Справа № 159/3346/15-ц
Провадження № 2/159/937/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель 27 липня 2015 року

Ковельськийміськрайонний суд Волинськоїобласті

підголовуванням - суддіЛуньової Т.М.,

за участі секретаря Канашкової О.М.,

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ковелі цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_5 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 у якій прохає суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування, посвідчений 19 вересня 2014 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований у реєстрі за №2068, згідно якого позивач ОСОБА_5 подарувала належні їй 178/300 частки житлового будинку, розташованого по вул.. П.Орлика, 6 в м. Ковель Волинської області, своїй онуці відповідачеві ОСОБА_3; визнати недійсним договір дарування, посвідчений 19 вересня 2014 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований у реєстрі за №2070, згідно якого позивач ОСОБА_5 подарувала належні їй 2/3 частини земельної ділянки, розташованої по вул. П.Орлика, 6 в м. Ковель Волинської області своїй онуці відповідачеві ОСОБА_3, а також скасувати державну реєстрацію права власності відповідача ОСОБА_3 на 178/300 частин житлового будинку, розташованого по вул.. П.Орлика,6 в м. Ковель Волинської області та на 2/3 частин земельної ділянки розташованої за цією ж адресою.

Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви позивач посилається на наступні обставини: позивачем та її чоловіком ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі було побудовано житловий будинок, розташований по вул. Радянська, 6 (на теперішній час вул. ОСОБА_8) в м. Ковель. Рішенням народного суду м. Ковеля домоволодіння, що було спільною сумісною власністю подружжя, було поділене в натурі, унаслідок чого позивач стала власником 39/100 частини житлового будинку, а ОСОБА_7 власником 61/100 частини житлового будинку. 22.08.2012 року помер чоловік позивача ОСОБА_7 і спадщину, яка відкрилась унаслідок його смерті, прийняли у рівних частинах позивач, дочка померлого - ОСОБА_2 та син позивача та померлого ОСОБА_9. Відтак частки у спірному домоволодінні, після смерті ОСОБА_7 розподілились таким чином, що у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_9 перейшло по 61/300 частини спірного домоволодіння, а розмір частки позивача ОСОБА_5 у спірному будинковолодінні збільшився до 178/300 частин.

Крім цього, спадкоємцями ОСОБА_7 в рівних частинах було успадковано належну спадкодавцеві ? частину земельної ділянки, розташованої по вул. П.Орлика,6 в м. Ковель Волинської області, цільовим призначенням якої є обслуговування житлового будинку, унаслідок чого у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_9 перейшло по 1/6 частині вказаної земельної ділянки, а розмір частки позивача ОСОБА_5 у спірній земельній ділянці збільшився до 2/3 частин.

04 березня 2014 року помер син позивача, а батько відповідача ОСОБА_9. Спадщину, яка відкрилась після його смерті прийняла відповідач ОСОБА_3

Усвідомлюючи, що у разі виявлення всіма співвласника домоволодіння бажання проживати у вказаному домоволодінні, між ними можуть виникнути спори, щодо порядку користування будинком, позивач вирішила розпорядитися належною їй часткою у спірному домоволодінні таким чином, що відповідачеві ОСОБА_3 відійде частина будинку загальною площею 30,9 м.кв.

У серпні 2014 року позивач передала відповідачеві документи на спірне домоволодіння для підготовки нотаріусом заповітного розпорядження, а через кілька днів відповідач відвезла позивача до приватного нотаріуса ОСОБА_6 Нотаріус повідомила позивача про те, що всі документи готові і залишилось їх лише підписати. Підписуючи документи, виготовлені нотаріусом, позивач була упевнена у тому, що підписує заповітне розпорядження за яким заповіла відповідачеві частину домоволодіння, яким володіла до прийняття спадщини після смерті чоловіка.

У квітні 2015 року, від своєї дочки ОСОБА_2 позивач дізналась про те, що вже не являється власником частини спірного домоволодіння, оскільки належну їй частину домоволодіння 178/300 частини, подарувала відповідачеві.

Вважає, що договір дарування було укладено під впливом обману з боку обдарованої ОСОБА_3, яка ввела позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину та обсягу майна, яке було відчужене унаслідок оспорюваного правочину.

Зокрема, з огляду на свій вік, необізнаність у правовій термінології, позивач вважала, що підписує заповітне розпорядження на 39/100 частин спірного домоволодіння, а не договір дарування усієї належної їй частини домоволодіння, у звязку з чим продовжувала користуватися будинком та земельною ділянкою, продовжувала сплачувати комунальні послуги у розмірі, що не охоплювався житловою субсидією та користуючись при цьому пільгами, як дитина війни.

З покликанням на норми ст.. 230, 229 ЦК України прохає задовольнити позов.

У ході судового розгляду позивач ОСОБА_5 та представники позивача ОСОБА_2 і ОСОБА_1 позов підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві і прохають його задовольнити. Прохають ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування, посвідчений 19 вересня 2014 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований у реєстрі за №2068, згідно якого позивач ОСОБА_10 подарувала належні їй 178/300 часток житлового будинку, розташованого по вул.. П.Орлика, 6 в м. Ковель Волинської області своїй онуці відповідачеві ОСОБА_3; визнати недійсним договір дарування, посвідчений 19 вересня 2014 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований у реєстрі за №2070, згідно якого позивач ОСОБА_10 подарувала належні їй 2/3 частини земельної ділянки, розташованої по вул.. П.Орлика, 6 в м. Ковель Волинської області своїй онуці відповідачеві ОСОБА_3, а також скасувати державну реєстрацію права власності відповідача ОСОБА_3 на 178/300 частин житлового будинку, розташованого по вул.. П.Орлика,6 в м. Ковель Волинської області та на 2/3 частин земельної ділянки розташованої за цією ж адресою.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_4 позову не визнали, заперечили проти його задоволення. Заперечуючи проти позову покликаються на наступні обставини: 04 березня 2014 року помер батько відповідача, а син позивача, ОСОБА_9, з яким відповідач упродовж тривалого часу не підтримувала стосунків з обєктивних причин. Після похорон батька між нею та бабусею позивачем ОСОБА_5 налагодилися добрі стосунки. Саме після поховання батька відповідач дізналась про те, що позивач ОСОБА_5 та її дочка ОСОБА_2 не ладять між собою. Зокрема , по спливу близько двох тижнів після похорону батька між позивачем та її донькою ОСОБА_2 виникла сварка, унаслідок чого за місцем проживання позивача приїздили працівники міліції та швидка допомога. Після цього випадку між позивачкою та відповідачем встановились близькі, довірительні стосунки. Позивач жалілася на ОСОБА_2, казала, що ОСОБА_2 хоче визнати її недієздатною. Коли відповідач приймала спадщину після смерті батька, ОСОБА_9, позивач відмовилась від своєї частки у спадщині після смерті сина на її користь. Коли нотаріус приймала від ОСОБА_5 заяву про відмову від спадщини, позивач також виявила бажання подарувати належну їй частину спірного домоволодіння відповідачці. Свої наміри подарувати належну їй частину домоволодіння, позивач не скривала від оточуючих, оголосила про це на поминальному обіді у ході Сорокаденного поминання померлого, після чого неодноразово повідомляла про свої наміри оточуючих. Позивач сама передала відповідачеві всі необхідні документи для підготовки договору дарування. Враховуючи вік позивача, відповідач за усною згодою позивача, замовила звіт про оцінку нерухомого майна, оплачувала відповідні послуги експерта, підписувалась у акті здачі приймання науково-технічної продукції. Оспорювані договори дарування позивач підписувала добровільно, без будь-якого тиску, у присутності нотаріуса, помічника нотаріуса та відповідача. Під час посвідчення договору дарування нотаріус не лише оголошувала позивачеві зміст договорів дарування частини жилого будинку та земельної ділянки, а й розяснювала наслідки укладених угод. Після посвідчення договорів дарування відповідач постійно відвідувала позивача, привозила продукти харчування, допомагала по господарству, обробляла город. Позивач ОСОБА_5 кардинально змінила своє ставлення до відповідача після того, як ОСОБА_2 дізналась про те, що відповідач стала власником значної частини спірного домоволодіння.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази у справі суд дійшов висновку, що позов підставний і підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ст. 718, 719 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У ході судового розгляду встановлено та доводиться матеріалами інвентаризаційної справи до будинковолодіння по вул. Радянській,6 (на теперішній час вул. ОСОБА_8) в м. Ковель, що рішенням народного суду м. Ковеля будинковолодіння, розташоване по вул. Радянській, 6 (вул.. П.Орлика,6) в м. Ковель, що було спільною сумісною власністю подружжя, було поділене в натурі, унаслідок чого позивач стала власником 39/100 (117/300) частини житлового будинку, а ОСОБА_7 власником 61/100 (183/300) частини житлового будинку. Згідно свідоцтва на право особистої власності ОСОБА_7 на 61/100 частин жилого будинку по вул.. Радянській,6 в м. Ковель, виданого на підставі рішення Ковельської міської ради №221 від 15 вересня 1988 року та свідоцтва на право особистої власності ОСОБА_5 на 39/100 частин жилого будинку по вул.. Радянській,6 в м. Ковель, виданого на підставі рішення Ковельської міської ради №221 від 15 вересня 1988 року, право власності на відповідні частки у спірному домоволодінні було зареєстровано 27 вересня 1998 року в Луцькому міжміському бюро технічної інвентаризації за співвласниками будинку за реєстровим номером 3726. (а.інв.с. 36-38, 45,46).

Сторонами визнається та обставина, що на праві спільної сумісної власності позивачеві ОСОБА_5 та її чоловікові ОСОБА_7 належала земельна ділянка, розташована по вул. П.Орлика, 6 в м. Ковель Волинської області, кадастровий номер :05:018:0010.

Згідно свідоцтва про смерть серії 1-ЕГ №130861 від 22 серпня 2012 року ОСОБА_7 помер 22 серпня 2012 року.

Сторонами визнається і доводиться свідоцтвами про право на спадщину за законом від 08 листопада 2013 року та від 20.11.2013 року, спадкова справа №680/2012, р№3-46.8 та р.№3-494, виданими державним нотаріусом Ковельської державної нотаріальної контори; витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності р.н.12455691 від 08.11.2013 року; витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності і.н. 12615433 1 від 12.11.2013 року, що спадщину після смерті ОСОБА_7 в рівних долях прийняли позивач ОСОБА_5 та діти померлого ОСОБА_2 та ОСОБА_9, унаслідок чого частки у спірному домоволодінні, після смерті ОСОБА_11 розподілились таким чином, що у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_9 перейшло по 61/300 частини спірного домоволодіння та по 1/6 частині земельної ділянки по вул. П.Орлика,6 в м. Ковель, а розмір частки позивача ОСОБА_5 у спірному будинковолодінні збільшився до 178/300 частин, земельної ділянки до 2/3 частин. (а.с.9, 19-20, 21)

Згідно свідоцтва про смерть серії 1-ЕГ №152292 від 04 березня 2014 року 02 березня 2014 року помер ОСОБА_9.

Спадщину, яка відкрилась після його смерті, прийняла, як убачається з витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності і.н. 29163996 від 07.11.2014 року та і.н.29165682 від 07.11.2014 року донька померлого відповідач ОСОБА_3. (а.інв.с.66,69)

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 листопада 2014 року, виданого приватним нотаріусом ОСОБА_6 та зареєстрованим у реєстрі за №2505 (а.інв.с.65) та свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 листопада 2014 року, виданого приватним нотаріусом ОСОБА_6 та зареєстрованим у реєстрі за №2508 (а.інв.с.70 ), спадщина, на яку видано відповідні свідоцтва складається з 61/300 частин домоволодіння, розташованого по вул. П.Орлика,6 в м. Ковель Волинської області та 1/6 частини земельної ділянки, розташованої за цією ж адресою, з урахуванням часток у спадщині від яких відмовилась мати спадкодавця ОСОБА_5 та донька спадкодавця ОСОБА_12, прийняла відповідач ОСОБА_3

Про те, що позивач ОСОБА_5 добровільно відмовилась від своєї частки у спадщині після смерті сина ОСОБА_9, а також знала про розмір частки у нерухомому майні, яку успадкувала відповідач ОСОБА_13 після смерті батька, свідчить те, що про вказану обставину позивач прямо зазначає у позовній заяві, як на беззаперечний факт (перша сторінка позовної заяви).

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Обґрунтовуючи позовну заяву позивач та представники позивача покликаються на те, що оспорювані договори дарування частини житлового будинку та частини земельної ділянки були укладені під впливом обману зі сторони відповідача ОСОБА_13 та приватного нотаріуса, який посвідчував оспорювані договори, оскільки позивачеві не було розяснено суть правочину, його природу, наслідки укладених договорів для сторін правочину. Відтак позивач вважала, що нею підписувались заповітні розпорядження.

Як на доказ тієї обставини, що позивач помилялася стосовно природи оспорюваних правочинів, позивач у позовній заяві та представники позивача у ході розгляду справи покликаються на ту обставину, що після посвідчення договорів дарування належного їй нерухомого майна позивач продовжувала вважати себе власником цього майна, оформляла субсидію для відшкодування витрат за комунальні послуги, не здійснювала особисто відповідних заходів для підготовки документів для відчуження нерухомого майна, а також виказувала намір розпорядитися в подальшому належним їй майном.

Однак, як встановлено у ході розгляду даної справи та підтверджується поясненнями позивача ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_2, звернення позивача до нотаріуса, наслідком чого мало місце укладення оспорюваних договорів дарування, було здійснене з метою врегулювання за життя позивача подальшого порядку користування співвласниками нерухомого майна його частками, у тому числі визначення у натурі частин домоволодіння між його співвласниками.

Те що договори дарування підписувались позивачем добровільно, у пристуності відповідача, нотаріуса та помічника нотаріуса ствердила в судовому засіданні сама позивач ОСОБА_5

У ході розгляду справи позивач підтвердила ту обставину, що оспорювані договори їй оголошувались вголос, однак вона нічого не зрозуміла «про дарування».

Як убачається із змісту договорів дарування частини житлового будинку, розташованого по вул. П.Орлика,6 в м. Ковелі та частини земельної ділянки, розташованої за цією ж адресою, зміст та форма вказаних договорів у повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства. Сторони були ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод і добровільно уклали договори. Крім цього, сторонам було розяснено зміст ст. 717-719, 722,727,728 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 90,91,95,116,120,125,126,152 Земельного кодексу України, ст. 57,59,60,65 Сімейного кодексу України. Вказані обставини сторони підтвердили особистими підписами.

Про те, що позивач не помилялася стосовно природи оспорюваних нею правочинів свідчить та обставина, що вона добровільно передала відповідачеві необхідні для укладення договорів дарування правовстановлюючі документи, адже складення та посвідчення заповітного розпорядження не потребує ні оцінки майна, яке входить до спадкової маси, ні наявності правовстановлюючих документів, необхідних при укладенні договорів дарування.

Хоча допитані в судовому засіданні 21 липня 2015 року свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 показали, що позивач ОСОБА_5 мала намір заповісти відповідачеві належну їй частку у нерухомому майні, а з показань свідків ОСОБА_17, ОСОБА_12, ОСОБА_18 убачається, що позивач ОСОБА_5 мала намір подарувати і подарувала належну їй частину нерухомого майна відповідачеві ОСОБА_3, суд оцінюючи докази враховує, що вказані свідки є близькими та рідними сторін, а тому в основу рішення покладає показання свідків ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, які є сусідами позивача, постійно спілкувались з позивачем і не заінтересовані у результатах розгляду даної справи.

Показаннями допитаних 21 липня 2015 року у ході розгляду даної справи свідків ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21 доводиться та обставина, що волевиявлення позивача ОСОБА_5 на відчуження належного їй нерухомого майна відповідачеві ОСОБА_3 було добровільним. Свідки неодноразово чули від позивача про її наміри «залишити», «передати», «відписати», «переписати», «подарувати» належну їй частину будинку відповідачеві ОСОБА_3 Свої наміри розпорядитися належним їй майном на користь ОСОБА_3, позивач пояснювала добрим ставленням відповідача до неї, турботою про позивача. У той же час показаннями свідків доводиться та обставина, що між позивачем та її дочкою ОСОБА_2 існували напружені стосунки. ОСОБА_2 вкрай рідко відвідувала позивача, а при зустрічі між позивачем та дочкою постійно виникали сварки. Зокрема позивач скаржилась, що ОСОБА_2 хоче зробити її «невміняємою».

Крім цього, твердження представника позивача ОСОБА_2 та свідків ОСОБА_14 і ОСОБА_15, які є рідними дочками представника позивача ОСОБА_2, про те, що останні тісно спілкувались з позивачем ОСОБА_5 і знали про її дійсні наміри щодо розпорядження нерухомим майном, спростовуються показаннями свідків ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21.

Відтак дії позивача, щодо безоплатної передачі у власність відповідачеві частини належної їй нерухомого майна є логічними та вмотивованими, оскільки, як доводиться показаннями свідків, відповідач ОСОБА_22 після відновлення стосунків з позивачем, оточила останню турботою, забезпечувала її продуктами харчування, допомагала позивачеві у побуті.

На обґрунтування вимог позовної заяви представники позивача покликаються на ту обставину, що позивач, після укладення оспорюваних договорів, продовжувала почувати себе власником спірного домоволодіння. Однак така поведінка позивача є логічною, адже вона продовжувала проживати у спірному домоволодінні та користуватися усіма приміщеннями будинку, незважаючи на існування інших співвласників будинку, у тому числі і ОСОБА_2

У той же час, як убачається з пояснень самої позивачки, даних у судовому засіданні 21 липня 2015 року, внучка (відповідач ОСОБА_3А.) вела господарство, хазяйнувала як в огороді, так і в будинку. Крім цього, як встановлено у ході розгляду справи, відповідач перевезла до будинку меблі. Будь-яких заперечень з приводу дій відповідача позивач не заявляла.

Не є підставою для визнання недійсним договору дарування та обставина, що звіт про оцінку житлового будинку, необхідний для укладення договору дарування, замовляла відповідач ОСОБА_3 (а.с.11-13) і вона ж оплачувала послуги експерта, адже згідно ст.. 7 Закону України « Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна проводиться у випадках, встановлених законодавством України, міжнародними угодами, на підставі договору, а також на вимогу однієї з сторін угоди та за згодою сторін.

Не свідчить про наявність обману з боку відповідача і та обставина, що позивачеві ОСОБА_5 було призначено субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг на опалювальний період з листопада 2014 року (а.с.97), адже відповідно до п.6 Положення про порядок призначення та наданню населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №848 від 21.10.1995 року, субсидія призначається одному з членів домогосподарства, на якого відкрито особовий рахунок за місцем реєстрації.

Як убачається з копій договорів про надання населенню послуг з газопостачання, на користування електричною енергією, з копій рахунків на оплату житлово-комунальних послуг та враховуючи дані про реєстрацію місця проживання позивача, субсидія була призначена ОСОБА_5 на відповідних правових підставах.

Крім цього, у ході судового розгляду встановлено, що з дня похорон сина позивача, а батька відповідача, ОСОБА_9, і до Великодня 2015 року між сторонами тривали тісні родинні стосунки, які припинилися лише після приїзду до позивача її дочки, ОСОБА_2 Набуття відповідачем права власності на спірну частину домоволодіння не потягло негативних наслідків для позивача, а навпаки, як убачається з показань свідків, потягли лише позитивні зміни у житті позивача.

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий право чин визнається судом недійсним.

Позивачем не доведено тієї обставини, що відповідач навмисно ввела її в оману щодо обставин, які мають істотне значення зокрема щодо природи оспорюваного правочину.

У той же час, відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Як встановлено у ході судового розгляду та доводиться матеріалами інвентаризаційної справи до будинковолодіння по вул. Радянській,6 (на теперішній час вул. ОСОБА_8) в м. Ковель, вказане домоволодіння було поділене у натурі між позивачем та її чоловіком ОСОБА_7, унаслідок чого позивач стала власником 39/100 (117/300) частини житлового будинку, а ОСОБА_7 власником 61/100 (183/300) частини житлового будинку.

Зокрема згідно експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку (а.інв.спр.38), у власність ОСОБА_7 відійшли три кімнати площами відповідно 13,1 м.кв., 7,7 кв.м., 13,3 кв.м., кухня, коридор та кладовка. У власність позивача відійшли дві кімнати відповідно площею 6,9 кв.м. та 11,2 кв.м., кухня та ванна кімната.

Після смерті ОСОБА_7 22 серпня 2012 року, частка позивача у нерухомому майні збільшилась до 178/300, крім того, власниками часток у вказаному будинковолодінні стали діти позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_9

Незважаючи на вказану обставину, у користуванні позивача фактично знаходився цілий будинок, а своєю частиною будинку позивач продовжувала називати частину будинку, яка перебувала у її власності до смерті чоловіка, тобто виділену в натурі частину будинку, яка становить 39/100 (117/300) частини будинку.

Як убачається з показань свідків, допитаних у ході розгляду даної справи, позивач виказувала свої наміри відчужити відповідачці ОСОБА_3 «свою частину будинку», а в судовому засіданні 21 липня 2015 року позивач пояснила, що хотіла залишити половину домоволодіння дочці, половину онуці, тобто ОСОБА_3

Крім цього, будучи допитаною у ході судового розгляду свідок ОСОБА_19 показала, що позивач неодноразово їй говорила про те, що подарувала ОСОБА_3 свою частину будинку та частину Толіка. При цьому позивач показувала свідкові «свої» дві кімнати, які подарувала відповідачеві.

Аналізуючи наведене, суд дійшов висновку, що відмовившись від своєї частки у спадщині після смерті сина, позивач мала намір подарувати відповідачеві 39/100 (117/300) частини домоволодіння, власником якої вона була за життя ОСОБА_7, без урахування частки, успадкованої після смерті чоловіка.

Враховуючи наведені вище обставини, а також те, що у спільній сумісній власності позивача та її чоловіка ОСОБА_7 перебувала земельна ділянка по вул. П.Орлика,6, з урахуванням рівності часток подружжя у вказаному нерухомому майні, укладаючи договір дарування земельної ділянки, позивач мала намір подарувати належні їй 3/6 частини земельної ділянки, без урахування частки, успадкованої після смерті чоловіка.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що захист цивільного права позивача можливий шляхом визнання частково недійсними оспорюваних позивачем договорів дарування.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо обєкта нерухомого майна (і.н. 39704745 від 25.06.2015 року) р.№ 04, житловий будинок по вул. П.Орлика,6 в м. Ковель та земельна ділянка, розташована за цією ж адресою, перебувають у спільній частковій власності представника відповідача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3. Право власності ОСОБА_2 на 61/300 частину будинку та 1/6 частину земельної ділянки виникло на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, серія та номер 3-470 від 08.11.2013 року та 3-494 від 12.11.2013 року, виданих державним нотаріусом Ковельської державної нотаріальної контори. Право власності ОСОБА_3 на 61/300 частину будинку та 1/6 частину земельної ділянки виникло на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, серія та номер 2505 від 07.11.2014 року та 2508 від 07.11.2014 року, виданих приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу. Право власності ОСОБА_3 на 178/300 частину будинку та 2/3 частини земельної ділянки виникло на підставі договорів дарування, серія та номер 2508, 2068, виданих 08.11.2013 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу (а.с.31-330).

З мотивів, наведених вище, у відповідні розділі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок №6, вул. П.Орлика в м. Ковель Волинської області та земельна ділянка, розташована за цією ж адресою, реєстраційний номер обєкта 04, слід внести зміни стосовно реєстрації права власності відповідача ОСОБА_3 на частки у вказаному нерухомому майні.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат.

Згідно квитанції 0.0.461823196.1 від 23.06.2015 року позивачем сплачено судовий збір у розмірі 487,20 грн. Відтак вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

У той же час витрати на правову допомогу в сумі 1400 грн., згідно квитанції до прибуткового касового ордеру від 01.06.2015 року, понесла не позивач ОСОБА_5, а її представник ОСОБА_2, тож вказані витрати на правову допомогу не можуть бути стягнуті з відповідача на користь позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 15,30, 60-62, 85, 212, 213, 215, 130, 173,174 ЦПК України, ст. 16,203, 229,230,328,717,718,719 ЦК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування задовольнити частково.

Визнати частково недійсним договір дарування, посвідчений 19 вересня 2014 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований у реєстрі за №2068, згідно якого позивач ОСОБА_10 подарувала 178/300 часток житлового будинку, розташованого по вул.. П.Орлика, 6 в м. Ковель Волинської області відповідачеві ОСОБА_3.

Вважати укладеним договір дарування від 19 вересня 2014 року, зареєстрований у реєстрі за №2068, за яким позивач ОСОБА_5 подарувала 117/300 часток житлового будинку, розташованого по вул. П.Орлика, 6 в м. Ковель Волинської області відповідачеві ОСОБА_3.

Визнати частково недійсним договір дарування, посвідчений 19 вересня 2014 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований у реєстрі за №2070, згідно якого позивач ОСОБА_10 подарувала 2/3 частини земельної ділянки, розташованої по вул.. П.Орлика, 6 в м. Ковель Волинської області, кадастровий номер :05:018:0010, відповідачеві ОСОБА_3.

Вважати укладеним договір дарування від 19 вересня 2014 року, зареєстрований у реєстрі за №2070, за яким позивач ОСОБА_5 подарувала ? частину земельної ділянки, розташованої по вул. П.Орлика, 6 в м. Ковель Волинської області, кадастровий номер :05:018:0010, відповідачеві ОСОБА_3

Зобовязати Реєстраційну службу Ковельського міськрайонного управління юстиції внести зміни в розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок №6, вул.. П.Орлика в м. Ковель Волинської області, реєстраційний номер обєкта 04, змінивши розмір частки, яка належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування, серія та номер 2068, виданого 19.09.2014 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу ОСОБА_6, з 178/300 частин на 117/300 частини.

Зобовязати Реєстраційну службу Ковельського міськрайонного управління юстиції внести зміни в розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка, розташована по вул. П.Орлика, 6 в м. Ковель Волинської області, реєстраційний номер обєкта 04, кадастровий номер :05:018:0010, змінивши розмір частки, яка належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування, серія та номер 2070, виданого 19.09.2014 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу ОСОБА_6, з 2/3 частки на 1/2 частку.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судові витрати у справі в розмірі 487,20 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення протягом 10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Головуюча: Т.М.Луньова