Справа № 1513/2220/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2015 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого судді Масленикова О.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Кітреску О.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1, ОСОБА_4

до

Держави Україна в особі Президента України (ОСОБА_5 Президента України)

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору

на стороні відповідача:

Державна казначейська служба України,

Міністерство внутрішніх справ України в особі

Кілійського РВ ГУМВС України в Одеській області,

ОСОБА_3,

ОСОБА_6,

про

визнання протиправними дій і бездіяльності службових осіб

Кілійського РВ ГУМВС України в Одеській області та стягнення моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 звернулись до суду з позовними вимогами до Держави Україна в особі Президента України (ОСОБА_5 Президента України), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Державна казначейська служба України, Міністерство внутрішніх справ України в особі Кілійського РВ ГУМВС України в Одеській області, ОСОБА_3, ОСОБА_6, згідно уточненого позову від 14.08.2012 року /а.с. 55-61/ та в обґрунтування позовних вимог зазначили, що 26 серпня 2005 року ОСОБА_7 керуючи автомобілем допустив порушення дорожнього руху, внаслідок чого збив велосипедиста ОСОБА_8, який від отриманих ушкоджень помер. З вини органів дізнання, досудового слідств та прокуратури суд розглянув кримінальну справу лише через два з половиною роки і 17 січня 2008 року постановив обвинувальний вирок і засудив ОСОБА_7 до 5 років і 6 місяців позбавлення волі та звільнив його від покарання за амністією. На думку позивачів, службові особи Кілійського РВ ГУМВС України в Одеській області: слідчий СВ Кілійського РВ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_3, та начальник слідчого відділення Кілійського РВ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_6, а також прокуратура Кілійського району, зловживаючи своїм службовим становищем намагались зробити все, щоб ОСОБА_7 уникнув кримінальної відповідальності.

Так, слідчий Єнкалов С.Б. двічі виносив постанови про закриття відповідної кримінальної справи за відсутністю в діях ОСОБА_7 складу злочину.

Завдяки наполегливості потерпілих ОСОБА_7 був засуджений Кілійським районним судом Одеської області за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та апеляційним судом Одеської області він взагалі був звільнений від кримінальної відповідальності у звязку з амністією.

При ухваленні вироку Кілійський районний суд Одеської області був змушений ухвалити окрему постанову про допущені порушення законодавства при проведенні досудового розслідування, в якій, на думку позивачів, лише частково зазначені порушення посадових і службових осіб держави при здійсненні ними своїх повноважень. А саме всупереч строкам, слідство велося не два місяці, а більше ніж два роки. І це при наявності відомостей про злочинця. Ще до вироку суду першої інстанції слідчого Єнкалова С.Б. було попереджено про неповну посадову відповідність, а начальнику слідчого відділення ОСОБА_6 було оголошено сувору догану. Після цього ОСОБА_3 було підвищено, а ОСОБА_6 з усіма пільгами вийшов на пенсію. Крім того, як зазначили позивачі, на час скоєння злочину амністії в державі не було, і якби справу було розслідувано та розглянуто своєчасно, злочинець би отримав реальну міру покарання, а не був би звільнений від кримінальної відповідальності за амністією.

Позивачі зазначають, що внаслідок вчинення ОСОБА_7 злочину, загинув чоловік і батько двох дітей. Дружина залишилась перед похилим віком без чоловіка і фінансової підтримки, а діти залишились напівсиротами. Вказані події призвели до душевних страждань позивачів, погіршення можливості реалізації ними своїх звичок і бажань, депресії та, як наслідок, погіршення відносин з оточуючими.

На підставі викладеного, з посиланням на ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1172, 1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання,досудового слідства, прокуратури і суду», позивачі просили суд ухвалити рішення. яким визнати протиправними дії і бездіяльність службових осіб Кілійського РВ ГУМВС України в Одеській області у порушенні законних і розумних строків ведення досудового слідства та сягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України на їх користь 100 тисяч гривень відшкодування моральної шкоди, зобовязавши Державну казначейську службу України перерахувати зазначену суму з відповідного рахунку Державного бюджету України на їх користь порівну.

Заявлені позовні вимоги представник позивача ОСОБА_4, ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 підтримали в судовому засіданні, зазначивши, що вони звертались з позовними вимогами про відшкодування моральної шкоди до особи, яка повинна нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, яким керував ОСОБА_7 та за рішенням суду отримали відшкодування моральної шкоди, проте вважають, що також на державу має бути покладено обовязок з відшкодування моральної шкоди, спричиненої позивачам діями відповідних посадових осіб під час розслідування кримінальної справи.

Представник відповідача Президента України (ОСОБА_5 Президента України) ОСОБА_9 в судове засідання не прибув, направив письмові заперечення проти позову, за змістом яких зазначив, що позивачі стверджують, що службовими особами Кілійського РВ ГУМВС України в Одеській області порушено законні та розумні строки досудового слідства у кримінальній справі відносно ОСОБА_7 за вбивство ОСОБА_8 у ДТП, чим їм завдано моральну шкоду. Однак позов у частині вимог до Президента України є безпідставним і не підлягає задоволенню з огляду на те, що обовязковою умовою участі у цивільному судочинстві того чи іншого субєкта від імені Держави Україна є відповідність позовних вимог компетенції та повноваженням такого органу влади. Для забезпечення конституційного порядку, нормального функціонування держави існує структурована, багаторівнева, ієрархічна система органів виконавчої і судової влади. Вони наділені відповідною юрисдикцією, мають свій предмет відання і реалізують повноваження через визначені законодавством процедурні рамки і технології. Представник відповідача в звязку з наведеним зазначає про неприпустимість ототожнювання Президента України як глави держави із «Державою Україна» при оспорюванні дій (бездіяльності) інших субєктів органів державної влади).

Повноваження Президента України визначаються виключно Конституцією України. При цьому законодавчі акти не можуть покладати додаткових прав чи обовязків на Президента України, крім тих, що прямо передбачені нормами Конституції України.

Як зазначає представник відповідача, Президент України не наділений повноваженням виступати в судах від імені держави Україна, він не є учасником правовідносин щодо проведення розслідування у кримінальних справах. Главою держави протиправних дій чи бездіяльності стосовно позивачів допущено не було. Крім того,визначивши відповідачем державу Україна в особі Президента України, позивачі у прохальній частині позовної заяви просять визнати незаконними дії і бездіяльність службових осіб органів внутрішніх справ та стягнути моральну шкоду з Держави України в особі Державного казначейства України. Тобто, позовних вимог до Президента України по суті не заявлено. На підставі викладеного, представник відповідача просив суд відмовити позивачам в задоволенні позову

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що вважає позов необґрунтованим та в обґрунтування своєї позиції пояснив, що під час здійснення досудового слідства відповідної кримінальної справи ним приймались рішення про закриття кримінальної справи з огляду на висновки відповідних експертиз, які свідчили про неможливість підозрюваного уникнути ДТП, тобто на основі спеціальних знань експертів. Порушень строків досудового слідства під час розслідування відповідної кримінальної справи встановлено не було, а посилання позивачів на наявність окремої постанови суду, винесеної в рамках розгляду відповідної кримінальної справи, не відносяться до предмету доказування по даній справі, оскільки вона стосується дій органів досудового слідства під час складання відповідних протоколів про проведення процесуальних дій, а не строків проведення досудового слідства. В звязку з викладеним просив відмовити позивачам в задоволенні позову в звязку з необґрунтованістю.

Представник третьої особи, Кілійського РВ ГУМВС України в Одеській області, в судове засідання не прибув та за вх. № 4581/15 надав заяву від 01.07.2015 р. в якій просив розглянути справу без його участі, вказавши, що позивачами заявлено вимогу щодо визнання протиправними дій і бездіяльності службових осіб Кілійського РВ, без зазначення даних цих осіб, що перешкоджає суду розглянути їх належним чином, оскільки вказані службові особи мають бути залучені до справи як співвідповідачі /а.с. 156/.

Третя особа ОСОБА_6, а також представник третьої особи державної Казначейської служби України, повідомлені належним чином про дату та місце судового розгляду згідно ст. ст. 74-76 ЦПК України, повторно в судове засідання не прибули, про причини неявки не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності суду не надали, що є підставою згідно ст.169 ЦПК України для проведення судового розгляду у їх відсутність.

Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, пояснення третьої особи, в ході зясування обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

З досліджених за клопотанням позивачів матеріалів кримінальної справи № 1-19/08 за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України встановлено наступне:

26.08.2005 року слідчим СВ Кілійського РВ ГУМВС України в Одеській області капітаном міліції ОСОБА_3 було винесено постанову про порушення кримінальної справи за ч. 2 ст.286 КК України за фактом того, що 26.08.2005 року приблизно о 18-ій годині на автошляху «Кілія Вилкове» водій ОСОБА_7 керуючи а/м ГАЗ-2410 д/н НОМЕР_1 скоїв наїзд на велосипедиста ОСОБА_8, який від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці /а.с. 1/.

Згідно висновку судової авто технічної експертизи по дослідженню обставин наїзду автомобіля ГАЗ 2410 на велосипедиста, складеного 29 вересня 2005 року за № 12593 «В розглянутій дорожній ситуації водію автомобіля ГАЗ 2410 для забезпечення безпеки дорожнього руху належало діяти у відповідності з вимогами пункту 12.3 Правил дорожнього руху, згідно яких у випадку виникнення небезпеки для руху він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу чи безпечного для інших учасників дорожнього руху обїзду перешкоди. За наведених слідством вихідних даних водій автомобіля ГАЗ 2410 в момент виникнення небезпеки для руху належним виконанням вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху володів технічною можливістю запобігти наїзду на велосипедиста. В момент виїзду велосипедиста на проїзну частину дороги водій автомобіля ГАЗ 2410 не володів технічною можливістю запобігти наїзду на велосипедиста» /а.с.49-51/.

06.12.2005 року слідчим СВ Кілійського ВР ГУМВС України в Одеській області капітаном міліції ОСОБА_3 на підставі висновку експерта було винесено постанову про закриття кримінальної справи за фактом ДТП на автодорозі «Кілія Вилкове» в звязку з відсутністю складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України /а.с. 69/.

20.12.2005 року вказана постанова слідчого скасована прокурором Кілійського району в звязку з поверхово проведеним розслідуванням та справа направлена до Кілійського РВ ГУМВС України в Одеській області для проведення досудового слідства і 21.12.2005 року прийнята до провадження слідчим Єкаловим С.Б./а.с. 72-73/.

26.12.2005 року слідчим СВ Кілійського ВР ГУМВС України в Одеській області капітаном міліції ОСОБА_3 на підставі висновку експерта та відсутності свідків ДТП та нових даних, що мають значення для встановлення істини, було винесено постанову про закриття кримінальної справи за фактом ДТП на автодорозі «Кілія Вилкове» в звязку з відсутністю складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України /а.с. 76/.

16.01.2006 року вказана постанова слідчого скасована прокурором Кілійського району в звязку з поверхово проведеним розслідуванням та справа направлена до Кілійського РВ ГУМВС України в Одеській області для проведення досудового слідства, яке доручено слідчому Царенко Л.Я. /а.с. 80-81/.

Як зазначено в довідці, виданій 27.08.2005 р. Відділом РАЦС Кілійського РУЮ за № 126, ОСОБА_10 помер 26.08.2005 р. Причина смерті - закритий перелом ребер /а.с. 102/.

Листом від 15.03.2006 року № 04/2-6033-06 прокуратурою Одеської області направлено до прокуратури Кілійського району Одеської області заяву ОСОБА_4 до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини щодо неналежного розслідування факту загибелі її чоловіка під час ДТП, яке мало місце 26.08.2005 р. та доручено організувати перевірку доводів заявника, про що повідомити до 05.04.2006 р. з наданням матеріалів кримінальної справи /а.с. 149-152/.

28.04.2006 року кримінальну справу за фактом ДТП, внаслідок якого загинув ОСОБА_4 В,В., надіслано до СВ по ДТП УМВС України в Одеській області та вказану справу за резолюцією від 17.05.2006 р. передано слідчому Глух В.В. з вказівкою прийняти справу до свого провадження та активізувати досудове слідство /а.с. 154/.

Постановою слідчого Глух В.В. від 30.05.2006 року ОСОБА_4 визнано потерпілою у кримінальній справі за фактом ДТП від 26.08.2005 р. в якому загинув її чоловік ОСОБА_8 /а.с. 169/.

24.11.2006 року прокурором Одеської області було затверджено обвинувальний висновок по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, від якого загинув ОСОБА_8 та відповідну кримінальну справу передано 30.11.2006 року на розгляд до Кілійського районного суду Одеської області /а.с. 261-269/.

Постановою судді Кілійського районного суду Одеської області від 13.12.2006 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України було призначено до розгляду на 05.02.2007 року /а.с. 273/.

Вироком Кілійського районного суду Одеської області від 17.01.2008 року у справі №1-19/08 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки. У відповідності з п. «б» ст. 1 Закону України «Про амністію» від 19 квітня 2007 року звільнено ОСОБА_7 від призначеного основного покарання /а.с. 491-497/.

Окремою постановою винесеною 17 січня 2008 року під час розгляду відповідної кримінальної справи, Кілійським районним судом Одеської області було доведено до відома прокурора та начальника Кілійського РВ ГУМВС України в Одеській області про порушення кримінально-процесуального закону досудовим слідством по кримінальній справі № 1-19/08 та доручено вжити встановлені діючим законодавством заходи реагування на виявлені судом порушення /а.с. 498/.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.05.2008 року апеляцію потерпілої ОСОБА_8 на вирок Кілійського районного суду Одеської області від 17.01.2008 року було залишено без задоволення, апеляцію помічника прокурора Кілійського району було задоволено, - скасовано зазначений вирок суду першої інстанції та застосовано до ОСОБА_7 п. «б» ст. 1 Закону України «Про амністію» від 19 квітня 2007 року і на підставі ст. 6 даного Закону звільнено його від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України /а.с. 524-525, 533-534, 541-543/.

Як вбачається з листів слідчого управління УМВС України в Одеській області від 21.02.2006 р. № 4/К-116 та прокуратури одеської області від 13.04.2006 р. № 04/2-6033-06, ОСОБА_4 повідомлено що відносно слідчого Єнкалова С.Б. порушено дисциплінарне провадження, за результатами якого останнього попереджено про неповну службову відповідність займаній посаді (наказ начальника УМВС України в Одеській області № 87 від 03.02.06). Крім того, за невиконання вимог ст. 114-1 КПК України і відсутність належного контролю за роботою підлеглих притягнуто до дисциплінарної відповідальності начальника СВ Кілійського ВР ГУМВС ОСОБА_6, якому цим же наказом оголошено сувору догану.

При вирішенні справи судом застосовано наступні положення діючого законодавства:

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Аналогічні положення закріплені в ст. 1173 ЦК України.

В обґрунтування свої позовних вимог до Держави України в особі Президента України (ОСОБА_5 Президента України) згідно уточненого позову позивачі посилались на положення ст. 1172, ч. 6 ст. 1176 ЦК України та положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянином незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», який в чинній редакції є Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», при цьому не звернувши увагу на те, що згідно ст. 1 вищезгаданого Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Тобто його положення не регламентують порядку та умов, за яких підлягає відшкодуванню шкода, спричинена особам, які є потерпілими від злочину, що в даному випадку має місце відносно позивача ОСОБА_4, а позивач ОСОБА_1 взагалі потерпілим у відповідній кримінальній справі не визнавався.

Як зазначено в ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Згідно ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Як зазначено в ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України /Диспозитивність цивільного судочинства/ - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивачами в уточненому позові в якості особи, яка повинна відповідати за їх вимогами, виходячи з положень ст. 11 ЦПК України визначено Державу Україна в особі Президента України (ОСОБА_5 Президента України).

Згідно ст. 102 Конституції України Президент України є главою держави і виступає від її імені.

Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.

Згідно Ухвали Конституційного Суду України від 8 травня 1997 року у справі № 018/6-97 Президент є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина. Однак, окрім обовязку виступати від імені держави, за Президентом України закріплено широкі повноваження як у рішенні загальнодержавних проблем, котрі вимагають поєднання політичних, економічних, соціальних та інших аспектів функціонування держави, так, рівнозначно, і у розгляді локальних питань, що стосуються хисту справедливості, прав, свобод та інтересів окремої людини в разі їх порушення будь-ким, в тому числі і державою. Для реалізації цих функцій Президент приймає рішення, які мають силу законодавчих актів, а в разі необхідності - безпосередньо втручається в критичну ситуацію з метою усунення будь-якої загрози для держави та її громадян.

Поряд з цим для забезпечення конституційного порядку, нормального функціонування держави існує структурована, багаторівнева, ієрархічна система органів виконавчої і судової влади. Вони наділені відповідною юрисдикцією, мають свій предмет ведення і реалізують повноваження через визначені законодавством процедурні рамки та технології.

Крім цього, Конституційним Судом України у Рішенні від 3 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) наголошувалось, що в Основному Законі України розмежовуються такі поняття як держава, органи державної влади, посадові і службові особи (статті 3, 5, 6, 13, 38, 55, 56, 62 та інші).

Наведене вище свідчить про неприпустимість ототожнювання Президента України як ОСОБА_5 держави із «Державою Україна» при оспорюванні дій (бездіяльності) інших субєктів - органів державної влади.

Відповідно до статті 170 Цивільного кодексу України Держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Отже, обовязковою умовою участі у цивільному судочинстві того чи іншого субєкта від імені Держави Україна є відповідність позовних вимог компетенції та повноваженням такого органу влади.

Повноваження Президента України визначаються виключно Конституцією України. При цьому законодавчі акти не можуть покладати додаткових прав чи обов'язків на Президента України, крім тих, що прямо передбачені нормами Конституції України.

Президент України не наділений повноваженням виступати в судах від імені Держави Україна, він не є учасником правовідносин щодо проведення розслідування у кримінальних справах.

Згідно положення про ОСОБА_5 Президента України, затвердженого Указом Президента України від 4 листопада 2005 року N 1548/2005 ОСОБА_5 Президента України (далі - ОСОБА_5) є постійно діючим допоміжним органом, створеним Президентом України відповідно до пункту 28 частини першої статті 106 Конституції України.

ОСОБА_5 у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, міжнародними договорами України, цим Положенням, а також розпорядженнями ОСОБА_5 Президента України.

Основним завданням ОСОБА_5 є забезпечення на засадах відкритості, гласності та прозорості здійснення Президентом України його повноважень, визначених Конституцією України.

Згідно положень ст. 16 ЦК України, одними зі способів захисту цивільного права, серед іншого, є: відшкодування моральної (немайнової) шкоди та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Відповідно ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, з досліджених в ході судового розгляду доказів та аналізу відповідних норм діючого законодавства, судом встановлено, що визначений позивачами згідно ст. 11 ЦПК України відповідач, не повинен відповідати за предявленим позовом, і норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на яких ґрунтуються позовні вимоги, до встановлених по справі правовідносин застосуванню не підлягають. Крім цього, судом встановлено і визнається позивачами, що відшкодування моральної шкоди, спричиненої їм внаслідок ДТП, в якому загинув член їх родини ОСОБА_8, вже було на підставі відповідного рішення суду здійснене організацією, якій належало джерело підвищеної небезпеки - автомобіль, яким керував ОСОБА_7

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_1, в звязку з чим в позові слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд, враховує те, що позивачі звільнені від сплати судового збору у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому судові витрати компенсуються за рахунок держави.

На підставі ст. ст. 56, 102 Конституції України, ст. ст. 16, 170, 1172, ч. 6 ст. 1176, ст. 1177 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_4 до Держави Україна в особі Президента України (ОСОБА_5 Президента України), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Державна казначейська служба України, Міністерство внутрішніх справ України в особі Кілійського РВ ГУМВС України в Одеській області, ОСОБА_3, ОСОБА_6, про визнання протиправними дій і бездіяльності службових осіб Кілійського РВ ГУМВС України в Одеській області та стягнення моральної шкоди відмовити в звязку з необґрунтованістю.

Судові витрати по справі віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Кілійський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_11