03.08.2015 Справа № 756/9660/15-ц
Справа пр.№2/756/4854/15
ун.№756/9660/15-ц
У Х В А Л А

03 серпня 2015 року м. Київ

Суддя Оболонського районного суду м. Києва Великохацька В.В., вирішуючи питання про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до СПД ОСОБА_2 про захист прав споживача та проти нечесної підприємницької практики, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулося до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача СПД ОСОБА_2 про захист прав споживача та проти нечесної підприємницької практики.

Суддя, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовну заяву слід залишити без руху з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожен має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Вимоги до форми та змісту позовної заяви встановлені ст.119 ЦПК України.

Згідно з ч.ч.3,5,6 ст.119 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Позивачем вимоги, передбачені вказаними законодавчими нормами, не виконані, зокрема, ним чітко не викладені обставини, якими він обгрунтовує свої вимоги, не зазначено доказів на підтвердження кожної обставини чи наявність підстав для звільнення від доказування.

Відповідно до ч.5 ст.119 ЦПК України встановлено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору.

Проте позивачем не додано до позовної заяви квитанції про сплату судового збору за подання до суду позову немайнового характеру. Натомість у ній зазначено, що позивач при пред'явленні позову керується положеннями Закону України "Про захист прав споживачів", а тому він звільнений від сплати судового збору.

П.3 ч.1 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що виконавцем є суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. П.22 ч.1 ст.1 Закону визначено, що споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Таким чином, дія Закону України "Про захист прав споживачів" поширюється на правовідносини, які виникли між виконавцем послуг та їх споживачем, при цьому виконавець повинен бути суб'єктом господарювання.

З позовної заяви вбачається, що у даному випадку виник спір з приводу виконання умов договору підряду, укладеного між ОСОБА_1 (замовник) та СПД ОСОБА_2 (підрядник). Позивачем до позовної заяви не додано документів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2, укладаючи зазначений договір, діяв як суб'єкт господарювання (суб'єкт підприємницької діяльності) чи його уповноважена особа, а не як фізична особа. Отже, за відсутності належних доказів на підтвердження даної обставини положення Закону України "Про захист прав споживачів" не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відтак позивачеві слід сплатити судовий збір у розмірі та в порядку, встановленому Законом України "Про судовий збір".

Відповідно до ст.866 ЦК України договір побутового підряду вважається укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору.

Позивач у своїй позовній заяві вказує, що між ним та відповідачем було укладено договір побутового підряду, однак не зазначає посилання на докази на підтвердження того, що даний договір дійсно був укладений (в матеріалах справи відсутня квитанція або інший документ, виданий підрядником, що підтверджує укладення договору).

Крім того, згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч.2 цієї статті визначений загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Позивач ОСОБА_1 в позовній заяві просить суд розглянути та зафіксувати правові підстави існуючих на цей час цивільно-правових взаємовідносин між позивачем та відповідачем і виконання ними своїх обов'язків та майнових прав за публічним договором побутового підряду виготовлення заготовок з матеріалу замовника, однак, не зазначає посилання на законодавчі норми, які передбачають даний спосіб захисту порушеного права. Таким чином, позивачеві слід уточнити свої позовні вимоги.

Окрім цього, ОСОБА_1 у своїй позовній заяві вказує, що відповідач застосовував нечесну підприємницьку практику по відношенню до позивача.

П.14 ч.1 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. За положеннями ч.1, ч.6 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Однак позивачем не надано жодного доказу на підтвердження, що діяльність відповідача вводить споживача в оману або є агресивною, в матеріалах позовної заяви відсутні посилання на обставини, якими можна було б характеризували підприємницьку діяльність відповідача як нечесну чи агресивну.

Також позивач у своїй позовній заяві просить суд "зважити та визначити обсяг моральної шкоди, нанесеної відповідачем і розмір її компенсації". Однак, ЦК України передбачена можливість відшкодування моральної шкоди, а не "зваження та визначення її обсягу".

Крім того, п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" від 12.04.1996 року №5 передбачено, що при вирішенні вимог позивачів про відшкодування на підставі ст.24 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12.05.1991 року моральної шкоди суди повинні виходити з роз'яснень, які Пленум Верховного Суду України дав у постанові від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". Зокрема, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, яких споживач зазнав унаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконні винні дії продавця, виготівника, виконавця або через їх бездіяльність. Розмір відшкодування моральної шкоди встановлюється судом і визначення його не ставиться в залежність від наявності матеріальної шкоди, вартості товару (робіт, послуг), суми неустойки, а має грунтуватися на характері й обсязі моральних та фізичних страждань, заподіяних споживачеві у кожному конкретному випадку.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року №4 у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивач зазначеної вимоги постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року не дотримався.

Також в прохальній частині позовної заяви позивач заявляє вимогу про витребування доказів у відповідача (а саме - боргового документу щодо забезпечення виконання ним боргу за договором побутового підряду), зі змісту якої вбачається, що це заява про забезпечення доказів.

Відповідно до ч.2 ст.133 ЦПК України способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням.

Згідно п.13 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" заява про забезпечення доказів має бути оплачена судовим збором у сумі 0,1 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду.

Слід зазначити, що п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" від 17.10.2014 року передбачено, що згідно зі статтею 5 Закону №3674-VI визначено пільги щодо сплати судового збору, відповідно до якої від його сплати звільняються позивачі за подання окремих позовів, а також деякі категорії осіб, визначені законом, незалежно від виду позову. При цьому позивачі, які звільнені від сплати судового збору при пред'явленні окремих позовів, і деякі категорії осіб незалежно від виду позову звільняються від сплати судового збору не лише при пред'явленні позову, а й при поданні апеляційних чи касаційних скарг, заяв про перегляд судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами та Верховним Судом України. Оскільки передбачені Законом №3674-VI пільги щодо сплати судового збору стосуються лише справи та її руху, то сплата судового збору за подання до суду заяв про забезпечення доказів або позову (підпункт 13 пункту 1 частини другої статті 4 Закону №3674-VI) здійснюється на загальних підставах за визначеними ставками незалежно від того, чи звільнені позивачі від сплати судового збору за пред'явлення певних позовів.

Таким чином, навіть якщо позивач надасть докази на підтвердження того, що він звільнений від сплати судового збору за подання до суду позову на підставі п.7 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" та ч.3 ст.22 Закону України "Про захист прав споживачів", це не звільняє його від сплати судового збору за подання до суду заяви про забезпечення доказів.

Всупереч вимогам даних законодавчих норм заява позивача про витребування доказів не подана як окрема заява та не оплачена судовим збором.

Відповідно до ч.3 ст.119 ЦПК України позовна заява підписується позивачем або його представником із зазначенням дати її подання.

Проте ОСОБА_1 вимоги, передбачені вказаною законодавчою нормою, не виконані, зокрема, на наданому для відповідача екземплярі позовної заяви відсутній "мокрий" підпис позивача, а тому останньому слід особисто підписати копію позовної заяви.

Окрім цього, позовна заява подана у рукописному вигляді та є нечитабельною, що позбавляє можливості візуально сприймати інформацію, викладену в позові, тому позивачу слід подати позовну заяву, виконану в друкованому вигляді.

Ч.1 ст.121 ЦПК України передбачає, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, передбачених ст.ст.119,120 ЦПК України, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення позовної заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків.

Зважаючи на вищенаведене, керуючись ч.1 ст.121 ЦПК України, суддя, -

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до СПД ОСОБА_2 про захист прав споживача та проти нечесної підприємницької практики залишити без руху та надати позивачу строк на усунення недоліків у термін до 10 серпня 2015 року, але не пізніше п'яти днів з дня отримання ним даної ухвали.

У випадку, якщо недоліки позовної заяви у визначений строк не будуть виправлені, позовна заява вважатиметься неподаною та буде повернута позивачеві.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Великохацька