"20" липня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючої судді - Марфіної Н.В.,
за участі секретаря - Бурлай О.Б.,
представника позивача - ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним внаслідок помилки, -
25.05.2015 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання договору дарування недійсним. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 15.11.1996 року позивачка та її покійна мати ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, уклали з відповідачем договір дарування квартири АДРЕСА_1. За дорученням померлої матері, у зв'язку з її хворобою (параліч рук) та на її особисте прохання, договір дарування за неї був підписаний самою позивачкою. Позивачка вважає, що даний договір є недійсним через помилку з боку позивачки та її покійної матері щодо обставин, які мають істотне значення. Позивачка зазначає, що на час укладення договору вона та її матір дуже хворіли і домовляючись з відповідачем про укладення договору, сторони обумовлювали істотні умови договору довічного утримання, а саме, що в разі отримання відповідачем квартири, він надаватиме позивачці та її покійній матері матеріальну допомогу на їх довічне утримання. Позивачка вказує, що на час підписання спірного договору вона та її покійна мати дуже хворіли. З самого змісту договору вбачається, що в листопаді 1996 року мати позивачки була наполовину паралізована, а в наступному році отримала першу групу інвалідності. За твердженням позивачки, вона сама на час підписання договору також була вже хворою людиною та не могла сама доглядати за матір'ю, а в 2003 році отримала другу групу інвалідності по загальному захворюванню. На теперішній час позивачка вже не може сама пересуватись через хворі ноги та постійно знаходиться у квартирі. Позивачка вказує, що певний час після укладення договору дарування відповідач надавав їй та її матері матеріальну допомогу, але потім перестав це робити і фактично відмовився від їхнього утримання. За твердженням позивачки, відповідач проживає зі своєю сім'єю у Донецькій області і на письмові звернення щодо надання матеріальної допомоги не відповідає. Також позивачка зазначає, що не мала можливості звернутись до суду раніше, оскільки нею були втрачені адресні дані відповідача і лише перебираючи у квартирі документи, за допомогою сусідки був виявлений договір дарування у якому вказана адреса відповідача. Позивачка вважає доказом того, що вона разом зі своєю покійною матір'ю вважали договір дарування квартири договором довічного утримання є той факт, що з моменту укладення договору і по теперішній час позивачка постійно проживає і користується спірною квартирою, про що свідчить відповідна відмітка у її паспорті про реєстрацію місця проживання. Також доказом обґрунтованості позовних вимог позивачка вважає ту обставину, що з дати посвідчення нотаріусом оспорюваного договору дарування, вона особисто сплачувала і по цей час сплачує житлово-комунальні послуги по квартирі. Ці обставини, на думку позивача, вказують на те, що вона та її мати мали на увазі укладення з відповідачем договору довічного утримання, а не договору дарування, зокрема, вважали, що після передачі квартири у них будуть правові підстави вимагати від відповідача надання матеріальної допомоги (довічного утримання), однак з 1997 року відповідач перестав надавати будь-яку допомогу. Позивачка зазначає, що вона зі своєю матір'ю не укладали б договір дарування, якби розуміли, що в результаті укладення цього договору вони втратять житло без гарантії довічного утримання, тим більше, що відповідач обіцяв таку допомогу. За твердженням позивача, спірна квартира є, і на час посвідчення спірного договору була єдиним житлом позивача та її матері та була передана відповідачу лише за умови довічного утримання, і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідків, спірний договір не був би укладений. Позивачка вказує. що укладаючи договір дарування квартири вона та її мати помилялись стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи цього правочину, його правових наслідків, прав та обов'язків сторін, оскільки вважали цей правочин договором довічного утримання, відповідно до умов якого одна його сторона зобов'язувалась здійснювати постійний догляд та утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до відповідача лише після смерті позивача та її матері. Крім того, фактичної передачі квартири не відбулось, ключі від неї після укладення спірного договору обдарованому не передавались, а позивачка разом зі своєю матір'ю і зараз вже сама позивачка продовжує проживати в спірній квартирі та самостійно сплачувати за комунальні послуги. За твердженням позивача, вона сама та її покійна мати як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувались на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання й укладаючи спірний договір, помилялись щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між позивачем, її матір'ю та відповідачем.
В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що відповідач є троюрідним племінником позивача. У 1996 році в матері позивачки стався інсульт, була паралізована вся права сторона тіла і вона дуже хворіла. Сама позивачка у 1992 році вийшла на пенсію і за таких умов у цій родині склались дуже тяжкі матеріальні умови. Відповідач запропонував позивачці та її матері матеріальну допомогу в обмін на квартиру і, оскільки матеріальні умови були складні, позивачка та її матір порадились та вирішили погодитись на пропозицію відповідача. При цьому, позивачка та її матір пропонували відповідачу скласти на його ім'я заповіт, однак від такої пропозиції він відмовився та наполягав саме на укладенні договору. Перед укладанням договору дарування сторони домовились, що відповідач надаватиме матеріальну допомогу відчужувачам до їх смерті і тому позивачка та її матір вважали, що укладають з відповідачем договір довічного утримання. Також представник зазначає, що мати позивачки не мала змоги звернутись до суду раніше, оскільки не могла знайти укладений нею з відповідачем договір.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Повідомлення відповідача про час та місце судового розгляду здійснене через оголошення у пресі в газеті «Урядовий кур'єр» у відповідності до положень ст.ст. 74, 122 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 суду показала, що є сусідкою позивачки та її покійної матері з 2000 року. З позивачкою познайомилась на лавочці біля будинку і позивачка їй розповідала, що є одинокою людиною і їй нікому допомогти. За твердженням свідка, сама свідок та інші сусіди допомагають позивачці чим можуть. Позивачка розповідала свідку про те, що віддала свою квартиру далекому родичу і за це він обіцяв допомагати, але допомоги не надає. Також позивачка казала свідку, що в рахунок надання матеріальної допомоги до смерті, вона разом зі своєю матір'ю передали належну їм квартиру відповідачу і думали, що оформлюють договір довічного утримання, а виявилось, що то був договір дарування.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 суду показала, що є сусідкою позивачки та її покійної матері та знала їх з 1998 року і сама свідок та її батьки тісно спілкувались з ними. Позивачка є хворою людиною і розповідала свідку, що при оформленні договору вони з матір'ю не думали, що просто дарують квартиру, а вважали, що матимуть юридичне право на отримання від відповідача матеріальної допомоги. Відповідач спочатку трохи допомагав, а потім перестав і зараз позивачці допомагають лише сусіди. Мати позивачки була інвалідом 1-ї групи, а сама позивачка інвалід 2-ї групи, в неї хворі ноги і не зрозуміло як би вона могла жити без допомоги сусідів, а її племінника (відповідача у справі) ніхто ніколи не бачив. Позивачка та її покійна мати розраховували на довічне утримання від відповідача, а виявилось, що квартиру просто подарували. Відповідач протягом року після укладення спірного договору надавав грошову матеріальну допомогу, а потім перестав це робити і якби не поміч сусідів, які позивачку навіть кормлять та купають, позивачка була б голодною, адже зараз вона навіть ходити не може. Покійна мати позивачки та сама позивачка казали свідку, що перед укладання договору відповідач обіцяв їм допомогу, але через короткий проміжок часу перестав це робити.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 суду показала, що її мати була подругою позивачки і позивачка розповідала свідку та її матері, що було укладено договір дарування її квартири, а вона зі своєю покійною матір'ю думали, що укладають договір довічного утримання і відповідач жодної допомоги не надає. Свідок знає позивача та знала її покійну матір з 1980 року, часто з ними спілкувалась і зараз на скільки може допомагає позивачці. Позивачка скаржилась свідку, що на час укладання договору дарування її мати була хвора і вони думали, що буде допомога від відповідача, однак через рік після підписання договору дарування будь-яка поміч зникла.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 суду показала, що є сусідкою позивачки і знає позивачку та знала її покійну матір з 1991 року. З обома жінками вона мала добрі стосунки та спілкувалась із ним, а зараз допомагає позивачці, оскільки остання вже майже нічого не може робити сама. Позивачка розповідала свідку, що після інсульту матері вона разом з матір'ю вирішили укласти з відповідачем договір щоб була допомога і перший рік відповідач дійсно надавав таку допомогу, а потім перестав це робити. За твердженням свідка, позивачка казала їй, що коли укладався договір, вона та її покійна мати думали, що укладають договір довічного утримання, а виявилось, що був укладений договір дарування і вона не може звернутись до суду, оскільки загубила той договір. В цьому році свідок допомагала позивачці прибирати в квартирі і на антресолях серед купи інших паперів знайшла цей договір дарування, тоді позивачка змогла звернутись за допомогою до юриста. Позивачка вважала, що після підписання договору у неї та її матері буде довічне утримання від відповідача і він це обіцяв, тож вони йому повірили, а в результаті допомоги не надає. Зараз позивачка знаходиться взагалі у дуже скрутному положенні, оскільки вже фізично не може нічого сама робити.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 15.11.1996 року між ОСОБА_2, ОСОБА_4, як дарувальниками та ОСОБА_3, як обдарованим, був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 За дорученням гр. ОСОБА_4, в зв'язку з її хворобою - паралічем руки, по її особистому проханню Договір за неї підписала ОСОБА_2 та в зв'язку з хворобою ОСОБА_4 договір було посвідчено за місцем проживання дарувальників.
Як вбачається зі змісту договору дарування, його суть, правову природу, права та обов'язки сторін за цим договором та наслідки укладення такого договору, нотаріус сторонам не роз'яснював.
13.08.1997 року ОСОБА_4 була встановлена перша група інвалідності та визначено, що вона потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується довідкою Сер КИЕ-1 №085848 від 13.08.1997 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1.
Позивачка ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є рідними матір'ю та донькою, що підтверджується копією свідоцтва про народження позивачки №2505153.
Позивачка народилась 07.02.1937 року, отже на час підписання спірного договору їй виповнилось майже 60 років.
У 2003 році позивачці було встановлено 2-го групу інвалідності, що підтверджується довідкою Сер КИ-1 №055460 від 06.05.2003 року.
Позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 22.02.1980 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорту позивача.
Станом на 01.05.2015 року заборгованість по квартирній платі щодо квартири АДРЕСА_1 відсутня, що підтверджується довідкою виданою ЖРЕО-404 від 20.05.2015 року.
Як вбачається зі змісту наданих суду квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг, в період 2009-2015 рр. комунальні послуги по квартирі сплачувала позивачка.
Відповідно до п.п. 1, 4, 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.
З наведеного вбачається, що в даному випадку застосуванню підлягають положення ЦК УРСР, що був чинним на час укладення спірного договору дарування.
Згідно положень ст. 71 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка пропустила визначений законом строк позовної давності за вимогами про визнання договору дарування недійсним, оскільки з відповідним позовом вона звернулась до суду 25.05.2015 року, а оспорюваний договір був укладений 15.11.1996 року.
Відповідно до ст.ст. 74, 75, 80 ЦК УРСР, вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.
Оцінивши в сукупності наведені позивачем обставини, що не дозволили останній звернутись до суду з відповідним позовом в межах строку позовної давності, суд приходить до висновку, що відповідний термін порушений позивачем з поважних причин і порушені права позивача підлягають захисту.
До такого висновку суд дійшов, з огляду на повідомлені позивачем та підтверджені показами свідка обставини стосовно тимчасової втрати позивачем договору дарування і його знаходження лише у 2015 році, що об'єктивно не давало позивачу можливості належним чином оформити позовну заяву для подання її до суду, оскільки обов'язковими реквізитами позовної заяви згідно вимог ст. 119 ЦПК України є зазначення точного місця проживання відповідача.
Крім того, суд приймає до уваги, що матері позивачки у 1997 році було встановлено 1-шу групу інвалідності і вона потребувала постійного стороннього догляду, який отримувала саме від позивачки, що також безсумнівно впливало на фізичну здатність позивачки звернутись до суду.
Також, в даному випадку суд визнає причини пропуску строку позовної давності поважними з огляду на те, що у рік смерті матері позивачки (2003 рік), самій позивачці було встановлено 2-гу групу інвалідності і вона вже була особою похилого віку (66 років), що також впливає на фізичну можливість звернення до суду із позовом.
Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.
Згідно ст.ст. 425, 427 ЦК УРСР, за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Відчуження будинку набувачем за життя відчужувача не допускається.
За змістом ст.ст. 56, 59 ЦК УРСР, угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.
Відповідно до ст. 113 ЦК УРСР, володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом.
Водночас згідно ст. 153 ЦК УРСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Як роз'яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», відповідно до ст. 56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Правила ст. 56 ЦК не поширюються на випадки, коли помилка стосується до мотивів укладення угоди.
Як роз'яснено у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.
За змістом правової позиції висловленої Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа №6-9цс13), відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.
Задовольняючи позову заяву суд вважає вимоги позову обґрунтованими, оскільки за твердженням позивача, що не спростовано стороною відповідача, позивачка та її померла мати перед укладенням договору домовлялись з відповідачем про надання ним матеріальної допомоги дарувальникам до їх смерті, тож мався на увазі фактично договір довічного утримання, а не договір дарування.
Крім того, приймаючи відповідне рішення суд приймає до уваги той факт, що при укладанні спірного договору, нотаріусом не було роз'яснено дарувальникам суті договору, його правової природи, прав та обов'язків сторін за цим договором та наслідки укладення такого договору, тож підстав вважати, що дарувальники цілком розуміли безоплатну передачу майна у власність обдарованого і жодним чином не помилялись у своєму намірі укласти саме такий договір, у суду немає.
Поряд з цим на наявність помилки, що має істотне значення стосовно суті договору, вказує наявність у позивача реєстрацій у спірній квартирі та її проживання у ній протягом 19 років після укладення договору, а також сплата позивачкою житлово-комунальних послуг по цій квартирі. Такі обставини вказують на те, що позивачка не вважала себе такою, що не має права користуватись квартирою після укладення спірного договору та не має обов'язку нести витрати на її утримання, що в свою чергу підтверджує посилання позивача на те, що насправді позивачка та її покійна мати мали намір укласти договір довічного утримання. Ця помилка, на думку суду, існувала саме на момент вчинення правочину.
Враховуючи скрутне матеріальне становище дарувальників, що було викликане пенсійним віком, їх похилий вік та стан здоров'я, а також відсутність у дарувальників на момент вчинення правочину іншого жита, суд прийшов до висновку, що відчужувачі на момент укладення договору дарування дійсно вважали його договором довічного утримання, який дасть їм право на отримання від відповідача матеріальної допомоги і у разі правильного сприйняття правової природи укладеного правочину відчужувачами, суд вважає, що такий договір дарування не був би укладений. Помилка щодо суті правочину вплинула на волевиявлення відчужувачів, адже останні мали волевиявлення на укладення договору довічного утримання.
Оскільки на момент укладення договору дарування дарувальник ОСОБА_4 мала стан здоров'я, який не дозволяв їй самостійно підписати договір і за неї договір було посвідчено позивачкою, яка також є співвласником квартири і стороною спірного договору дарування, суд приходить до висновку, що волевиявлення ОСОБА_4 на укладення договору відповідало волевиявленню позивачки ОСОБА_2 на укладення договору довічного утримання, тож померла ОСОБА_4 так само як і позивачка ОСОБА_2 помилялась в правовій природі правочину та правах і обов'язках сторін договору.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 223, 224-226, 294 ЦПК України, ст.ст. 56, 59, 71, 74, 75, 80, 113, 153, 243, 425, 427 ЦК Української РСР, суд, -
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним внаслідок помилки - задовольнити.
Договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 15.11.1996 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., зареєстрований в реєстрі за №4636 - визнати недійсним.
Скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 здійснену Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 21.08.2003 року, записаного у реєстрову книгу за №д.1413-213 за реєстровим №2220.
Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте Дніпровським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -