У х в а л а

іменем україни

22 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину, договору дарування та повернення майна; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Яворівської сільської ради про визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 05 жовтня 2011 року його брат ОСОБА_6 подарував своїй дружині ОСОБА_5 будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1, власником якого він став на підставі рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2011 року. Після смерті батька ОСОБА_7 та матері ОСОБА_8, яка прийняла спадщину, проте не зареєструвала право власності на будинковолодіння, він фактично вступив в управління спадковим майном. Оскільки право власності за його матір'ю ОСОБА_8 не було зареєстроване, він звернувся до суду, однак вказане будинковолодіння вже було подароване йому на підставі договору дарування від 20 червня 1981 року. Про вчинення неправомірних дій брата ОСОБА_6 позивач не знав, а у 2013 році дізнався, що його брат звернувся із позовом та на підставі рішення суду прийняв спадщину на майно, яке не належало спадкодавцю, та отримав свідоцтво про право на спадщину, яке в подальшому було скасовано. Посилаючись на вказані обставини, просив визнати свідоцтво про право на спадщину та договір дарування від 05 жовтня 2015 року недійсними.

У липні 2014 року ОСОБА_5 пред'явила зустрічний позов, в обґрунтування якого зазначила, що 20 червня 1981 року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_4 житловий будинок в АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці розміром 0, 08 га на підставі договору дарування, який вона вважає недійсним, оскільки в ньому не вказано точних даних про об'єкт дарування, у зв'язку з чим виникає багато розбіжностей з житловим будинком, що вказаний в договорі дарування, та будинковолодінням, що належить їй. З урахуванням викладеного, просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, договір дарування та витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, який посвідчений секретарем Солуківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Визнано договір дарування, укладений 05 жовтня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на будинковолодіння АДРЕСА_1 недійсним.

Зобов'язано ОСОБА_5 повернути ОСОБА_4 будинковолодіння АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, апеляційний суд дійшов висновку про те, що договір дарування від 05 жовтня 2011 року укладено братом ОСОБА_6 на ім'я дружини ОСОБА_5 на підставі судового рішення, яке було скасовано, та відповідно задовольнив вимогу про повернення спірного домоволодіння його власнику.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судове рішення без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська