АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/3135/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2972/15Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н. В. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Винниченка Ю.М., Корнієнка В.І., при секретарі: Рибак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 03 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Полтавського національного технічного університету імені Юрія Кондратюка, третьої особи ОСОБА_4 про визнання наказу незаконним та скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він пропрацював у вищому навчальному закладі ІІІ-ІV рівнів акредитації, зокрема у Полтавському національному технічному університеті імені Юрія Кондратюка, на науково-педагогічних посадах майже 30 років. З 02.10.2014 року перебував на посаді доцента кафедри образотворчого мистецтва. Наказом тимчасово виконуючого обов'язки ректора Полтавського національного технічного університету імені Ю. Кондратюка ОСОБА_4 від 13.02.2015 року № 066-04 він був звільнений з 13 лютого 2015 року з роботи за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов'язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку. В зв'язку з цим, позивач прохав суд визнати незаконним наказ про його звільнення у зв'язку з відсутністю законних підстав для звільнення позивача на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України, поновити його на роботі з 13 лютого 2015 року, а також стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме за період з 13.02.2015 року до моменту поновлення.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03 серпня 2015 року відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до Полтавського національного технічного університету імені Юрія Кондратюка про визнання наказу незаконним та скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди.

З даним рішенням суду не погодився ОСОБА_2 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянт вважає, що рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 03 серпня 2015 року є незаконним та необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також посилається на те, що судом неповно з'ясовані усі фактичні обставини справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Судове засідання проводилось за участі всіх осіб, які брали участь у розгляді справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що скарга не підлягає до задоволення за наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в ході судового розгляду знайшов підтвердження факт вчинення позивачем дисциплінарного проступку, за який відповідачем було застосовано стягнення у вигляді звільнення, при цьому останніми було дотримано вимоги положень ст.ст. 40 ч.1 п.3, 147-149 КЗпП України, якими врегульовано строки, порядок та умови накладення стягнень, а тому звільнення позивача було проведено відповідно до вимог трудового законодавства

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивач ОСОБА_2 працював у Полтавському національному технічному університеті імені Юрія Кондратюка, на науково-педагогічних посадах з 01.08.1985 року. З 02.10.2014 року перебував на посаді доцента кафедри образотворчого мистецтва, що вбачається з копії трудової книжки позивача (а.с.11-20 т.1).

Наказом «Про притягнення до дисциплінарного стягнення» від 01.08.2014 р. № 26-с,в за порушення посадових обов'язків ОСОБА_2, що проявилося у відсутності в заліковій відомості відмітки, щодо вчасного отриманого заліку студенткою архітектурного факультету ОСОБА_5, ОСОБА_2 оголошена догана, що підтверджується копіями наказу (а.с.39 т.1), службових записок ОСОБА_6 (а.с. 40, 42). Позивач по даному факту надав письмове пояснення (а.с.41 т.1). В подальшому позивач відмовився ознайомлюватися з зазначеним наказом, що вбачається з копії акту «Про відмову підписатися у наказі №26-с,в від 01.08.2014 р.» від 01.08.2014 (а.с. 43 т.1).

Наказом «про дисциплінарне стягнення» від 09.12.2014 р. №53-с,в за порушення трудової дисципліни, що проявилося у невиконанні службових обов'язків ОСОБА_2 було винесено догану, у зв'язку з грубим порушенням правил внутрішнього розпорядку ПолтНТУ, положення про організацію навчального процесу у ПолтНТУ, положення про кафедру ПолтНТУ, в результаті чого допущено зрив занять, запланованих затверджених розкладом занять студентів архітектурного факультету у першому семестрі 2014-2015 навчального року (а.с.51 т.1). Про порушення вказаних локальних документів університету ОСОБА_2 був повідомленим, але надати пояснення відмовився, що підтверджується копією акту від 27.11.2014 р. (а.с.53 т.1). В подальшому позивач відмовився ознайомлюватися з зазначеним наказом, що вбачається з копії акту «Про відмову підписатися у наказі №53-с,в від 09.12.2014 р.» від 12.12.2014 (а.с.71 т.1).

Вказані накази позивачем у встановлені строки не оскаржувалися, на момент прийняття рішення про звільнення були чинними і не погашеними.

12 січня 2015 року позивач звернувся із заявою до голови первинної профспілкової організації ПолтНТУ з проханням виключення його із членів даної профспілки. Відповідно до витягу із протоколу засідання профспілкового комітету №60 від 27.01.2015 року ОСОБА_2 був виключений з членів профспілки освіти і науки України.

Наказом тимчасово виконуючого обов'язки ректора Полтавського національного технічного університету імені Ю. Кондратюка ОСОБА_4 від 13.02.2015 року № 066-04 позивач був звільнений з 13 лютого 2015 року з роботи, оскільки останній не виконав без поважних причин посадові обов'язки, покладені на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, а саме був відсутній на засіданні Вченої ради 31.01.2015 року та перешкоджав проведенню конкурсу на посади науково-педагогічних працівників кафедри образотворчого мистецтва. Про наявність зазначених порушень ОСОБА_2 був повідомленим, але надати пояснення відмовився, що підтверджується копією акту від 11.02.2015 р. (а.с.72 т.1). В подальшому позивач відмовився ознайомлюватися з зазначеним наказом, що вбачається з копії акту «Про відмову ознайомитися із наказом №066-04 від 13.02.2015 р.» від 13.02.2015 (а.с.69 т.1).

Факт відсутності позивача на засіданні Вченої ради 31.01.2015 року підтверджується: актом від 31.01.2015 року складеним першим проректором ПолтНТУ, в.о. декана архітектурного факультету, вченим секретарем Вченої ради; службовою запискою в.о. декана архітектурного факультету від 10.02.2015 року; витягом з протоколу №11 засідання Вченої ради ПолтНТУ від 31.01.2015 року та не заперечувався самим позивачем, який вказував, що не з'явився на засідання Вченої ради свідомо, оскільки вважав, що на той момент не можливо було вирішувати питання щодо проведення конкурсу на заміщення посад.

Допитані в суді першої інстанції свідки: ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_6, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_4, підтвердили викладені позивачем обставини подій, які передували прийняттю відповідачем рішень про накладення на позивача стягнень за порушення трудової дисципліни у вигляді доган та рішення про звільнення останнього з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Дані обставини фактично не заперечуються сторонами, при цьому спірними питаннями залишалися - правильність надання їм оцінки зі сторони відповідача та врахування останнім вимог трудового законодавств, при притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Статтями 139, 140 КЗпП України передбачено, що працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов'язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

Відповідно до 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.

Пунктом а) розділу ІІІ Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників і студентів університету, які затверджені конференцією трудового колективу Полтавського державного технічного університету імені Юрія Кондратюка 22.12.1999 року, закріплено обов'язок працівників працювати чесно і сумлінно, додержуватись дисципліни праці, вчасно і точно виконувати розпорядження керівництва університету, а також функції, які визначені посадовими інструкціями, для науково-педагогічних працівників, індивідуальними планами роботи.

Згідно підпунктів 13,15,17 абзацу 3 розділу 2 Положення про кафедру Полтавського національного технічного університету імені Юрія Кондратюка доцент кафедри зобов'язаний забезпечити: своєчасне інформування керівництва кафедри, факультету про неможливість виконання обумовленої контрактом і розкладом навчальних занять навчальної та іншої роботи; дотримання правил внутрішнього трудового розпорядку університету; виконання доручень ректора, проректорів, декана, завідуючого кафедрою, доведених до нього в усній або письмовій формі.

Як вбачається, з матеріалів справи, позивач працюючи в ПолтНТУ був ознайомлений під розпис з правилами внутрішнього розпорядку та положення про кафедру (а.с.98-104 т.1).

Відповідно до ст. 40 ч. 1 п. 3 КЗпП України у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, укладений з ним трудовий договір, може бути розірвано з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Виходячи з обставин справи та зазначених вище положень законодавства та локальних нормативних актів, в діях позивача, що проявилися в неявці без поважних причин на засідання Вченої ради, вбачається свідоме не виконання обов'язку з додержання правил внутрішнього трудового розпорядку, а саме своєчасного і точного виконання наказів і розпоряджень керівництва університету. Оскільки згідно ст. 34 Закону України «Про вищу освіту» Вчена рада є колегіальним органом вищого навчального закладу, засідання Вченої ради скликаються наказом ректора, позивач як член даного органу, якому було належно та завчасно повідомлено про час та місце проведення засідання під розписку(а.с.95 т.1), за відсутності поважних причин зобов'язаний був з'явитися та взяти в ньому участь. Судом першої інстанції зазначені положення трудового розпорядку було зазначено в рішенні, чим спростовуються доводи апелянта в цій частині.

Одночасно, колегія суддів, не вбачає в діях позивача ознак проступку, який виразився у перешкоджанні проведенню конкурсу на посади науково-педагогічних працівників кафедри образотворчого мистецтва, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час судового розгляду.

Зі змісту положень п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України та роз'яснень, які містяться у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України „ Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року № 9 вбачається, що такими, що допускають систематичне невиконання обов'язків, передбачених трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, є працівники, які мають дисциплінарне або громадське стягнення за порушення трудової дисципліни та порушили її знову протягом року з дня застосування стягнення за перше порушення.

Дисциплінарні та громадські стягнення погашаються, якщо протягом року після їх застосування працівник не порушив дисципліну знову (ст. 151 КЗпП). Для звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП мають значення тільки раніше застосовані і не погашені заходи дисциплінарні стягнення, а не всі заходи дисциплінарного і громадського впливу.

Як вбачається з матеріалів справи, до позивача у серпні та грудні 2014 року застосовувалися дисциплінарні стягнення у вигляді доган, які на момент прийняття рішення про звільнення останнього є не погашеними, та не оскарженими у порядку передбаченому ст. 150 КЗпП України.

Наявність зазначених обставин, на думку колегії суддів, підтверджує правильність висновків суду першої інстанції про правильне обрання відповідачем підстав для звільнення позивача з роботи.

Доводи апелянта, про те, що його неявка на засідання Вченої ради пояснюється позицією останнього щодо можливості проведення конкурсу на заміщення посад, про що останній повідомив листом керівництво закладу, є не обґрунтованими, оскільки не вказують на поважність неявки, а лише могли слугувати підставою для висловлення позивачем своєї думки на засіданні Вченої ради та відмови взяти участь у прийнятті відповідних рішень пов'язаних з даним питанням.

Доводи апелянта, щодо можливості суду надати оцінку законності застосування до позивача стягнень у вигляді доган, які передували звільненню, та виходячи з цього не брати їх до уваги, як обставини які вказують на систематичний характер дій позивача, також є необґрунтованими та такими, що не відповідають положенням ст.11 ЦПК України, ст.ст. 150, 151, 233 КЗпП України, а тому не підлягають врахуванню. Посилання на те, що дані доводи узгоджуються з роз'ясненнями, які містяться у п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України „ Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року № 9, також є неправильними, так, як дані роз'яснення стосуються лише оскаржених дій власника або уповноваженого органу, які є предметом розгляду. З огляду на викладене доводи апелянта в цій частині не беруться до уваги.

Відповідно до ст.ст.147-148 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем зазначені норми закону, при звільненні позивача з роботи були дотримані в повному обсязі, на те були предметом оскарження зі сторони апелянта.

Доводи апелянта, щодо відсутності в діях позивача вини, як підстави для накладення стягнення, спростовуються зібраними доказами та поясненнями самого позивача, який вказав, що свідомо не пішов на засідання Вченої ради, при цьому розуміючи свій обов'язок дотримуватись правил внутрішнього трудового розпорядку.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем зазначений порядок застосування дисциплінарного стягнення дотриманий. З наданих останнім доказів, які не спростовані позивачем, перед застосуванням до позивача стягнення у вигляді звільнення, йому було запропоновано надати пояснення, про те він відмовився. Стягнення оголошено в наказі, від отримання якого позивач також відмовився. При обрані виду стягнення з пояснень представника відповідача, ними було враховано ступінь тяжкості проступку, наявність у позивача непогашених стягнень у вигляді двох доган, відношення останнього до виконання покладених нього обов'язків.

Сукупність вказаних факторів та наявна в їхньому трудовому колективі нетерпимість до порушень трудової дисципліни, вплинули на вид стягнення обране позивачу

Доводи апелянта, щодо не з'ясування судом питання шкоди завданої діями позивача, та в подальшому не врахування даного питання при надані оцінки діям відповідача при обранні виду стягнення, є необґрунтованими, оскільки вони сформовані на неправильному розумінні змісту наведених положень закону. Підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності є порушення трудової дисципліни, закон не вимагає, щоб таке порушення обов'язково призводило до будь-яких шкідливих наслідків, а тому їх врахування при обранні виду стягнення можливе лише в разі наявності заподіяної шкоди.

Доводи апелянта щодо порушення місцевим судом положень ст. 215 ЦПК України, щодо не відображення в рішенні суду показань свідків, які допитувалися під час розгляду справи, в цілому є обґрунтованими, але зважаючи, на те, що даними показаннями були підтверджені обставини справи, які зазначені судом першої інстанції в рішенні та не заперечувалися сторонами, тобто не вплинули на правильність вирішення справи, виходячи з положень ч.4 ст. 309 ЦПК України дані доводи не враховуються при розгляді справи.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, так як вони відповідають зібраним у справі доказам, надана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин і закон, який їх регулює.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вона не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 03 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області Г.Л. Карпушин