Справа № 148/682/15-ц Провадження № 22-ц/772/1983/2015Головуючий в суді першої інстанції Карнаух А. П.
Категорія 52Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого - Луценка В.В.,

суддів - Сала Т.Б., Нікушина В.П.,

при секретарі - Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 21 травня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15 червня 2013 року, від якого мають спільну дитину - сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Проте сімейне життя у сторін не склалось, а з початку 2014 року шлюбні відносини фактично припинились, сторони звернулись в суд з питанням про розірвання шлюбу. Батько дитини ОСОБА_3 самоусунувся від виховання дитини, не дбає про здоров'я сина ОСОБА_4, про його фізичний, моральний та духовний розвиток, систематично злісно ухиляється від сплати аліментів, сума заборгованості по сплаті яких становить 5290 гривень. Враховуючи наведене, ОСОБА_2 просила позбавити відповідача ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 21 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 оскаржує його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення не відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права, а тому просила його скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідача, пояснення та заперечення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1, виданого відділом ДРАЦС Тульчинського РУЮ 15.06.2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб. Після реєстрації прізвище дружини стало ОСОБА_2.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, виданого відділом ДРАЦС Тульчинського РУЮ 20.12.2013 року ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З акту обстеження матеріально-побутових умов життя сім'ї без дати, складеного Грущанським В.О. - провідним спеціалістом у справах неповнолітніх Тульчинської міської ради, та Траченко Н.М. - юрисконсультом Тульчинської міської ради, батько ОСОБА_3 самоусунувся від виховання дитини.

ОСОБА_3 на підставі рішення Тульчинського районного суду від 07.03.2014 року, яке набрало законної сили 01.04.2014 року, зобов'язаний до сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 500 грн. щомісяця.

Згідно довідки ВДВС Тульчинського РУЮ від 04.02.2015 року №9 станом на січень 2015 року ОСОБА_3 має заборгованість по аліментам 5290 грн. В грудні 2014 року з нього утримано 1000 грн.

Згідно довідки Тульчинської міської ради №785 від 23.03.2015 року на утриманні ОСОБА_2 перебуває син ОСОБА_4, 2013 року народження.

Із нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 від 15.03.2015 року вбачається, що він стверджує, що за браком коштів та часу не надає жодної матеріальної, моральної, фінансової допомоги та не виконує прав та обов'язків, не виявляє батьківського обов'язку щодо свого малолітнього сина.

Згідно такої ж нотаріально посвідченої заяви від 15.03.2015 року ОСОБА_3 повідомляє, що визнає позовні вимоги ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_4.

За висновком комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Тульчинської міської ради від 18.03.2015 року №71 доцільно позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо його малолітнього сина ОСОБА_4.

За довідкою голови квартального комітету від 22.03.2015 року на утриманні ОСОБА_2 перебуває син ОСОБА_4, 2013 року народження. Батько із сім'єю не проживає, допомоги на виховання сина не надає.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України батько може бути позбавлений батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків.

Згідно з п.15, абз.2 п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3 позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Проте матеріали справі не містять належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача ОСОБА_3, щодо свідомого нехтування ним своїм батьківським обов'язком.

Судом встановлено, що позивачкою ОСОБА_2 чинились перешкоди відповідачу у спілкуванні з дитиною, з приводу чого ОСОБА_3 звернувся до органу опіки та піклування. Згідно рішення виконкому Тульчинської міської ради №12 від 21.01.2015 року, який розглянув заяву ОСОБА_3 про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином, останньому дозволено брати участь у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином шляхом систематичних побачень, а саме: один раз на два тижні тривалістю до однієї години, з урахуванням особистого розпорядку дня дитини, в присутності матері, у супроводі провідного спеціаліста у справах неповнолітніх Тульчинської міської ради під час прогулянок дитини. ОСОБА_2 попереджено, що у разі ухилення від виконання цього рішення вона зобов'язана відшкодувати моральну шкоду ОСОБА_3, що проживає окремо від дитини.

Нерегулярність у сплаті аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 пояснюється скрутним матеріальним становищем та наявністю батьків, які знаходяться на його утримання.

ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів, щодо умисного ухилення від сплати аліментів ОСОБА_3

Судом першої інстанції вірно не був взятий до уваги висновок комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Тульчинської міської ради від 18.03.2015 року №71 про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо його малолітнього син ОСОБА_4, оскільки він суперечить рішенню виконкому Тульчинської міської ради №12 від 21.01.2015 року, щодо визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином та є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини - має на меті позбавити дитину батька без належних на те підстав.

Відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Окрім того, судом першої інстанції було встановлено, що нотаріальна посвідчена заява про визнання позову було складена ОСОБА_3 під тиском позивачки, користуючись важким матеріальних становищем відповідача, під обіцянку відмовитись від стягнення аліментів.

Посилання ОСОБА_2, викладені в апеляційній скарзі, про вживання ОСОБА_3 наркотичних речовин також не знаходять свого підтвердження.

Згідно з абз.4 п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3 хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками.

В матеріалах справи відсутні медичний висновок про наркотичну залежність відповідача ОСОБА_3

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстави для скасування його відсутні.

Керуючись ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 21 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набуває законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів.

Суддя-доповідач: _______ Луценко В.В.

Судді: _______ Сало Т.Б.

_______ Нікушин В.П.