Справа № 526/2598/14-ц
Провадження № 2/526/77/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06 жовтня 2015 року Гадяцький районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - Киричка С.А.

з участю секретаря - Широколави О.В.

позивачки - ОСОБА_1

представників відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Гадяч цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним, -

встановив:

До суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_4 про визнання заповіту її матері ОСОБА_6 посвідченого 26.07.2013 року недійсним.

У своєму позові вказує, що 01.05.2014 року померла її мати ОСОБА_6, якій належав будинок за адресою м. Гадяч, вул. Островського,6, успадкований після смерті чоловіка. Проте, його воля була така, що б майно після його смерті перейшло у власність до дітей, тобто до неї та її брата ОСОБА_7, але у звязку з тим, що ніяких суперечок між ними не виникало, вони вирішили, що єдиним власником буде мати. Після смерті брата, 22.04.2011р., її стосунки з матірю почали погіршуватися. На той час з матірю почали підтримували стосунки онук, син брата, - ОСОБА_4, разом зі своєю матірю ОСОБА_3 Після чого, мати уникала з нею зустрічі, по телефону спілкувалася неохоче. Після поїздки на море у липні 2011 року стан здоровя матері погіршився. Весь час ОСОБА_1 проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1, працювала у м. Київ та на кожні вихідні приїжджала до дому. У грудні міський голова ОСОБА_8 повідомила її, що до неї надійшла усна скарга, про те, що вона не доглядає за своєю матірю. У березні 2013 року мати повідомила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звершили над нею насилля, покинули і тепер вона залишилася сама. Вона, як дочка, вважала за обовязок негайно приїхати до матері та налагодити побут, але залишатися з матірю кожного дня не могла, так як працювала в м. Київ. Після відновлення спілкування з матірю, до неї почали приходити онук та ОСОБА_3 Між нею та ОСОБА_4 була домовленість про догляд за матірю, вона щомісячно залишала кошти на її утримання, копання огороду та спилювання дерев, постачала продукти харчування, одяг, засоби гігієни, мобільний телефон та інше. Під тиском ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мати відмовилася від її допомоги, брутально вилаяла, виштовхала з двору та сказала більше не зявлятися. 26 липня 2013 року мати склала заповіт в якому заповіла будинок ОСОБА_4 Після поховання матері вона звернулася до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та 03 грудня 2014 року отримала повідомлення про наявність заповіту на ОСОБА_4 Вважає, що на момент складання матірю заповіту волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити та визнати заповіт її матері ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 посвідчений 26.07.2013 року недійсним, суду пояснила, що воля матері була подавленою, її було дуже легко умовити, в результаті хвороби у неї був депресивний стан.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності, але з участю представників.

Представник відповідача ОСОБА_2 проти позовних вимог ОСОБА_1 заперечив, суду пояснив, що на час складання заповіту ОСОБА_6 будь-якими психічними захворюваннями не страждала і могла повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується висновком судово-психіатричного експерта.

Представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала.

Приватний нотаріус ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не підтримала та пояснила, що посвідчення спірного заповіту відбувалося відповідно до встановлених вимог законодавства щодо вчинення нотаріальних дій, при цьому будь-яких невідповідностей волевиявленню ОСОБА_6 чи тиску на неї під час посвідчення заповіту не було встановлено.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків, дослідивши докази, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно заповіту ОСОБА_6, посвідченого 26.07.2013 року приватним нотаріусом ОСОБА_5 в присутності двох свідків, спадкодавець заповіла належний їй будинок №6, що розташований по вул. Островського в м. Гадяч та земельну ділянку за цією ж адресою - ОСОБА_4

Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 у своїх показах суду повідомили, що в момент вчинення заповіту ОСОБА_6 фізично була ослаблена, в неї не працювала рука, проте розуміла, що за дія відбувається і бажала скласти заповіт на користь відповідача. На всі запитання нотаріуса вона відповідала та пояснила, що хоче написати заповіт на онука, так як донька від неї відмовилася.

Свідок ОСОБА_12, невролог Гадяцької ЦРЛ суду пояснила, що ОСОБА_6 перебувала на лікуванні в стаціонарі Гадяцької ЦРЛ в 2012 році, але як пацієнта її не пригадує.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 ЦК України. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими службовими особами.

Відповідно до ч.4 ст.207 ЦК України, якщо фізична особа у звязку з хворобою або фізичною вадою не може підписати власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Відповідно до абзацу 3 ч.2 ст.1248 ЦК України, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст.1253 ЦК України).Стаття 225 ЦК України передбачає, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ч.ч.2, 3, 5, 6 ст.1253 ЦК України, у випадках, встановлених абзацом 3 ч.2 ст.1248 ЦК України, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обовязковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Як встановлено судом, при оформленні даного заповіту були дотримані всі вищезазначені вимоги до форми заповіту.

Статтею 1257 ЦК України встановлено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_6 померла 01.05.2014 року.

Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 443 від 14.08.2015 року ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, на час складання заповіту 26.07.2013 року, будь-яким психічним захворюванням не страждала і могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що спадкодавець ОСОБА_6 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час вчинення оспорюваного правочину, та доказів, що підтверджували б факт вчинення заповіту під впливом насильства, а тому з підстав вказаних позивачем даний правочин не може бути визнаний недійсним.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки волевиявлення ОСОБА_6 на момент складання заповіту від 26.07.2013 року було вільним і відповідало її волі, процедура підписання заповіту та вимоги щодо його оформлення були дотримані.

Керуючись ст.ст.207, 1247, 1251, 1257 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 60, 209, 213-215 ЦПК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд, -

вирішив:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 10 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Полтавської області через Гадяцький районний суд Полтавської області.

Головуючий: С. А. Киричок