22-ц/775/1229/2015(м)
Головуючий в 1 інстанції Турченко О.В.
Доповідач Супрун М.Ю.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2015 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Супрун М.Ю

суддів Лісового О.О., Мироненко І.П.,

при секретарі Собецькій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Безпека та право» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Безпека та право» на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и в :

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 жовтня 2015 року вищезазначений позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Безпека та право» (далі: ТОВ «Безпека та право») на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 19288,94 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 27750 грн., з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обовязкових платежів при їх виплаті, та моральну шкоду у розмірі 1000 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Безпека та право» на користь держави судовий збір у розмірі 730 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду змінити та стягнути з нього на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 11356,36 грн. та середній заробіток, виходячи з середньоденної заробітної плати у розмірі 250 грн., в задоволенні решти позовних вимог - відмовити в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги ТОВ «Безпека та право» зазначило, що судом першої інстанції були неповно зясовані обставини справи та не досліджені докази, надані сторонами. Суд не дав належної оцінки довідці, виданої підприємством, в якій зроблений перерахунок заборгованості із заробітної плати ОСОБА_1 за період з червня 2014 року по квітнень 2015 року з урахуванням того, що до зазначеного періоду позивачу була нарахована заробітна плата в завищеному розмірі. Крім того, суд першої інстанції стягнув на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, наявність якої не була доведена останньою.

Представник відповідача ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1, в судовому засіданні апеляційного суду просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача та позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

У відповідності зі ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 з 01 грудня 2011 року по 15 квітня 2015 року працювала в ТОВ «Безпека та право» за сумісництвом.

Згідно довідки, виданої ТОВ «Безпека та право», на 02 липня 2015 року заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 за період з червня 2014 року по квітень 2015 року складає 24354,71 грн. (а.с.9)

20 липня 2015 року позивачу було перераховано частина заборгованості по зарплаті у розмірі 5065,77 грн., що підтверджується випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 № 8557. (а.с. 10-11).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості своєчасно не виплаченої за період з червня 2014 року по квітень 2015 року заробітної плати в сумі 19 288,94 грн., з урахуванням часткового її погашення 20 липня 2015 року.

Крім того суд дійшов висновку, що нездійснення роботодавцем виплати належних звільненому позивачу сум у день звільнення є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

У звязку з порушенням відповідачем трудових прав позивача, суд, враховуючи глибину фізичних та моральних страждань останньої, стягнув на її користь моральну шкоду.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними та відповідають обставинам справи.

Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У відповідності до ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Приймаючи до уваги те, що відповідач за період з червня 2014 року по квітень 2015 року не сплатив позивачу нараховану заробітну плату в загальній сумі 24 354,71 грн, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вона підлягає стягненню в судовому порядку з вирахуванням частини заробітку у розмірі 5065,77 грн., сплаченого ОСОБА_1 20 липня 2015 року.

При цьому суд правильно виходив з того, що переплата заробітної плати позивачу за інший період, а саме з січня 2013 року по квітень 2014 року не має правового значення для вирішення цієї справи з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства.

Так, згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи те, що позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення заробітної плати за період з червня 2014 року по квітень 2015 року, а відповідачем позов про стягнення переплаченої винагороди за працю за період з січня 2013 року по квітень 2014 року заявлений не був, місцевий суд обґрунтовано не прийняв до уваги новий розрахунок боргу по зарплаті відповідача.

Встановивши, що позивачці не були виплачені усі належні їй при звільненні суми, суд дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні. При цьому суд правильно обчислив розмір середнього заробітку позивача у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, виходячи з середньоденного заробітку в розмірі 250 грн. та 111 робочих днів, що не оспорються відповідачем.

У відповідності з положеннями ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки відповідачем було допущено порушення прав позивача на своєчасне одержання винагороди за працю, мала місце тривала невиплата заробітної плати, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 внаслідок порушення її трудових прав зазнала моральної шкоди.

При цьому визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 1000,00 грн, суд, у відповідності до вимог закону, врахував характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань позивача, вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду, обґрунтовано викладені в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржуване рішення суду першої інстанцій без змін.

Керуючись ст. 307, 308, 314 - 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Безпека та право» відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: