Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого - судді : Оніпко О.В., суддів : Буцяка З.І., Ковальчук Н.М.

секретар Шептицька С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості належної ? частки у праві власності на квартиру з переходом права власності на цю частку після сплати грошової компенсації.

Заслухавши доповідача, осіб, що з»явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги,колегія суддів , -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду від 26.06.2015 р. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій на рішення апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 вважає його ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Так, висновки суду про відсутність у відповідача коштів, визначених експертизою та про його скрутне матеріальне становище, не відповідають дійсним обставинам та доказам у справі і відповідач має таку можливість, оскільки працює водієм міжнародних перевезень, а відтак його матеріальне становище не є скрутним. Крім того, відповідач провів ремонт спірної квартири, замінив вікна та двері, після чого замінив замок у вхідних дверях, ключ від якого ОСОБА_1 не надав, що підтверджує факт обмеження доступу позивача до належного їй на праві спільної сумісної власності майна. Відповідач відремонтовану за власні кошти квартиру вважає своєю і здає в житловий найм.

Судом не взято до уваги положення статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України, відповідно до яких усі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Не було враховано судом правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України №6-4ц14 від 19.02.2014 р, згідно з якою відповідач ОСОБА_3 мав довести суду обставини свого скрутного матеріального становища і неможливість ним сплати грошової компенсації в сумі 201 800 грн. За наведених обставин просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду 1-ї інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про її задоволення, виходячи з наступного.

_____________________________________________________________________________________________________

Головуючий суддя 1 інстанції: Ковальов І.М.

Провадження № 22-ц787/1791/2015 Суддя-доповідач : ОСОБА_4

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, позивач та відповідач набули право власності в рівних частках ( кожний по ? ) на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, площею 34,7 кв.м , яка залишилась після смерті ОСОБА_5, що стверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 5 червня 2014 року та від 19.11.2013 р. та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.8, 9-11, 84-86).

Відповідно до поданих до суду ОСОБА_1 та її представником Дем»яненко Л.П. позовних заяв від 09.12.2014 р. та від 26.06.2015 р. (а.с.55), у зв»язку із неможливістю вирішення спору між сторонами, як співвласниками вказаної квартири з приводу володіння та користування нею та перешкодами, які чинить їй відповідач у цьому, користуючись вказаним майном одноособово, позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію вартості належної їй ? частки у праві власності на квартиру з переходом права власності на цю частку до відповідача після сплати ним грошової компенсації.

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив з відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 364 ЦК України , оскільки позивачем не доведено наявність перешкод у користуванні квартирою з боку відповідача, грошову компенсацію відповідач сплатити позивачу не має матеріальної можливості, а також, що припинення права власності на 1/2 частку квартири позивача, за умови неможливості сплати відповідачем компенсації, призведе до звернення стягнення на квартиру, її примусовий продаж та порушення законних прав відповідача.

Дослідивши обставини справи та докази, що є у її матеріалах, колегія суддів приходить до висновку про те, що обмежуючи право ОСОБА_1 на грошову компенсацію вартості належної їй частини житла, щодо якого сторони мають рівні права, суд першої інстанції виходив лише з інтересів відповідача, який, окрім особистих пояснень, не надав суду належних і допустимих доказів матеріальної неможливості виплатити компенсацію позивачу.

За положеннями ст.ст. 10,11,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

З урахуванням цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до приписів ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За змістом ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Зазначеною нормою передбачено, що обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки, і не передбачається обов'язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ.

Крім цієї спеціальної норми слід враховувати і загальні засади цивільного законодавства (ст.3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників.

З висновку судової будівельно-технічної експертизи від 15 травня 2015 року №Е07/15, призначеної за ухвалою суду від 23.03.2015 року вбачається, що ринкова вартість квартири №14, розташованої в житловому будинку №8 по вул. Макарова в м. Рівне станом на 14 травня 2015 року становить 403600 (чотириста три тисячі шістсот) гривень і виділ в натурі кожному із співвласників по 1/2 частці квартири неможливий, оскільки квартира є однокімнатною, загальною площею 34,7 кв.м., житловою - 17,4 кв.м., розташована на другому поверсі дев'ятиповерхового панельного житлового будинку (а.с.27, 33-43).

Згідно з наданими відповідачем поясненнями у судовому засіданні апеляційної інстанції, у спірній квартирі періодично мешкає він (оскільки разом з дружиною по вул. Вінницька, 9 у м. Рівне тимчасово не проживає) або його син. Також ОСОБА_3 заперечив доводи ОСОБА_1 про те, що він перешкоджає їй у користуванні вказаним житлом та що у ньому проживають сторонні особи за договором найму, проте доказів на спростування цих доводів останній суду не надав.

Як стверджується матеріалами справи, позивач, яка бажає виділу у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, не зловживає наданим їй ч.2 ст.364 ЦК України правом і реалізація нею цього права не порушує права відповідача.

Місцевим судом не взято до уваги та не дано оцінки тим обставинам, що ОСОБА_1 іншого житла не має, а квартирою, на продаж якої ОСОБА_3 не згідний, як не згідний і на отримання компенсації за належну йому частку, він фактично володіє та користується одноособово і у нього відсутні взагалі будь-які пропозиції щодо вирішення спору між сторонами в подальшому з приводу користування ними спільним майном.

З врахуванням встановлених обставин справи, вищенаведених вимог закону та правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 19.02.2014 року (справа № 6-4цс14), колегія суддів приходить до висновку про те, що заперечення ОСОБА_3, які ґрунтуються лише на особистих поясненнях та на наданих ним апеляційному суду довідках про розмір заробітної плати за період з січня по вересень (без зазначення року та дати їх видачі, а.с.87-88), не є підставою для обмеження прав ОСОБА_1, як співвласника нерухомого майна та для відмови останній у задоволенні її позовних вимог, оскільки правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

У зв»язку з наведеним, рішення суду 1-ї інстанції підлягає скасуванню на підставі п.3,п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення у справі - про задоволення позову ОСОБА_1 та про стягнення з ОСОБА_3 на її користь компенсації вартості належної їй на праві власності 1/2 частки спірної квартири в сумі 201800 грн., з припиненням права власності на вказану частку у праві спільної часткової власності у позивачки з дня отримання цієї компенсації та з переходом права власності на цю частку до ОСОБА_3

Також, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягають до стягнення документально підтверджені понесені нею витрати по сплаті судового збору в сумі 1593,00 грн. (584,00 + 1009,00) (а.с.1, 61).

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 червня 2015 року скасувати, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості належної ? частки у праві власності на квартиру з переходом права власності на цю частку після сплати грошової компенсації задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості належної їй на праві власності 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 у сумі 201 800 ( двісті одна тисяча вісімсот) грн.

Припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 після повної сплати ОСОБА_3 вказаної грошової компенсації.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1593 грн.00 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий :

Судді :