Справа № 296/5188/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" грудня 2015 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Адамовича О.Й.,

за участю: секретаря судового засідання Світко Т.І.,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 140-141), просить суд зобов'язати відповідача повернути на постійне місце проживання до України з Італійської ОСОБА_3 доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зобов'язати відповідача не перешкоджати у вихованні та вільному спілкуванні з донькою, без обмежень у днях та часі, без присутності відповідача, з можливістю забирати дитину додому.

Позов обґрунтовано тим, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розлучення донька проживає з матір'ю, однак відповідач перешкоджає у спілкуванні позивачу з донькою, а у разі побачень батька та дитини постійно перебуває поряд. Більш того, без дозволу позивача вивезла доньку на постійне місце проживання до Італійської ОСОБА_3.

Беручи участі в розгляді справи позивач позов підтримав, вказав, що будь-яких документів з дозволом на виїзд дитини за кордон не надавав, вважає дії відповідача незаконними. В дане судове засідання позивач не з'явився, надіслав електронною поштою заяву від 03.12.15р. про розгляд справи у його відсутність та просив суд задовольнити позов і визначити спосіб участі у спілкуванні та вихованні доньки Єлізавєти щосуботи з 09:00 до 20:00 годин, щонеділі з 09:00 до 20:00 години, у святкові дні з 09:00 до 20:00 години, без присутності матері (відповідача).

Відповідач ОСОБА_2 на розгляд справи не з'явилась.

Представники відповідача ОСОБА_6 та ОСОБА_7. яка є матір'ю відповідача ОСОБА_2, щодо задоволення позову заперечили. Вказали, що відповідач не чинить перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною, останній сам неналежним чином виконував свої батьківські обов'язки, у зв'язку з чим довелося звернутися в суд про стягнення аліментів. ОСОБА_1 було відомо про виїзд доньки за кордон, оскільки особисто надавав нотаріально завірений дозвіл щодо цього. Вважають, що справа не підсудна Корольовському районному суду м.Житомира, так як відповідач проживає в Італійській ОСОБА_3.

В дане судове засідання представники позивача не з'явилися, від представника ОСОБА_6 надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, в задоволенні позову просила відмовити повністю, оскільки позивач має можливість спілкуватися з дитиною, крім того, прийняття рішення про повернення дитини суперечитиме її інтересам.

Виконавчий комітет Житомирської міської ради, як орган опіки та піклування свою позицію щодо позову не висловив, його представник ОСОБА_8 вказав, що орган опіки та піклування не може надати затверджений висновок щодо розв'язання спору, оскільки мати та дитина проживають за кордом, що унеможливлює з'ясування обставин справи, які призвели до виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, зокрема не можливо з'ясувати особисту прихильність доньки до кожного з них, провести обстеження умов проживання дитини та батьків.

З матеріалів справи вбачається, що на час звернення з позовом відповідач була зареєстрована на території Корольовського району м.Житомира і лише під час розгляду справи відбулося її зняття з реєстрації за місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_3. Таким чином, провадження у справі було відкрите відповідно до визначеної ст.109 ЦПК України підсудністю, при цьому, згідно ст. 116 ЦПК України зміна зареєстрованого місця проживання після відкриття провадження у справі не є підставою для передання справи за підсудністю до іншого суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які беруть участь справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження від 18.02.2006р. (т. 1 а.с. 12).

Після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами, малолітня донька стала проживати з матір'ю в м.Житомирі, про що свідчить копія рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14.12.2006 року про стягнення аліментів (а.с. 4), та що визнається сторонами.

Під час розгляду справи було встановлено, що 21.01.2012р. відповідач ОСОБА_2 уклала шлюб з громадянином ОСОБА_3 Італії та в тому ж році виїхала за кордон разом з малолітньою донькою.

На запит суду Посольство Італійської ОСОБА_3 в Україні повідомило, що в березні 2012 року було видано в'їзну візу неповнолітній громадянці України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка подорожувала разом зі своєю матір'ю ОСОБА_2В, яка отримала в'їзну візу, надаючи до цієї Консульської Канцелярії заяву про згоду на виїзд та на постійне місце проживання в Італії, підписану батьком ОСОБА_1 в присутності українського нотаріуса (т.1 а.с. 130).

Разом з тим, позивач заперечив написання ним такої заяви. Тому, з метою встановлення достовірності підпису ОСОБА_1 у заяві від 15.03.2012р. про надання малолітній дочці згоди виїхати за кордон, яка булла засвідчена державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 245), у справі була призначена судова комісійна почеркознавча експертиза, проведення якої було доручено експертам державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

Згідно висновку експерта №137 від 26.08.2015р. підпис від імені ОСОБА_1 в заяві від 15.03.2012р. щодо надання згоди малолітній дочці виїхати на постійне місце проживання до Італії, виконане не ОСОБА_1 (зокрема навмисно зміненим почерком), а іншою особою з наслідуванням справжньому підпису ОСОБА_1 ( т. 2 а.с. 1-4).

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини підробки підпису позивача в заяві, суд доходить висновку, що малолітня ОСОБА_5 була вивезена за межі України матір'ю без згоди батька, що свідчить про вчинення відповідачем суттєвих перешкод позивачу у спілкуванні та у вихованні доньки.

Відповідно до ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Разом з тим, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України).

Статтями 15, 16 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені в суді у порядку, встановленому законом.

Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з неї у порядку, встановленому законом.

Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання.

Нормами Сімейного кодексу України, зокрема статтями 151, 153, 157 - 159, передбачено, що мати та батько мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, із ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

При цьому необхідно врахувати, що відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадках, коли дитина досягла зазначеного віку, її місце проживання визначається за спільною згодою батьків і самої дитини. Крім того, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Частинами 5 та 6 статті 19 СК України, яка кореспондує ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що порушене право позивача на спілкування та виховання дитини підлягає захисту. При цьому, за статтею 55 Конституції України кожному громадянину гарантується можливість захисту своїх прав та інтересів судом, а тому

відсутність висновку органу опіки та піклування про розв'язання спору, який не може бути надано через об'єктивні причини, а саме через відсутність матері та дитини, не може бути підставою для відмови в позові.

Разом з тим, вирішуючи спір та визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, суд виходить з того, що інші обставини вчинення перешкод відповідачем щодо спілкування батька з дитиною, позивачем не доведені належними та допустимими доказами, при цьому суд враховую вік дитини в якому вона фактично припинила спілкування з батьком, у зв'язку з виїздом за кордон, особисту прихильність дитини до кожного з батьків, а також фактичне проживання дитини за кордом та неможливість прийняття рішення про її повернення в межах даного провадження.

Питання повернення незаконно переміщених дітей регулює Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція), яка набула чинності для України з 1 вересня 2006 року та є складовою її правової системи згідно зі статтею 9 Конституції України. Для України стороною цієї Конвенції вважається держава, що визнала приєднання України до Гаазької Конвенції або приєднання якої до Конвенції визнано Україною відповідно до ст. 38 Гаазької Конвенції.

У Гаазькій Конвенції визначено поняття "незаконне переміщення" або "утримування дитини". Згідно зі ст. 3 Конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до її переміщення або утримування, при умові, що у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно чи індивідуально, або могли б здійснюватися, якби не переміщення (утримування).

Статтею 8 Конвенції визначено, що будь-яка особа, установа або інший орган, які стверджують, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, може звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

Зі змісту статей 12 та 13 Конвенції вбачається, що розпорядження про повернення дитини видає відповідний орган тієї Договірної держави, де знаходиться дитина.

Таким чином, виходячи з положень Конвенції, питання повернення незаконно переміщеної дитини має вирішуватися компетентними органами за місцем фактичного перебування дитини. При цьому, повернення дитини не можна ототожнювати з питанням визначення місця проживання дитини або з питанням визначення порядку спілкування з дитиною.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позову в частині зобов'язання відповідача повернути дитину до України слід відмовити.

Виходячи з встановлених обставин справи, з метою захисту порушеного права позивача на спілкування з дитиною та на її виховання, суд вважає за необхідне визначити порядок спілкування батька з дитиною ще до моменту вирішення питання про можливість повернення доньки до місця постійного проживання, а саме надати можливість бачитися з донькою Єлізавєтою кожну першу суботу та неділю місяця, а також кожну третю суботу та неділю місяця з 09год.00хв. до 18 год. 00хв. дня та зобов'язати відповідача не чинити перешкод і не обмежувати спілкування ОСОБА_1 з ОСОБА_5

Оскільки, в статті 159 СК України вказується про можливість суду обумовити зустріч з дитиною лише присутністю певної особи, тобто не передбачено можливості встановлення заборони на присутність особи, якщо не доведено, що така присутність негативно впливає на дитину, вимога позивача про визначення побачень з дитиною за обов'язкової відсутності матері, задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 88 ЦПК УКраїни судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 60, 212, 215 ЦПК України, ст. ст. 153, 157, 159 СК України, Законом України "Про дитинство", Гаазькою конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визначити спосіб спілкування батька з донькою шляхом встановлення побачень ОСОБА_1 з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 кожну першу суботу та неділю місяця, а також кожну третю суботу та неділю місяця з 09год.00хв. до 18 год. 00хв. дня.

Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкод і не обмежувати спілкування ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_5

В задоволенні решти позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 243,60грн. витрат зі сплати судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м.Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при оголошенні рішення суду, протягом того ж строку з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Cуддя О. Й. Адамович