У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів (Головне управління земельних ресурсів) виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) про визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_7, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду із указаним вище позовом, на обґрунтування якого зазначили, що позивачам на праві спільної власності належить земельна ділянка площею 0,1004 га, кожному Ѕ по АДРЕСА_1. Крім того, ОСОБА_3 надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,0115 га по АДРЕСА_1.

Згідно з технічним звітом із встановлення зовнішніх меж землекористування кварталу № 75107 Біличі, Ленінградський район, м. Київ (нині Святошинський район) в 1994 році проводилася інвентаризація земельних ділянок вищезазначеного кварталу.

Згідно з актами установлення і погодження меж землекористування від 27 липня 1994 року та від 05 травня 1999 року було виконано установлення на місцевості меж землекористування садиби по АДРЕСА_1. В акті зазначено, що межа на місцевості проходить по дерев'яній та металевій огорожі, що збережена і до цього часу.

Приватним підприємцем ОСОБА_8 у липні 1999 року була розроблена технічна документація з виготовлення державного акта на право власності на вказану земельну ділянку.

Зазначають, що при нанесенні плану зовнішніх меж земельної ділянки на державному акті була допущена технічна помилка, яка полягає в нанесенні неправильної конфігурації земельної ділянки по АДРЕСА_1, а саме: точка А та точка Д були сполучені, що не відповідало фактичному використанню земельної ділянки.

Після виготовлення державних актів з технічною помилкою на державних актах по АДРЕСА_1, як наслідок були виготовлені також з технічними помилками державні акти на право власності ОСОБА_5 та ОСОБА_9 на земельну ділянку по АДРЕСА_2, внаслідок чого між позивачами та відповідачами виникли межові спори.

З урахуванням викладеного позивачі просили суд: визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, скасувати їх реєстрацію, зобов'язати Департамент земельних ресурсів (Головне управління земельних ресурсів) виконавчого органу Київради (КМДА), Київську міську раду виготовити технічну документацію зі встановлення зовнішніх меж на земельні ділянки, що відповідатимуть фактичному використанню земельних ділянок та зареєструвати в Книзі записів актів на право приватної власності та на право постійного користування землею.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 31 січня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки по АДРЕСА_2 та скасовано реєстрацію:

державного акта на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, виданого ОСОБА_10; серії НОМЕР_1 (серія НОМЕР_3), що зареєстровано в Книзі записів державних актів від 30 вересня 1999 року за № 75 - 2 - 01582,

державного акта на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 виданого ОСОБА_4, серії НОМЕР_2, що зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 5 лютого 2004 року за № 65-7-00595;

державного акта на право постійного користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1, виданого ОСОБА_10, серії НОМЕР_4, що зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 30 вересня 1999 року за № 75-3-00052;

державного акта на право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_3, виданого ОСОБА_5, серії НОМЕР_5, що зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 20 травня 2008 року за № 05-7-03003;

державного акта на право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_4, виданого ОСОБА_9; серії НОМЕР_6, що зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 25 листопада 2008 року за № 05-7-03283.

У решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційному порядку справа розглядалася судами неодноразово.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 травня 2015 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 січня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_7, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, з урахуванням норм ст. 155 ЗК України виходив із того, що оспорюваними державними актами було порушено право позивачів на володіння, користування та розпорядження належною їм земельною ділянкою, тому такий акт є недійсним. Крім того, суди дійшли висновку про те, що позивачі дізналися про порушення свого права після отримання акта обстеження земельної ділянки від 31 травня 2013 року № 354/08.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що відповідно до копії державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_3 належить земельна ділянка, що розташована по АДРЕСА_1 у м. Києві, площею Ѕ від 0,1004 га, серії НОМЕР_1 (серія НОМЕР_3), що зареєстровано в Книзі записів державних актів від 30 вересня 1999 року за № 75-2-01582. Відповідно, ОСОБА_4 має у власності земельну ділянку площею Ѕ від 0,1004 га по АДРЕСА_1 у м Києві згідно з державним актом на право власності серії НОМЕР_2, що зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 05 лютого 2004 року за № 65-7-00595. ОСОБА_3 має на праві постійного користування земельну ділянку площею 0,0115 га, що розташована по АДРЕСА_1 у м. Києві, згідно з державним актом на право постійного користування земельною ділянкою, серії НОМЕР_4, що зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 30 вересня 1999 року за № 75-3-00052; кадастровий номер земельної ділянки 75107044. ОСОБА_5 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,100 га, що розташована по АДРЕСА_3 у м. Києві, згідно з державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, що зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 20 травня 2008 року за № 05-7-03003. ОСОБА_9 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,100 га, що розташована по АДРЕСА_4, що підтверджується державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6, що зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 25 листопада 2008 року за № 05-7-03283.

Відповідно до ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Збитки, завдані власникам земельних ділянок внаслідок видання зазначених актів, підлягають відшкодуванню в повному обсязі органом, який видав акт.

Залишаючи рішення районного суду без змін, апеляційний суд, виконавши вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України, згідно з якою висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про обґрунтованість позову, але судом не було звернуто уваги на таке.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі зазначали, що після виготовлення відповідачами: ОСОБА_5 та ОСОБА_9 у 2008 році державних актів між сторонами виникли межові спори.

Позовна давність за ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У ст. 261 ЦК України визначено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому згідно з вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України саме на позивача покладено процесуальний обов'язок довести момент, коли він дізналася або повинен був дізнатися про своє порушене право.

Разом з тим у ч. 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що строк позовної давності позивачами не пропущено, посилаючись на отримання ОСОБА_3, ОСОБА_4 акта обстеження земельної ділянки від 31 травня 2013 року № 354/08.

У матеріалах справи міститься заява представника відповідачів про застосування строків позовної давності, оскільки позивачі просять визнати недійсними державні акти на земельні ділянки, які видані у 1999, 2004 та 2008 роках.

У порушення вимог ст. ст. 60, 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд фактично послався на припущення про те, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 дізналися про порушене право лише зі змісту зазначеного вище акта у 2013 році, при цьому для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

За таких обставин судове рішення апеляційного не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_7, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик