РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/1982/15-ц

пр. № 2/759/2409/15

31 серпня 2015 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Лук'яненко Л.М.

при секретарі: Борей В.Г., Копчук Р.М., Коваленко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» в особі Київського відділення «ПриватБанк», ТОВ «Автокредит Плюс» про повернення сплачених коштів

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 06 лютого 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про в особі Київського відділення «ПриватБанк», ТОВ «Автокредит Плюс» про повернення сплачених коштів, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові, а його представник в судовому засіданні посилалися на те, що В мережі інтернет на одному із сайтів «PLANETA AUTO» позивач дав згоду на публічний договір про надання фінансового лізингу згідно якого лізингодавець ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» керуючись законом України про фінансовий лізинг та ст.ст. 633, 634 ЦК України, публічно пропонував необмеженому колу осіб можливість отримати послуги фінансового лізингу.

Після цього позивач в київському відділенні ПАТ КП «Приват Банк» яке знаходиться за адресою: м. Київ, пр.-т. Перемоги, 65, 07.01.2013 року підписав заяву про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу №К200А+02007248 фактично не ознайомившись ні з публічним договором ні з вказаною заявою. Зі сторони банку заяву підписала провідний спеціаліст ОСОБА_2 яка перевірила його паспорт та записала його данні до заяви.

17.01.2013 року позивач в Київському відділенні банку, сплатив перший внесок 30% від вартості в сумі 18700 грн., та позивачу була надана специфікація та акт приймання передачі автомобіля DAEWOO MATIZ M16, ХетчБек, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та переданий позивачу автомобіль в користування згідно договору лізингу.

Позивач щомісячно сплачував кошти згідно додатку № 2 до договору фінансового лізингу та умов договору не порушував. Всього позивачем було сплачено 48786 грн. 80 коп.

Але у серпні 2014 року в зв'язку з тяжким фінансовим становищем та тим що позивача повідомили з банку що він вносить платежі не в повному обсязі позивач не вчасно вніс платіж.

16.09.2014 року ОСОБА_1 приїхав до Київського відділення «Приват Банку» щоб з'ясувати чому банк односторонньо самочинно підняв щомісячні платежі та на яку суму, де позивача змусили віддати автомобіль співробітникам безпеки ПАТ КБ «Приват Банк» та підписати акт повернення предмету лізингу. Також позивача було повідомлено що договір фінансового лізингу розірваний.

Такі дії вважає незаконними такими які порушують права та обов'язки як лізингоотримувача, оскільки просрочення платежів було не тривалим, повязане з тяжким матеріальним становищем, має на утриманні неповнолітніх дітей, дружина не працює; крім того, вилучення автомобіля було не правильним, так як він сам міг реалізувати цей автомобіль за більшу ціну і погасити борг.

Вважає, що банк повинен повернути йому 48 786, 80 гривень, вважає вказані кошти своїми і наполягає на їх виплаті відповідачем йому. На звернення позивача і його представника до відповідача з питанням повернення йому вказаної суми отримано відмову.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» позов не визнав, посилаючись на те, що ними дійсно з позивачем було укладено договір лізингу, позивачу надано автомобіль, встановлена вартість, складено графік погашення коштів за автомобіль, який позивач порушив; вони вилучили автомобіль, продали його, а кошти витратили на погашення боргу позивача. Банком був надісланий лист-повідомлення про подію дефолта від 28.08.2014 р., повідомлення про розірвання договору від 07.01.2014 р. У заяві від 16.09.2014 р. вказано, що ОСОБА_1 отримав повідомлення про розірвання кредитного договору, зобов*язався в строк до 18.09.2014 р. внести платіж, але як випливає з виписки по рахунку, платіж був внесений лише 26.09.2014 р. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представник ТОВ «Автокредит Плюс» в судове засідання не з»явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача і представника відповідача, наддавши оцінку показам свідків, з»ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що позивачем ОСОБА_1 в мережі інтернет на одному із сайтів «PLANETA AUTO» надав згоду на публічний договір про надання фінансового лізингу згідно якого лізингодавець ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» керуючись законом України про фінансовий лізинг та ст.ст. 633, 634 ЦК України, публічно пропонував необмеженому колу осіб можливість отримати послуги фінансового лізингу.

Згідно ст. 13.1 договору - цей договір є змішаним договором, в якому містяться положення договору фінансового лізингу та договору купівлі-продажу.

Згідно ст. 2 договору - предмет договору,

2.1. Лізингодавець на умовах фінансового лізингу передає у платне володіння та користування предмет лізингу, найменування, марка, модель, комплектація, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого на момент укладення договору наведені в п. 14.1.1 Заяви про приєднання до Договору, Додатку 1 «Специфікація», а Лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати щомісячні платежі та платежі по відшкодуванню витрат лізингодавця, пов'язаних з виконанням договору на умовах цього договору. По закінченню Строку лізингу, до лізин одержувача переходить право власності на предмет лізингу згідно умов цього договору.

2.2.Строк користування Лізингоодержувачем предметом лізингу, далі строк лізингу, зазначений в п. 14.1.2 Заяви про приєднання до договору і складається з одів (місяців) лізингу зазначених в Додатку 1 «Графік сплати лізингових платежів» до Договору та починається з дати підписання сторонами акту приймання передачі предмета лізингу.

2.3.Предмет лізингу є власністю лізингодавця. В разі переходу права власнності на предмет лізингу від лізингодавця до лізингоотримувача згідно умов договору, Предмет лізингу по закінченню строку лізингу Лізингоодержувачем не повертається.

Позивач в Київському відділенні ПАТ КП «Приват Банк» яке знаходиться за адресою: м. Київ, пр.-т. Перемоги, 65, 07.01.2013 року підписав заяву про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу №К200А+02007248 (а.с. 23).

17.01.2013 року позивач в Київському відділенні банку, сплатив перший внесок 30% від вартості в сумі 18700 грн., та позивачу була надана специфікація та акт приймання передачі автомобіля DAEWOO MATIZ M16, ХетчБек, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та переданий позивачу автомобіль в користування згідно договору лізингу, вартістю 65 930,00 грн., договір укладено строком на 60 місяців, встановлено графік погашення позивачем платежів, укладено договір страхування, вигодо набувачем по цьому договору виступає відповідач; договір виконувався. Але згодом у позивача виникли труднощі з оплатою коштів банку за автомобіль, виникла заборгованість, 16.09.2014 року банк вилучив цей автомобіль, про що було складено відповідний акт, і продав з торгів, а кошти використав на погашення платежів позивача. (а.с 26)

Останній вважає вказане незаконним, оскільки просрочення платежів було не тривалим, повязане з тяжким матеріальним становищем; крім того, вилучення автомобіля, на думку позивача, було не правильним, так як він сам міг реалізувати цей автомобіль за більшу ціну і погасити борг, а коштів, отриманих банком з продажу автомобіля.

Вважає, що банк повинен повернути йому 48 786, 80 гривень, фактично сплачених за договором фінансового лізингу. Позивач вважає вказане неповернення банком коштів є фактично обманом і незаконними діями, звернувся до відповідача з питанням цього неправомірного не повернення коштів, отримав негативну відповідь. Позивач вважає вказані кошти своїми і наполягає на їх виплаті відповідачем йому. На звернення позивача і його представника до відповідача з питанням повернення йому вказаної суми отримано відмову. Позивачу, на його думку, завдана матеріальна (збитки).

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст.ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників.

Пунктом 20 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Судом встановлено і не заперечувалося стороною позивача, що останній дійсно мав заборгованість перед банком по сплаті лізингових платежів на дату повернення автомобіля 49 858, 97 гривень, про що сторонами підписано відповідний акт повернення предмету лізингу від 16.09.2014 року, ця заборгованість погашена за рахунок реалізації автомобіля, а отже свої зобов»язання позивач належним чином не виконував.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені у справі судові витрати (ст. 88 ЦПК України).

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов»язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов»язків позивачу було завдано, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Але в судовому засіданні і це підтвердження не знайшло.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов»язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Суд критично ставиться до показів свідка ОСОБА_3 про те, що позивачем вчасно згідно графіку сплачувались обов»язкові платежі, оскільки дане спростовується матеріалами справи та показами свідка ОСОБА_4, який підписував акт повернення предмету лізингу, та покази якого знаходять своє підтвердження в матеріалах справи.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об»єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» в особі Київського відділення «ПриватБанк», ТОВ «Автокредит Плюс» про повернення сплачених коштів - відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 22, 203, 215, 216, 220, 321, 328, 525, 526, 530, 570, 571, 627, 628, 629, 635, 657 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

В позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» в особі Київського відділення «ПриватБанк», ТОВ «Автокредит Плюс» про повернення сплачених коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги на протязі 10 днів.

Суддя: