Справа № 308/1339/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

11 грудня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 серпня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

03.02.2015 ПАТ «ВіЕс Банк» звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і збільшивши у подальшому позовні вимоги мотивувало наступним. За договором від 17.07.2008 № KF50905 ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого згодом стало ПАТ «ВіЕс Банк», надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 90000,00 дол. США зі сплатою за нього 12,5% річних і строком по 15.07.2033. Виконання зобовязань позичальником було забезпечено порукою ОСОБА_2 та ОСОБА_3, із якими банк 17.08.2008 уклав договори поруки.

Банк свої зобовязання виконав, тоді як позичальник свої порушив і спричинив виникнення боргу, що станом на 29.07.2015 склав 87772,09 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1 долар США/22,062278 грн, установленим на 28.07.2015, є еквівалентом 1936452,25 грн, у т.ч.: 61915,24 дол. США боргу за кредитом, 7698,27 дол. США боргу за процентами, 18158,58 дол. США пені. Претензії банку щодо сплати боргу, надіслані відповідачам, залишилися без задоволення.

Посилаючись на ці обставини, на право вимагати дострокового повернення боргу та на положення ЦК України щодо солідарного обовязку позичальника і поручителів його сплатити, банк остаточно просив стягнути на свою користь із кожного з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 17.07.2008 № KF50905, що виникла станом на 29.07.2015, у розмірі 87772,09 дол. США, які є еквівалентом 1936452,25 грн, і покласти на відповідачів судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.08.2015 позов задоволено частково: стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 17.07.2008 № KF50905 у розмірі 87772,09 дол. США, що еквівалентно 1936452,25 грн; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 17.07.2008 № KF50905 у розмірі 87772,09 дол. США, що еквівалентно 1936452,25 грн. У решті позову відмовлено, стягнуто на користь позивача з кожного з відповідачів по 1258,60 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 рішення суду оскаржили. В апеляційній скарзі зазначають, що вважають рішення суду незаконним, безпідставним, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним зясуванням обставин справи. Вказують також, що доводи заперечень відповідачів щодо позову не були взяті судом до уваги, а тому було зроблено хибні висновки щодо предмета спору та було безпідставно задоволено уточнений позов. Жодних конкретних доводів, посилання на докази на обґрунтування правової позиції осіб, які подали апеляцію і просять скасувати рішення із повною відмовою в уточненому позові, скарга не містить.

Заслухавши доповідь судді, взявши до уваги заяву представника позивача ОСОБА_4 про розгляд справи в його відсутність, за відсутності клопотань про відкладення розгляду справи від представників ОСОБА_2 ОСОБА_5 і ОСОБА_6, а також від ОСОБА_1, які не зявилися в судове засідання, відхиливши клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи як необґрунтоване, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК України). Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу, апеляційний суд не робить висновків щодо судового рішення по суті в частині вирішення позову стосовно відповідача ОСОБА_3 та бере до уваги відповідні повязані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду апеляції.

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо кредитних зобовязань і поруки в редакції, чинній на час їх виникнення. Відповідно до ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 541, 543, 549, 550, 553, 554, 611, 612, 614, 622-625, ст. 1050 ч. 2, ст. 1054 ЦК України, цивільні права та обовязки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; позичальник зобовязаний повернути борг кредитору, а останній вправі вимагати стягнення боргу, за відповідних умов достроково, включно зі штрафними санкціями з боржника і поручителя, які відповідають перед кредитором як солідарні боржники; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання. Положення ч. 3 ст. 554 передбачають, що особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Встановлено, що за кредитним договором від 17.07.2008 № KF50905 Відкрите акціонерне товариство «Електрон Банк», правонаступниками якого є Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк», надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 90000,00 дол. США зі сплатою за нього 12,5% річних і строком по 15.07.2033 (а.с. 8-13, 25-27). Виконання зобовязань позичальником було забезпечено порукою ОСОБА_2 та ОСОБА_3, із кожним з яких банк і позичальник уклали 17.07.2008 окремий договір поруки (а.с. 14, 15). За умовами договорів поруки, кожен з поручителів поручився перед кредитором за виконання позичальником зобовязань за кредитним договором і зобовязався солідарно відповідати перед кредитором у повному обсязі за порушення (невиконання) зобовязань боржником, сплативши заборговане (зокрема, п.п. 1.1.-1.3., 2.2. договорів поруки), умовами цих договорів не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою.

Позичальник порушив свої зобовязання за кредитним договором і спричинив виникнення боргу, що його кредитор визначив станом на 29.07.2015 у розмірі 87772,09 дол. США, які за офіційним курсом НБУ 1 долар США/22,062278 грн, установленим на 28.07.2015, є еквівалентом 1936452,25 грн, у т.ч.: 61915,24 дол. США боргу за кредитом, 7698,27 дол. США боргу за процентами, 18158,58 дол. США пені (а.с. 64-69). Претензії банку від 28.10.2014 № 09-3/23441 і № 09-3/23475 щодо сплати боргу, які були одержані ОСОБА_1 і ОСОБА_2 06.12.2014 (а.с. 17, 18), до сплати такого не призвели. Право банку вимагати дострокового повернення всього заборгованого за кредитним договором у разі порушення зобовязань позичальником окрім того, що ґрунтується на положеннях закону, випливає й з умов кредитного договору (п.п. 5.2.7., 5.3. та ін.).

У суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_7 проти задоволення позову заперечували (а.с. 39 та ін.), водночас у справі відсутні дані про будь-які конкретні, мотивовані, підтверджені відповідними доказами заперечення доводів позову, розрахунків, наданих банком, розміру боргу тощо. Встановленим процесуальним порядком особами, які подали апеляційну скаргу, по суті спору доводи позивача не були спростовані.

Єдиним наявним у справі доказом наведення мотивів заперечення правової позиції позивача щодо солідарного стягнення боргу є заява представника відповідача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_7 від 18.08.2015 (а.с. 74). У ній із посиланням на прецедентне судове рішення йдеться про відсутність правових підстав для солідарного стягнення вищевказаного боргу з поручителів, з якими укладені різні договори поруки, що не містять умов стосовно солідарної відповідальності поручителів між собою.

Верховний Суд України у постанові від 17.12.2014 у справі № 6-185цс14 зробив правовий висновок, згідно з яким: особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки (ст. 554 ч. 3 ЦК України); норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого; у випадках укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того ж зобовязання, між ними не виникає солідарної відповідальності між собою.

За приписами ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України, при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.п. 1 і 2 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу; суд управі відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як випливає з мотивувальної та резолютивної частин рішення суду, що переглядається, суд першої інстанції враховував наведені вище положення закону, правову позицію Верховного Суду України і позицію одного з відповідачів. Водночас як сторона, яка висувала наведені заперечення, так і суд залишили поза увагою, що правова позиція, про яку йдеться, була висловлена Верховним Судом України у справі, за обставинами якої вирішувалися по суті вимоги кредитора про солідарне стягнення боргу лише з поручителів боржника, а позов, що предявлявся власне до боржника, був залишений без розгляду. Тож обставини справи, в якій було висловлено відповідну правову позицію, є іншими порівняно з обставинами справи, рішення в якій переглядається апеляційним судом, і в якій позов предявлено як до боржника, так і до його поручителів.

За таких обставин, немає правових перешкод для предявлення та вирішення по суті вимог кредитора до боржника та його поручителів про солідарне стягнення боргу з позичальника та його поручителів, маючи на увазі саме солідарну відповідальність кожного поручителя із боржником, а не солідарну відповідальність поручителів між собою. Вимога про стягнення боргу власне з позичальника не спростована та не заперечується жодними доказами.

Уточнені та змінені вимоги позивача, який без урахування наведеного та без зміни підстав і мотивації позову щодо солідарної відповідальності позичальника і поручителів за порушення кредитного зобовязання просив стягнути увесь борг з кожного з трьох відповідачів окремо, суд першої інстанції задовольнив частково, стягнувши борг з позичальника солідарно з кожним із поручителів. Рішення суду узгоджується з вимогами закону, правильне по суті, справедливе, суд враховував зміст прецедентного судового рішення і, оскільки стягнуто конкретно визначений борг саме з позичальника солідарно з відповідним поручителем, у дійсності про подвійне стягнення боргу не йдеться. Задовольнивши уточнений позов частково, суд взяв до уваги характер спірних правовідносин, дійсні обставини справи, підстави і мотиви позову у взаємозвязку з предявленими вимогами, що випливали з правил щодо відповідальності солідарних боржників перед кредитором. Та обставина, що в резолютивній частині рішення місцевого суду зайво зазначено окремо про стягнення боргу солідарно з позичальника та відповідного поручителя, а не про стягнення боргу солідарно з усіх боржників, на правильність по суті та законність судового рішення не впливає. У мотивувальній частині рішення суду зафіксовано розмір та елементи боргу, належного до стягнення. Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Понад те, фактичному стягненню у будь-якому разі підлягає тільки дійсний, реальний борг, подвійне фактичне стягнення боргу не допускається, питання, повязані з недопущенням подвійного стягнення (забезпечення стягнення саме реально наявного боргу) вирішуються на стадії виконавчого провадження, у якому сторони не позбавлені права провести взаємні розрахунки, укласти мирову угоду, діяти, за наявності для того відповідних підстав, у інший спосіб у порядку, передбаченому Розділом VI ЦПК України, ст. 36 та іншими нормами Закону України «Про виконавче провадження» тощо.

Відтак, відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не виконали свого процесуального обовязку щодо доведення обґрунтованості апеляції (ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України), колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, тому на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію цих відповідачів, що не містить доводів, які б спростовували законність предявлених до них вимог та їх задоволення судом, слід відхилити, а ухвалене щодо них судом першої інстанції рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 303 ч. 1, ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відхилити, ухвалене щодо них рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді