Справа № 135/1614/14-ц Провадження № 22-ц/772/3486/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27Доповідач Оніщук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2015 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Оніщука В.В.

суддів: Чорного В.І., Чуприни В.О.,

при секретарі: Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 02.11.2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Державної реєстраційної служби України про визнання іпотеки припиненою, зняття заборони і скасування обтяження, виключення записів з реєстрів, -

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2014 року позивач звернувся в суд з вказаним позовом, посилаючись на те, що 25.01.2006 року між ним та відповідачем був укладений договір позики грошей №108, згідно якого він позичив у ОСОБА_3 353 500 грн., що еквівалентно 70 000 доларів США. В забезпечення виконання зобовязання за договором позики між ними було укладено іпотечний договір №109 від 25.01.2006 року, предметом якого є належний позивачу житловий будинок №12-а по вул. Котовського в м. Ладижин Вінницької області. Дані договори були нотаріально посвідченні та зареєстровані в реєстрі правочинів, приватним нотаріусом було внесено відповідні записи в Державний реєстр іпотек та в Єдиний реєстр заборон відчуження обєктів нерухомого майна. В позові зазначено, що у відповідності до п. 16 іпотечного договору, його дія припиняється на підставах, визначених ст. 17 ЗУ «Про іпотеку», а саме в разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Пунктом 6 договору позики передбачено, що борг вважатиметься повернутим, коли ОСОБА_3 видасть йому власноручно написану розписку про отримання від нього коштів за договором позики. 17.10.2009 року він повернув ОСОБА_3 410 000 грн., що було еквівалентно 50 000 доларів США, про що останній видав розписку та 25.08.2010 року він повернув ОСОБА_3 ще 96000 грн., що було еквівалентно 12 000 доларів США, про що він видав йому розписку та зробив відповідну відмітку в договорі позики. В зв'язку з тим, що він не повністю розрахувався з позичальником, (не доплатив 8 000 доларів США) ОСОБА_3 звернувся до Ладижинського міського суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 31.03.2011 року позов задоволено частково і встановлено, що згідно договору позики від 25.01.2006 року він повернув ОСОБА_3 грошові кошти в сумі, що еквівалентно 62 000 доларів США, а решту суми боргу було стягнуто шляхом звернення стягнення на цілий житловий будинок № 12-а по вул. Котовського в м. Ладижин Вінницької області в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 25.01.2006 року в межах суми в розмірі 491 934,62 грн.. 08.08.2011 року Ладижинським міським судом було видано відповідний виконавчий лист № 2-37, який позивачем предявлено до виконання та 01.09.2011 року відкрито виконавче провадження (ВП № 28508050) про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 заборгованості в сумі 491 934,62 грн.. Кошти ОСОБА_3 ним були повернуті в повному обсязі і в зв'язку з цим він звернувся до відділу ДВС по м. Ладижин Тростянецького міськрайонного управління юстиції з власноручно написаною заявою про закінчення виконавчого провадження, тим самим визнаючи факт повернення грошей. Виконавче провадження було закінчене в звязку із фактичним виконанням рішення Ладижинського міського суду від 31.03.2011 року. Позивач вважає, що зобовязання за договором позики від 25.01.2006 року ним виконано в повному обсязі, заборгованості перед відповідачем не має, в звязку з чим і припинив дію іпотечний договір, оскільки зобовязання на підставі якого здійснювалось обтяження майна і саме обтяження є припиненими, а тому з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати припиненим з 06.09.2013 року іпотечний договір житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Котовського, 12-а в м. Ладижин Вінницької області від 25.01.2006 року, зареєстрований в реєстрі за № 109; припинити обтяження та зняти заборону на нерухоме майно - житловий будинок 12-а по вул. Котовського в м. Ладижин Вінницької області, накладену при посвідченні іпотечного договору № 109 від 25.01.2006 року; зобов'язати Державну реєстраційну службу України виключити з Державного реєстру іпотек запис за реєстраційним номером 2816876 та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з обтяжень запис за реєстраційним номером 7541961 про обтяження іпотекою житлового будинку № 12-а по вул. Котовського в м. Ладижин Вінницької області; зобов'язати Державну реєстраційну службу України виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис за реєстраційним номером 2816892 та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з обтяжень запис за реєстраційним номером 7542028 про заборону на нерухоме майно на об'єкт обтяження - будинок № 12-а по вул. Котовського в м. Ладижин Вінницької області.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 02.11.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, при цьому зроблено посилання на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала з посиланням на викладені в ній обставини.

ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вказавши на її безпідставність і законність та обґрунтованість рішення суду.

Представник Державної реєстраційної служби України в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив, а тому згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вимогами ст. 308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що припинення іпотечного договору з підстав, зазначених позивачем, не відбулось, на час ухвалення рішення власником будинку є ОСОБА_3, відтак не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині припинення обтяження та зняття заборони на нерухоме майно, а також було відмовлено в позовних вимогах до Державної реєстраційної служби України про зобовязання вчинити дії.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 25.01.2006 року між ОСОБА_3 «позикодавцем» та ОСОБА_2 «позичальником» був укладений договір позики грошей, згідно п. 1 якого «позичальник» отримав від «позикодавця», а «позикодавець» передав у власність «позичальнику» гроші в сумі 353 500 грн., що на день передачі грошей еквівалентно сумі 70 000 доларів США.

Відповідно до пункту 2 абзацу Б договору, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 25.01.2009 року. При цьому відповідно до п. 6 договору єдиним доказом повернення боргу є розписка «позичальника» про одержання грошей, за відсутності якої борг вважається таким, що не повернутий.

В забезпечення виконання зобовязань за договором позики, 25.01.2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, предметом якого є належний ОСОБА_2 житловий будинок № 12-а по вул. Котовського м. Ладижин Вінницької області.

Відповідно до ч. 1 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 598 та ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Пунктом 6 договору позики грошей від 25.01.2006 року передбачено, що після повернення боргу, «позикодавцем» буде видано «позичальнику» власноручну розписку про одержання грошей. Без цієї розписки борг вважається таким, що не повернутий.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 31.03.2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 21.07.2011 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково та звернуто стягнення на цілий житловий будинок № 12-а по вул. Котовського в м. Ладижин Вінницької області в рахунок погашення заборгованості за договором позики в розмірі 491 934,62 грн..

Вказане рішення суду звернуто до примусового виконання і 01.09.2011 року державним виконавцем відділу ДВС по м. Ладижину Тростянецького міськрайонного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 28508050.

06.09.2013 року державним виконавцем відділу ДВС по м. Ладижину Тростянецького міськрайонного управління юстиції, на підставі заяви стягувача ОСОБА_3, винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності видно, що за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на житловий будинок №12-апо вул. Котовського в м. Ладижин Вінницької області і підставою виникнення та реєстрації права власності є іпотечний договір від 25.01.2006 року, зареєстрований в реєстрі за № 109.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 24.02.2015 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08.04.2015 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20.08.2015 року, встановлено, що прийняте державним реєстратором рішення щодо реєстрації за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок є правомірним.

Звернувшись в суд позовом, ОСОБА_2 заявлено вимогу про визнання іпотеки припиненою, мотивуючи вимогу тим, що ним виконано основне зобовязання згідно умов договору позики грошей від 25.01.2006 року, при цьому зроблено посилання на заяву ОСОБА_3 про закінчення виконавчого провадження та винесену на підставі даної заяви постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 06.09.2013 року.

Матеріалами справи, зокрема рішенням Ладижинського міського Вінницької області від 31.03.2011 року, встановлено, що заборгованість відповідача за договором позики грошей від 25.01.2006 року становить 491 934,62 грн..

Із листа №1753 від 30.07.2015 року, наданого відділом державної виконавчої служби по м. Ладижину Тростянецького міськрайонного управління юстиції видно, що за заявою стягувача ОСОБА_3 від 05.09.2013 року закінчено виконавче провадження №28508050 на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» і дане виконавче провадження з приводу звернення стягнення на цілий житловий будинок №12-а по вул. Котовського в м. Ладижин Вінницької області в рахунок погашення заборгованості за договором позики в розмір 491 934,62 грн. було завершене 06.09.2013 року, однак фактичного повного виконання судового рішення не відбулось. Будь-яких доказів відшкодування визначеної судовим рішенням суми заборгованості, як то передбачено умовами договору позики грошей, ОСОБА_2 не надано.

Також, факт того, що повне виконання вищевказаного судового рішення не відбулось, встановлено, постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 24.02.2015 року, яка набула законної сили, а згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

З матеріалів справи видно, що в порядку виконання рішення не було звернуто стягнення на житловий будинок, відтак ОСОБА_3 набув право власності на будинок відповідно до умов п. 14 іпотечного договору, який передбачає передачу права власності на предмет іпотеки іпотекодержателю у разі невиконання іпотекодавцем зобовязання, забезпеченого іпотекою.

На підставі наведеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо недоведеності заявленого позову та відсутності підстав для припинення іпотечного договору.

Викладені в апеляційній скарзі твердження щодо не врахування судом першої інстанції даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, у якому містяться відомості про те, що виконавчий документ фактично виконано і кошти стягнуті, то дане твердження є безпідставним, оскільки позивачем не надано будь-яких належних доказів, які б достовірно підтверджували сплату ним коштів за виконавчим документом і до того ж самі лише дані з реєстру, без поєднання з іншими відомостями, які б свідчили про припинення основного зобовязання, не можуть бути підставою для припинення іпотечного договору.

Також, не заслуговують на увагу посилання на подану ОСОБА_3 заяву про закінчення виконавчого провадження та винесену на підставі даної заяви постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 06.09.2013 року, оскільки матеріалами справи, зокрема постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 24.02.2015 року, яка набула законної сили, встановлено, що повне виконання судового рішення, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки, не відбулось іОСОБА_3 набув право власності на будинок відповідно до умов п. 14 іпотечного договору.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, то вони фактично лише відтворюють зміст позовної заяви і висновок суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тобто ухвалене рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 02.11.2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_4

Судді: /підпис/ ОСОБА_5

/підпис/ ОСОБА_6

З оригіналом вірно: