Провадження № 22-ц/779/1459/2015
Головуючий у 1 інстанції Бойчук О. В.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині купівлі ? квартири, визнання права власності на ? частину квартири, вселення, зобов'язання не чинити перешкод в користуванні квартирою, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 26 травня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

10 листопада 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в ? частці, скасування права на ? частку спірної квартири, визнання його власником частини квартири, вселення та зобов'язання не чинити перешкод в користуванні квартирою.

Зазначав, що він разом із своєю матір'ю, дідусем та бабусею проживали у квартирі по АДРЕСА_2, у якій згідно свідоцтва про право власності вони мали рівні частки, зокрема, кожен по ? частці.

У 1996 році всі члени сім'ї вирішили продати квартиру і за спільні кошти купити дві квартири.

14 травня 1996 року квартиру було продано, договір купівлі-продажу від його імені було підписано його матір'ю, як діяла як законний представник і в цей же день було придбано квартиру по АДРЕСА_1, куди він з матір'ю вселився і прожив там 18 років.

У вересні 2014 року між ним та матір'ю виник конфлікт, в результаті якого відповідачка забрала в нього ключі від квартири та почала чинити перешкоди в користуванні нею, а також він дізнався, що квартира належить на праві власності тільки матері, а він немає на неї жодних прав.

Посилаючись на те, що купівля вищезазначеної квартири була здійснена за кошти квартири, в якій він був співвласником ? частки, а тому він має право на частку спірної квартири, на час купівлі квартири йому було 6 років і він не міг захисти своє порушене право, про те, що власником квартири є тільки його матір, він дізнався у 2014 році, просив позов задовольнити.

В процесі розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просив визнати недійсним договір на ? частину квартири по АДРЕСА_1 від 14.05.1996 року, визнати за ним право власності на ? частину квартири, вселити його у квартиру та зобов'язати ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у користуванні квартирою, надавши ключі від вхідних дверей.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 травня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 14 травня 1996 року в частині купівлі ? квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? квартири АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та надати ОСОБА_2 ключі від усіх дверей цієї квартири.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 365,40 грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_3 посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи і на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд позбавив апелянта права надати пояснення з приводу письмових доказів, поставити запитання іншим учасникам судового процесу, надати для огляду суду оригінали письмових доказів, чим порушив ч.1 ст. 177, ст. 179, ст. 185 ЦПК України.

Стверджує, що суд порушив ч.1 ст.192 ЦПК України, у зв'язку з чим не було надано можливості відповідачу після з'ясування всіх обставин справи та перевірки їх доказами дати додаткові пояснення чи заявити клопотання.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_2

В засідання апеляційного суду ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали з вищенаведених підстав

ОСОБА_2, його представник ОСОБА_6 та третя особа ОСОБА_4 апеляційну скаргу заперечили, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14.05.1996 року між ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_3, яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_2 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2.

В цей же день, 14.05.1996 року, між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, відповідно до якого ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_3 купила квартиру.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, в якій зареєстрованими є: ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Також встановлено, що на час укладення даних правочинів, позивач був неповнолітнім, згідно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3 діяла від свого імені та від імені неповнолітнього сина.

Згідно витягу з розпорядження Івано-Франківської міської Ради народних депутатів від 22.03.1995 року №76-р на підставі заяви відповідача, відповідно до ст. 145 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ОСОБА_3 було надано дозвіл від імені неповнолітнього сина ОСОБА_2 на відчуження належної йому частки квартири №22.

Також було зобов'язано ОСОБА_3 забезпечити неповнолітнього сина ОСОБА_2 належним житлом за місцем переїзду сім'ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 постанови від 28 квітня 1978 року N 3 «Про судову практику в спорах про визнання угод недійсними» (чинної на момент укладення оскаржуваного договору) за правилами ст. 48 ЦК України угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції.

Стаття 48 ЦК України застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45 - 47, 49 - 58 ЦК України).

Статтями 60, 78, 128, 145 КпШС України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що обов'язком батьків визначено захист прав та інтересів їх неповнолітніх дітей. Якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування. Завданням опіки і піклування є, зокрема, захист особистих і майнових прав та інтересів неповнолітніх дітей. Опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових.

Згідно статті 79 КпШС, у разі виникнення спільної власності батьків і дітей правовідносини щодо цієї власності регулюються на загальних підставах за нормами ЦК.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, оскільки позивач, будучи неповнолітнім, на час продажу квартири АДРЕСА_2 мав право власності на її частину, при купівлі квартири АДРЕСА_1 відповідач свого обов'язку щодо забезпечення його житлом не виконала і оформила квартиру тільки на себе, всупереч інтересам дитини, колегія суддів вважає, що договір купівлі-продажу в частині купівлі ? частини квартири АДРЕСА_1 відповідно до ч.1 ст. 48 ЦК є недійсним, оскільки такий договір на час його укладення призвів до ущемлення майнових прав та інтересів позивача.

А тому суд першої інстанції дійшов по суті вірного висновку щодо обґрунтованості позовних вимог та наявності правових підстав для визнання недійсності договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в частині купівлі ? частини квартири та визнання за позивачем права власності на дану частку квартири.

Враховуючи, що позивач немає доступу до квартири, оскільки відповідачка забрала ключі, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про вселення позивача в спірну квартиру,зобов'язання не чинити йому перешкод в користуванні квартирою та надати ключі від усіх дверей квартири.

Посилання апелянта на те, що нею не чиняться перешкоди в користуванні сином квартири не заслуговують на увагу, оскільки як було встановлено в засіданні апеляційного суду відповідач надала тільки йому один ключ від дверей і потрапити в квартиру він не взмозі.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про те, що відповідно до закону у неї не виникло жодного обов'язку щодо оформлення частини квартири на сина, оскільки такий обов'язок у неї виник на підставі розпорядження Івано-Франківської міської Ради народних депутатів від 22.03.1995 року за №76-р.

Жодних доказів того, що спірна квартира була куплена за її особисті кошти, а не за рахунок коштів, виручених від продажу квартири АДРЕСА_2 суду не надано.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття (ч.4 ст. 261 ЦК).

Як встановлено судом, позивач досягнув повноліття 01 вересня 2008 року, в той же час, про порушення свого права дізнався у вересні 2014 року і з цього часу розпочався перебіг позовної давності.

До суду ОСОБА_2 звернувся у листопаді 2014 року, а тому строк позовної давності ним не пропущено.

Враховуючи, що судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення помилково було зазначено про поновлення строку позовної давності, таке посилання суду слід виключити з мотивувальної частини рішення.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 26 травня 2015 року залишити без зміни.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду про поновлення строку позовної давності.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання нею законної сили.

Головуюча О.Ю. Беркій

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук