Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/9075/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2015 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.

при секретарі Семиволос І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про стягнення середнього заробітку за час затримки у поновленні на роботі та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 .В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про стягнення середнього заробітку за час затримки у поновленні на роботі та стягнення моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Соснівського райсуду м. Черкаси від 03.04.15р. позивач був поновлений з 30.12.2014р. на роботі на посаді заступника начальника управління господарського забезпечення виконавчої Дирекції соціального страхування з тимчасових втрати працездатності та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 33111грн. 99коп., моральну шкоду в розмірі 500грн., а всього 33611грн. 99коп.

Вказане судове рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 26.05.2015р. Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України від 09.09.2015р. вказані судові рішення залишені без змін.

За виконавчим листом, органами ДВС відкрито виконавче провадження від 09.04.15р. №47197591.

Станом на 28.09.2015р. рішення суду першої інстанції від 03.04.15р. та виконавче провадження не були виконані, тобто позивач не був поновлений на роботі та не було стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 33111грн. 99коп., а також моральну шкоду 500грн.00коп.

Позивач вважає, що своїми діями відповідач позбавив його законних прав на працю та можливість заробляти гроші для утримання сім»ї, в т.ч. неповнолітньої дитини. Моральна шкода завдана непоновленням його на роботі та невиконанням судових рішень, розмір якої становить 10тис.грн.

Таким чином, позивач просить суд стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.04.2015р. по 28.09.2015р., а також моральну шкоду в розмірі 10тис.грн. 00коп.

Під час розгляду справи, 11.11.2015р. позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, за якими він просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.04.2015р. по 05.11.2015р. та моральну шкоду в розмірі 5000грн. 00коп.

Ухвалою суду від 01.12.2015р. позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано термін для усунення недоліків.

На виконання вказаної ухвали суду, 03.12.2015р. позивач подав письмову заяву про уточнення позовних вимог, за якими просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки у поновленні на роботі за період з 03.04.2015р. по 05.11.2015р. в розмірі 50088грн. 78коп., а також моральну шкоду в розмірі 5000грн. 00коп.

04.12.2015р. позивач знову подав заяву про уточнення позовних вимог, заявивши, що заяву про уточнення позовних вимог в редакції від 03.12.2015р. він відкликає. Отже, зазначено, що рішенням Соснівського райсуду м. Черкаси від 03.04.15р. позивач був поновлений з 30.12.2014р. на роботі на посаді заступника начальника управління господарського забезпечення виконавчої Дирекції соціального страхування з тимчасових втрати працездатності та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 33111грн. 99коп., моральну шкоду в розмірі 500грн., а всього 33611грн. 99коп.

Вказане судове рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 26.05.2015р. Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України від 09.09.2015р. вказані судові рішення залишені без змін.

Незважаючи на вказані судові рішення, рішення в частині поновлення позивача на посаді заступника начальника управління господарського забезпечення ОСОБА_2 дирекції фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності було виконане лише 05.11.2015р. Вважає, що на підставі ст. 236 КЗпП України, підставою для виплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку є затримка власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі. Обов»язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі настає тоді, коли така затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу.

Посилаючись на положення ст. 29 КЗпП, п.21 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995р., позивач просить суд, - стягнути з відповідача на свою користь середньомісячний заробіток за час затримки у поновленні на роботі за період з 03.04.2015р. по 05.11.2015р. у розмірі 72325грн. 47коп. (час затримки у поновленні на роботі за період з 03.04.15р. по 05.11.15р. включно становить 147 робочих днів, тобто квітень 19 днів, травень 18 днів, червень 20 днів, липень 23 дні, серпень 20 днів, вересень 22 дні, жовтень 21 день, листопад 4 дні; середній заробіток за час затримки у поновленні на роботі за вказаний період складає: 492грн. 01коп. х 147 днів =72325грн. 47коп.), а також моральну шкоду в розмірі 5000грн. 00коп. Зазначає, що рішенням Соснівського райсуду м. Черкаси від 03.04.15р. по справі №712/1011/15ц встановлено, що розмір зарплати за два останні місяці на роботі становить 21166грн. 01коп., розмір середньоденної зарплати 492грн. 23коп.).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 повністю підтримав позовні вимоги в редакції від 04 грудня 2015р. та просив їх задовольнити. Зазначив, що рішення суду першої інстанції від 03.04.15р., яке набрало законної сили, в часині поновлення на роботі було виконано 05.11.2015р. і цього ж дня повністю виплатили грошові кошти, присуджені за рішенням суду. При цьому, 09.04.15р. він звернувся з виконавчим листом до органів ДВС про поновлення його на роботі і цього ж дня було відкрито виконавче провадження. Рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітку звернуто до негайного виконання. 23.07.15р. відповідач виплатив йому частину заробітку в розмірі 10583грн. 01коп. Крім того, він 24.07.15р. звернувся до органів ДВС з виконавчим листом про стягнення зарплати та моральної шкоди. Чи завершені виконавчі провадження, йому не відомо. За період з 03.04.15р. по 05.11.15р. він не міг влаштуватись на роботу, т.я. відповідач не виконав судове рішення. 06.11.2015р. відповідач остаточно виплатив йому залишок по зарплаті 16052грн. 27коп., а також 417грн. 50коп. моральної шкоди, з врахуванням обов»язкових утримань. Моральна шкода полягає в тому, що його не було поновлено на роботі, він має неповнолітню дитину, яку не міг утримувати, не міг отримувати доходи і утримувати свою сім»ю, а тому розмір моральної шкоди становить 5000грн. Таким чином, вважає, що його умисно не було поновлено на роботі, незважаючи на звернення до органів ДВС, органів внутрішніх справ тощо.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за довіреністю ОСОБА_3 повністю заперечувала проти позову, в т.ч. в редакції від 04.12.2015р., і просила відмовити у його задоволенні, про що надано письмові заперечення. Зазначила, що за судовим рішенням від 03.04.15р. здійснено виплату позивачеві зарплати за один місяць 23.07.15р., тобто після набрання судовим рішенням законної сили на підставі ухвали апеляційного суду Черкаської області від 26.05.15р., а 06.11.2015р. виплачено решта коштів по зарплаті та моральну шкоду на загальну суму 26635грн. 28коп., з врахуванням обов»язкових платежів. Виплати здійснені не на виконання постанов органів ДВС, а на виконання судових рішень, тобто добровільно. Крім того, вказує, що після апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції, відповідачем була подана апеляційна скарга. Ухвалою ВССУ від 12.06.15р. було відкрито касаційне провадження і зупинено виконання судового рішення в частині, що не підлягає до негайного виконання. Про ухвалу ВССУ від 09.09.2015р., відповідачу стало відомо 21.09.2015р. Також зазначає, що відповідач не міг поновити позивача на посаді, оскільки на час прийняття рішення суду від 03.04.15р., - його посаді в штаті не було. Позивачеві пропонувалися інші посади, але він відмовлявся їх зайняти, а тому вини відповідача у невиконання судових рішень, - немає. 05.11.15р. позивача було поновлено на посаді з 30.12.2014р. і, таким чином судове рішення було виконане. Крім того, 06.11.2015р. ОСОБА_1 було звільнено за згодою сторін. В частині відшкодування позивачеві моральної шкоди, вважає, що така шкода не доведена.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги в остаточній редакції від 04.12.2015р. підлягають до часткового задоволення за таких підстав:

встановлено, що рішенням Соснівського райсуду м. Черкаси від 03.04.15р. позивач ОСОБА_1 був поновлений з 30.12.2014р. на роботі на посаді заступника начальника управління господарського забезпечення виконавчої Дирекції соціального страхування з тимчасових втрати працездатності та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 33111грн. 99коп., моральну шкоду в розмірі 500грн., а всього 33611грн. 99коп.

Вказане судове рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 26.05.2015р. Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України від 09.09.2015р. вказані судові рішення залишені без змін.

Постановою державного виконавця відділу ДВС Подільського районного управління юстиції у м. Києві від 09.04.2015р. відкрито виконавче провадження №47197591 щодо виконання виконавчого листа, виданого 03.04.15р. про поновлення ОСОБА_1 з 30.12.2014р. на роботі на посаді заступника начальника управління господарського забезпечення виконавчої Дирекції соціального страхування з тимчасових втрати працездатності. Зазначено, що постанова підлягає до негайного виконання.

Постановою державного виконавця відділу ДВС Подільського районного управління юстиції у м. Києві від 24.07.2015р. відкрито виконавче провадження №48226520 щодо виконання виконавчого листа, виданого 09.06.15р. про стягнення з виконавчої Дирекції соціального страхування з тимчасових втрати працездатності на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 33111грн. 99коп. та моральної шкоди в розмірі 500грн.

Відповідно до платіжного доручення №1779 від 06.11.2015р. ОСОБА_1 відповідачем виплачено моральну шкоду в розмірі 417грн. 50коп., з врахуванням обов»язкових платежів, на виконання рішення суду, за платіжним дорученням від 06.11.2015р. йому виплачено заробітну плату в розмірі 16052грн. 27коп., а за платіжним дорученням №1319 від 23.07.2015р. виплачено зарплату 10583грн. 01коп. з врахуванням обов»язкових платежів.

На підставі наказу №376-к від 05.11.2015р., виданого виконавчою Дирекцією соціального страхування з тимчасових втрати працездатності, на виконання рішення Соснівського райсуду м. Черкаси від 03.04.15р., поновлено ОСОБА_1 з 30.12.14р. на посаді заступника начальника управління господарського забезпечення виконавчої дирекції Фонду з виплатою йому середнього заробітку за час вимушеного прогул в розмірі 33111грн. 99коп. та моральної шкоди 500грн. 00коп.. а всього 33611грн. 99коп.

Дані обставини, в т.ч. відомості бухгалтерської довідки, сторонами не оспорюються.

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до правоохоронних органів, органів ДВС, органів прокуратури та інш. щодо неправомірних дій посадових осіб виконавчої Дирекції соціального страхування з тимчасових втрати працездатності з приводу непоновлення його на роботі відповідно до судових рішень.

Як передбачено ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України.

Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України).

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 01.07.2015р. у справі №6-435цс15, - Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обовязок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обовязки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обовязків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно (стаття 68 Конституції України, статті 11, 14 ЦК України, статті 14, 367 ЦПК України, Закон України «Про виконавче провадження»).

Так, частина перша статті 235 КЗпП України (в ред., що діяла на час спірних правовідносин) передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина п'ята статті 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обовязковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обовязковості з моменту проголошення.

Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина пята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обовязковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обовязків.

Отже аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обовязок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обовязок полягає у тому, що у роботодавця обовязок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України).

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У випадку невиконання цього обовязку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначають Закон України «Про виконавче провадження», а також прийнята на виконання цього Закону Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5.

Відповідно до зазначених нормативно-правових актів примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа.

Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Таким чином, з»ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, на думку суду є встановленими обставини про те, що після постановлення Соснівським райсудом м. Черкаси 03 квітня 2015 року рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі, - відповідач видав наказ про його поновлення на роботі лише 05 листопада 2015 року, а тому є підстави вважати, що мав місце факт затримки з вини відповідача виконання судового рішення, у розумінні статті 236 КЗпП України, яка зумовлює відповідальність, передбачену цією нормою.

Як зазначено в позовній заяві в ред. від 04.12.2015р. та відповідно до пояснень позивача, наданих ним в судовому засіданні, він просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки у поновленні на роботі за період з 03.04.15р. по 05.11.15р., що складає 147 робочих днів, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати 492грн. 23коп., що, як вважає позивач, визначено у рішенні Соснівського райсуду м. Черкаси від 03.04.2015р., а тому до стягнення підлягає 72325грн. 47коп.

Між тим, твердження позивача про середньоденний розмір зарплати у сумі 492грн. 23коп., - є помилковим. Так, як зазначено у рішенні Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.04.2015р., - відповідно до довідки №26 від 06.03.2015р. середньоденна зарплата становить 340грн. 74коп. Саме такий розмір враховано судом при визначені середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивачем ОСОБА_1 вказане судове рішення, в т.ч. в частині визначення розміру середньоденного заробітку чи середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - не оскаржувалось, є таким, що набрало законної сили і на даний час повністю виконане. Отже, вирішуючи даний спір по суті, суд вважає обставини щодо визначення розміру середньоденного заробітку, як такі, що встановлені судовим рішенням, відповідно до вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України.

Враховуючи, що відповідач не визнав позовні вимоги, в т.ч. в редакції від 04.12.2015р., - в повному обсязі; період затримки у поновленні на роботі ОСОБА_1, що визначений останнім, - відповідачем не спростовано, а тому суд погоджується із кількістю робочих днів 147 (з 03.04.15р. по 05.11.15р.), протягом яких ОСОБА_1 не був поновлений на роботі.

Отже, за підрахунками: 147 робочих днів х 340грн.74коп. середньоденна зарплата = 50088грн. 78коп., тобто такий розмір середнього заробітку за час затримки у поновленні на роботі підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача.

При цьому, позивачем, на виконання вимог ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, до суду, станом на час розгляду справи, не надано жодних належних, допустимих та переконливих доказів у підтвердження його тверджень про інший розмір середнього заробітку за час затримки у поновленні на роботі. Крім того, слід звернути увагу на те, що ухвалою суду від 01.12.2015р. надавався позивачеві строк для усунення недоліків позовної заяви і правом на викладення остаточних позовних вимог, позивач скористався неодноразово.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000грн. 00коп., то такі вимоги не підлягають до задоволення, оскільки є безпідставними. Так, як зазначалось вище, ст. 236 КЗпП України передбачає відповідальність за затримку з вини відповідача виконання судового рішення, а тому для даних правовідносин не можуть бути застосовані норми ст. 237-1 КЗпП України.

Таким чином, позовні вимоги в редакції від 04.12.2015р. слід задовольнити частково, а саме: стягнути з ОСОБА_2 дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки у поновленні на роботі за період з 03 квітня 2015р. по 05 листопада 2015р. в розмірі 50088грн. 78коп.; в іншій частині позову необхідно відмовити.

На підставі ст.ст. 79, 88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», необхідно з відповідача стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 500грн. 90коп., оскільки при подачі даного позову був позивач звільнений від сплати судових витрат.

На підставі викладеного, та керуючись Конституцією України, ЗУ «Про виконавче провадження», ЗУ «Про судовий збір», ст.ст. 15, 16 ЦК України, правових позицій ВСУ від 01.07.2015р. у справі №6-435цс15, постановою Пленуму ВСУ від 6 листопада 1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст. 253, 236, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 14, 15, 57-61, 79, 88, 174, 209-223, 367 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки у поновленні на роботі за період з 03 квітня 2015р. по 05 листопада 2015р. в розмірі 50088грн. 78коп.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в дохід держави судовий збір в розмірі 500грн. 90коп.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: ОСОБА_4