмірі 650 грн. Платежі за підвищеною процентною ставкою позичальник сплачувала по березень 2011р. включно (а.с. 180-185).

Зазначене вище свідчить про обізнаність позичальника ОСОБА_3 щодо підвищення відсоткової ставки з 16.10.2008 року - до 18,12% річних, з 01.02.2009 року - до 29,52% річних, та про прийняття пропозиції Банку, погодження нею погашення сум наданих кредитних коштів з урахуванням розміру підвищеної процентної ставки.

Отримавши кредитні кошти, відповідач ОСОБА_3 свої зобов'язання щодо щомісячної сплати заборгованості належним чином не виконала. Так, ОСОБА_3 періодично здійснювала погашення заборгованості, проте, останнє погашення відбулося 12.11.2013р. (а.с. 5-8, 180-185).

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави "Позика", якщо інше на встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Оскільки кредитним договором встановлений обов'язок позичальника повертати позику частинами (з розстроченням), а ОСОБА_3 допущено неналежне виконання зобов'язань, то банк, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, набув права вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_3 станом на 12.12.2014 року має заборгованість в сумі 50 857,23 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 19 743,45 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 16 828,60 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 173,37 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 11 451,94 грн., а також штрафи відповідно до договору: штраф (фіксована частина) - 250 грн., штраф (процентна складова) - 2 409,87 грн. (а.с. 5-8).

Правильність наданого Банком розрахунку розміру заборгованості відповідачами не спростована, доказів в обґрунтування його неправильності ані суду першої, ані апеляційної інстанції не надано. Розрахунок відповідає умовам кредиту, відображає прийняті платежі, періоді несплати за кредитом, нарахування процентів, штрафів, пені за договором і не дає підстав ставити його під сумнів.

Також, в забезпечення виконання зобов'язань відповідача ОСОБА_3 за кредитним договором № ZPPVGA від 24.03.2008 року між позивачем та відповідачами 26.03.2008 року був укладений договір іпотеки. Згідно п. 35.3 договору іпотеки в іпотеку було надано нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 31,50 кв.м., житловою площею 23,60 кв.м. Майно належить іпотекодавцям на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Черкун В.І., приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області 27.10.2006 року по реєстру № 2544. Сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 36 000 грн. (а.с. 19-21).

Отже, розмір заборгованості за кредитним договором перевищив вартість предмету іпотеки.

Пункт 18.8.1 договору іпотеки надає право банку звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Іпотечний договір є чинним, не скасований, не оскаржений сторонами.

Згідно зі ст. 589 ЦК України та ст. 20 Закону України „Про заставу" у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ст. 33 Закону України „Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

На виконання положень ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та п. 24 договору іпотеки листом від 14 квітня 2013 року № 30.1.0.0/2-584 банк направив відповідачам письмову вимогу про дострокове повернення кредиту та повідомив, що у разі її невиконання, задовольнить свої вимоги за рахунок заставленого майна (а.с. 9). Згідно копій реєстру поштових відправлень та квитанції вищевказаний лист направлено 19.04.2013 року (а.с. 10).

Вимога іпотекодержателя залишилася без задоволення, тобто кредит достроково не повернуто та проценти не сплачені.

Обставина щодо отримання відповідачами письмової вимоги банку не має правового значення для вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, виходячи з роз'яснень, що надані судам у п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів вважає, що відповідно до ст. 16 ЦК України порушені права кредитора підлягають судовому захисту, а тому вимога банку про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає задоволенню.

Далі, право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки передбачено у ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

З п. 18.8 договору іпотеки вбачається, що іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання іпотекодавцем зобов'язань, а також в інших випадках, передбачених цим Договором, за рахунок предмета іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством.

Відповідно до п. 29 договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки від свого імені будь-якій особі та будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Враховуючи зазначене, підписуючи іпотечний договір, сторони погодили порядок задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку».

Статтею 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Як зазначалося вище, ОСОБА_3 має заборгованість за кредитом станом на 12.12.2014 року у розмірі 50 857,23 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості, який не спростований відповідачами. Останні забезпечили виконання зобов'язань ОСОБА_3 майном, переданим у іпотеку.

Відповідно до п. 35.5 договору іпотеки від 26.03.2008 року сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 36 000 грн.

Як встановлено під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в суді першої інстанції при розгляді даної справи вартість предмета іпотеки сторонами не оспорювалася, питання щодо визначення вартості предмету іпотеки, про проведення судової будівельної експертизи не ставилися. Не оспорювалася вартість предмета іпотеки сторонами і в суді апеляційної інстанції.

З урахуванням зазначеного колегія суддів не вбачає правових підстав для зміни вартості предмета іпотеки, яка встановлена та погоджена сторонами у договорі іпотеки від 26.03.2008 року.

Що стосується позовних вимог в частині виселення відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1, то вони підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-455цс15 від 9 вересня 2015 року зі змісту частини третьої статті 109 Житлового кодексу Української РСР, частини третьої статті 33, частин першої, другої статті 39, частин першої, другої статті 40 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як зазначалося вище, звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, за змістом частин першої, другої статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

За змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Зазначена правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постановах від 24 червня 2015р. у справі № 6-447цс15, від 18 березня 2015р. у справі № 6-39цс15, від 01 липня 2015р. у справі № 6-875цс15 та від 02 вересня 2015р. у справі № 6-1049цс15.

За положеннями ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Колегія суддів вважає за можливе відступити від зазначеної вище правової позиції з наступних підстав.

Як зазначалося вище, переданий в іпотеку житловий будинок був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів. Проте, обидва відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2, ОСОБА_3 - з 16.01.2007р., а ОСОБА_4 - з 29.11.2006р. (а.с. 23, 24, 49, 50). Зазначену адресу як місце проживання відповідачі зазначали і при укладенні іпотечного договору (а.с. 19-21). Відповідачі у суду першої інстанції також визнавали, що мають постійне місце проживання за вказаною адресою,мають право користування цим жилим приміщенням.

Отже, будинок, який є предметом іпотеки, не є єдиним місцем проживання відповідачів, відповідно, необхідності надання відповідачам іншого постійного житла при виселенні не має, оскільки останні його вже мають.

Висновки суду про те, що, оскільки відповідачі не проживають і не зареєстровані у житловому будинку, що є предметом іпотеки, то необхідність їх виселення відсутня, є помилковими. Так, виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням (ч. 4 ст. 78 Закону України «Про виконавче провадження»).

Позовні вимоги про виселення інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1, задоволенню не підлягають, оскільки ці вимоги є неконкретизованими, стосуються невизначеного кола осіб.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та виселення відповідачів з житлового будинку, що є предметом іпотеки, без надання іншого житлового приміщення.

За таких обставин, ухвалене в справі судове рішення не може вважатися законним й обґрунтованим, тому, відповідно до ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів вбачає підстави для задоволення апеляційної скарги частково та ухвалення нового рішення в справі про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню з ОСОБА_3, ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору у суді першої та апеляційної інстанцій в загальному розмірі 1 006,46 грн. (752,17 грн. + 254,29 грн.).

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Отже, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню у рівних частках судовий збір по 503,23 грн. (1 006,46 грн. : 2) з кожного.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 09 червня 2015 року по цій справі скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPPVGA від 24.03.2008 року в розмірі 50 857 (п'ятдесят тисяч вісімсот п'ятдесят сім) грн. 23 коп., яка складається з: заборгованість за кредитом - 19 743,45 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 16 828,60 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 173,37 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 11 451,94 грн., штраф (фіксована частина) - 250 грн., штраф (процентна складова) - 2 409,87 грн., звернути стягнення на будинок загальною площею 31,50 кв.м., житловою площею 23,60 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3, ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Черкун В.І., приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області 27.10.2006 року по реєстру за № 2544, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № ZPPVGA від 26.03.2008р.) Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ) з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для здійснення продажу предмету іпотеки, за початковою ціною - 36 000 (тридцять шість тисяч) грн., відповідно до договору іпотеки № ZPPVGA від 26.03.2008 року.

Виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4 з будинку за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір по 503 (п'ятсот три) 23 грн. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: