Справа № 371/642/15ц Головуючий у І інстанції Рудик Ю.В.
Провадження № 22-ц/780/3893/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 51 18.08.2015
УХВАЛА

Іменем України

18 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Лащенка В.Д., Фінагєєва В.О.,

при секретарі : Нагорній Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 18 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, обґрунтування якого зазначила, що вона з ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2012 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач залишив їх з та перейшов на інше місце проживання. При цьому вихованням дочки він не займається, навчанням та станом здоров'я не цікавився, не спілкується з нею на протязі останніх трьох років, матеріально не підтримує, а також має значну суму заборгованості по аліментам. Позивач вказала, що така поведінка відповідача заслуховувалась на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, проте належного результату досягнуто не було. Враховуючи, що зазначені обставини в сукупності негативно впливають на нормальний розвиток та виховання дитини, позивач просила суд позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_4

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 18 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено. При цьому попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання своєї малолітньої доньки ОСОБА_4 Покладено на службу у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації контроль за виконанням батьківських обов'язків ОСОБА_3

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач, через представника за довіреністю ОСОБА_5, подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що хоча відповідач і не належним чином виконував свої батьківські обов'язки по вихованню дитини, не піклувався про її духовний та фізичний розвиток, однак позбавлення його батьківських прав є крайнім заходом, що в даному випадку є недоцільним.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2012 року шлюб між сторонами розірвано.

Після розірвання шлюбу позивач змінила прізвище з ОСОБА_2 на ОСОБА_2

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2011 року з відповідача на користь позивач стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 у розмірі 900 грн. щомісяця, починаючи з 2 березня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно довідки - розрахунку заборгованості по аліментам, виданої головним державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві від 4 лютого 2015 року, заборгованість по сплаті аліментів ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 станом на 1 лютого 2015 року складає 32 550 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач зареєстрована та проживає в гуртожитку в АДРЕСА_1 разом з малолітньою донькою ОСОБА_4, 2007 року народження. За місцем проживання ОСОБА_2 характеризується з виключно позитивної сторони як така, що самостійно виховує малолітню дитину з 2012 року по теперішній час. Батько дитини за місцем проживання доньку не відвідував, не цікавився її долею та матеріально не допомагав.

Разом з тим дитини відвідувала дошкільний навчальний заклад № 568 м. Києва з вересня 2010 року, до якого ОСОБА_3 її не приводив і не забирав, не приймав участі у батьківських зборах та масових заходах.

Малолітня ОСОБА_4 навчається в 1-а класі ЗОШ 258 м. Києва з 1 вересня 2014 року та виключно позитивно характеризується як така, що має широкий кругозір, любить читати, демонструє багатий словесний запас, добре розвинена увага та інше, що відображено у навчально - педагогічній характеристиці дитини від 29 квітня 2015 року.

Крім цього, ОСОБА_4 займається айкідо, бере участь у змаганнях, оздоровчих таборах, показових виступах, семінарах. Проявила себе талановитою, старанною та перспективною ученицею, що показує високі результати. Мати дитини самостійно сплачує членські внески до організації, оплачує участь дитини в поїздках на змагання, за власний кошт купує форму для занять, що підтверджується даними, які містяться у копії характеристики № 59 від 1 грудня 2014 року, виданої президентом ради айкідо України.

Встановлено, що органом опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві держаної адміністрації вивчено питання щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно його доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та складено висновок від 30 січня 2015 року за № 689/ 41/3/103. На час розгляду цього питання з'ясувалось, що відповідач вихованням доньки не займався, навчанням, здоров'ям дитини не цікавився, матеріально не допомагає, борг по сплаті аліментів становить більше 25 000 грн. З урахуванням зазначених обставин орган опіки і піклування прийшов до висновку про доцільність позбавлення його батьківських прав щодо його малолітньої дитини.

Також судом першої інстанції, за участю психолога відділу освіти Миронівської РДА ОСОБА_9., під час з'ясування думки малолітньої ОСОБА_4 щодо власних поглядів її особистого життя встановлено, що ОСОБА_4 висловила небажання спілкуватися з батьком ОСОБА_8, проте зазначила, що дитина має виховуватися обома батьками.

Таким чином встановлені обставини ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків та досліджені докази в сукупності свідчать про його винну поведінку до виконання батьківських обов'язків щодо малолітньої доньки.

В абз. 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Пунктом 15 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін..), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, обов'язково здійснювати необхідні дії для залучення відповідача у справі та з'ясування його позиції й обґрунтувань.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та моральної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками.

Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_3 указував на те, що він має намір змінити своє життя стосовно виховання дитини, від спілкування з нею не ухиляється, навпаки, бажає її відвідувати, проявляти любов та матеріальну турботу, однак донька та позивач не виявляють бажання до спілкування.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, як зазначено в абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

З огляду на викладене обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що хоча відповідач як батько не бере участь у фізичному і духовному розвитку доньки, її навчанні, вихованні тощо, однак позбавлення його батьківських прав є крайнім заходом, що в даному випадку є недоречним, оскільки матеріали справи ні містять переконливих доказів, які б давали підстави характеризувати відповідача з негативної сторони або його небажання виконувати батьківські обов'язки.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд дав неналежну оцінку доказам, зокрема висновку органу опіки та піклування, позиції прокурора та пояснень свідків, де заявлено про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, колегія суддів не приймає до уваги як необгрунтовані, адже відповідно до положень ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має не має для суду наперед встановленого значення, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Отже висновок служби у справах дітей та думка прокуратури не має для суду наперед встановленого значення і підлягає оцінці нарівні із іншими доказами, як і пояснення свідків.

На переконання судової колегії факт виникнення заборгованості у ОСОБА_3 по сплаті аліментів на утримання малолітньої доньки також не може слугувати в розумінні ст. 164 СК України безумовною підставою для позбавлення батьківських прав.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 18 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: