У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області, про визначення місця проживання дітей за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 27 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив визначити місце проживання синів ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з ним по АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтував тим, що з 12 березня 2005 року він з відповідачем перебував у шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_7. Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 6 жовтня 2014 року шлюб розірвано. Так як діти проживають разом з ним і знаходяться повністю на його утриманні, а відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, просив визначити місце проживання дітей з ним.

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 заперечуючи проти позову, звернулась до суду із позовом, в якому просила визначити місце проживання дітей з нею, посилаючись на те, що після розірвання шлюбу відповідач самовільно без її дозволу забрав дітей до себе і не повертає.

Ухвалою Тячівського районного суду від 30 жовтня 2014 року позови ОСОБА_3 та ОСОБА_4 об'єднані в одне провадження.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 листопада 2014 року позов ОСОБА_4 залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визначено місце проживання ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з батьком ОСОБА_3 по АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 27 березня 2015 року рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення апеляційного суду Закарпатської області від 27 березня 2015 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з наявності визначених ст. ст. 160, 161, 180, 181 СК України правових підстав для визначення місця проживання неповнолітніх ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з батьком.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що проживання дітей з батьком без матері суперечить інтересам дітей та принципу 6 Декларації прав дитини щодо виняткових випадків розлучення дитини з матір'ю.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 12 березня 2005 року по 6 жовтня 2014 року перебували у шлюбі.

У цьому шлюбі народились неповнолітні ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживали з ОСОБА_3

Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України(далі СК України) питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ст. 141 СК Українимати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Згідно зі ст. ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Частиною другою ст. 161 СК України визначено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-СІІ), зокрема, у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Встановивши, що відповідач не має належних умов для проживання та виховання дітей, постійного місця роботи і самостійного доходу, постійно виїжджає за кордон і на цей час залишає дітей на виховання своїй матері, що не має належних умов для проживання дітей, суд першої інстанцій визнав такі обставини винятковими і дійшов правильного висновку про визначення місця проживання дітей з батьком.

Такий висновок суду першої інстанції апеляційний суд не спростував та помилково скасував рішення суду першої інстанції, що ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи викладене, рішення суду апеляційної підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 27 березня 2015 року скасувати, залишити в силі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 листопада 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук