Номер провадження 2/754/5627/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - ЛІСОВСЬКОЇ О.В.

за участю секретаря - Макас Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з 2002 року по даний час разом із родиною володіє та користується житловим будинком по АДРЕСА_1. 26.04.2002 року ОСОБА_3, як власник земельної ділянки по АДРЕСА_1, надав згоду на вилучення частини земельної ділянки, площею 449 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1, чоловіку позивачці ОСОБА_4 для індивідуального житлового будівництва. 13.09.2007 року ОСОБА_3 надав нотаріально завірену заяву про те, що він не заперечує проти вилучення відведеної йому частини земельної ділянки, площею 449 кв.м., позивачці. Відповідно до заяви від 27.08.2010 року відповідачка ОСОБА_2 надала згоду на вилучення і приватизацію земельної ділянки, площею 449 кв.м., для забудови житлового будинку, що знаходиться на території її домоволодіння по АДРЕСА_1, на користь позивачки та членів її сім"ї. У подальшому 17.01.2013 року між сторонами був укладений Договір, відповідно до якого сторони визнають право власності один одного на житловий будинок, який вони фактично займають. У той же день відповідачка надала нотаріально посвідчену заяву про те, що не заперечує проти вилучення і приватизації земельної ділянки, площею 449 кв.м., для забудови житлового будинку по АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1 У 2010 році виникла потреба в оформленні документів на будинок, у зв"язку з чим було розпочато процес оформлення. Позивачка вважає, що є добросовісним володільцем житлового будинку, відкрито і безперервно володіє ним весь час з 2002 року. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник позивачки повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 на початку судового розгляду позовні вимоги визнала повністю, просила їх задовольнити. У подальшому відповідачка у судове засідання не з"явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в своїй заяві просить розглядати справу в її відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення представника позивачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26.04.2002 року ОСОБА_3, як власник земельної ділянки по АДРЕСА_1 надав згоду на вилучення частини земельної ділянки, площею 449 кв.м., ОСОБА_4 для індивідуального житлового будівництва, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою.

13.09.2007 року ОСОБА_3 надав згоду на вилучення відведеної йому частини земельної ділянки, площею 449 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1, позивачці ОСОБА_1, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою.

27.08.2010 року відповідачка ОСОБА_2 надала згоду на вилучення і приватизацію земельної ділянки, площею 449 кв.м., для забудови житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1, на користь позивачки ОСОБА_1 та членів її сім"ї., що підтверджується нотаріально посвідченою заявою.

27.01.2013 року між позивачкою та відповідачкою був укладений у простій письмовій формі договір, відповідно до якого сторони визнають право власності один одного на житловий будинок, який вони фактично займають, а саме: ОСОБА_2 є власником окремого житлового будинку АДРЕСА_1, який перейшов у спадок від її батька ОСОБА_3; ОСОБА_1 є власником окремого житлового будинку по АДРЕСА_1, збудований нею за згодою сторін протягом 2001-2008 років.

17.01.2013 року відповідачка надала заяву про те, що не заперечує проти вилучення і приватизації земельної ділянки, площею 449 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1 для забудови житлового будинку, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою.

Київським міським бюро технічної інвентаризації було проведено технічну інвентаризації будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1, що підтверджується технічним паспортом.

У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 вказує про те, що вона тривалий час користується вказаним вище будинком, сплачує комунальні та інші платежі, пов"язані з обслуговуванням будинку, виконує поточний ремонт, що підтверджується відповідними доказами, а тому вважає себе добросовісним володільцем спірного житлового будинку, у зв"язку з чим звертається до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

В даному випадку предметом розгляду справи є будівництво житлового будинку ОСОБА_1, адже письмові матеріали справи не містять жодних дозвільних документів, необхідність яких визначена земельним та містобудівним законодавством, а також доказів того, що новозбудоване нерухоме майно було прийнято в експлуатацію та пройшло державну реєстрацію.

Статтею 10 Закону України "Про архітектурну діяльність" для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об"єктів архітектури додержання суб"єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а такою з метою захисту державною прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд здійснює центральний орган виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури. Державний контроль та нагляд у системі центрального органу виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури здійснює Державна архітектурно-будівельна інспекція України та її територіальні органи.

Згідно із п. 2-4 ст. 4 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України Державна архітектурно-будівельна інспекція приймає в установленому порядку в експлуатацію закінчені будівництвом об"єкти (видає відповідні сертифікати, реєструє декларації про готовність об"єкта до експлуатації та повертає такі декларації); реєструє повідомлення та декларації про початок виконання підготовчих робіт, повідомлення та декларації про початок виконання будівельних робіт та у визначених законодавством випадках повертає такі декларації; у визначених законодавством випадках надає дозволи на виконання будівельних робіт, відмовляє у видачі таких дозволів, анулює дозволи на виконання будівельних робіт.

Як вбачається з матеріалів справи, документів, передбачених вказаним вище Положенням та Законами, позивачка ОСОБА_1 не має.

Тобто, діючим законодавством визначений певний порядок здійснення будівельних робіт з будівництва новоствореного нерухомого майна, порядок отримання дозвільної документації, перевірку об"єктів встановленим нормам і правилам, отримання правовстановлюючого документу і державної реєстрації права власності на новостворене нерухоме майно.

Але позивачкою ОСОБА_1 даний порядок дотриманий не був.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як встановлено судом, Київська міська рада жодним чином не оспорює надане право, документи позивачем були не втрачені, а не оформлені належним чином.

Відповідно до п. 9 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-ХІІ спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). У зв"язку з цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об"єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на якій вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З наданих позивачкою доказів вбачається, що вона не зверталася до компетентних державних органів для вирішення питання щодо введення об"єкту в експлуатацію в установленому законом порядку та оформлення права власності на вказаний об"єкт.

Під час розгляду справи позивачка не навела правових підстав для визнання за нею права власності на будівлю, у зв"язку з тим, що нею не дотримано встановленого діючим законодавством порядку, а суд не може підмінити у своєму рішенні сукупність рішень усіх державних органів, до компетенції яких законодавчо віднесені вирішення даних питань.

Також слід зазначити, що ані позивачкою, ані відповідачкою під час розгляду справи не надано жодних належних доказів на підтвердження належності ОСОБА_3 чи відповідачці ОСОБА_2, як спадкоємиці після смерті батька, земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Крім того, під час розгляду справи позивачкою та її представником не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що позивачкою здійснювалося будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1, зокрема, придбавалися будь-які будівельні матеріали, замовлялися послуги будівельників чи інших спеціалістів для будівництва.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження того, що є правові підстави для визнання за нею права власності на житловий будинок.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст. 182, 317, 319, 328, 331, 376, 392 ЦК України, Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності", постановою № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва", -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення.

Головуючий: