Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" грудня 2015 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В. , при секретарі Мащенко Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розділ спільного майна подружжя

В С Т А Н О В И В:

15 травня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про розділ спільного майна подружжя та просив розділити між сторонами спільно нажите за час шлюбу майно будинок № 91 по вул. Моторна в м.Маріуполі Донецької області з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, та земельну ділянку, площею 0,0612 га, що розташований за адресою: м. Маріуполь, вул. Моторна, 91; визнати право власності на 1/2 частину будинку та земельної ділянки за ОСОБА_1.

В обґрунтування позову зазначив, що в період з 21.05.2004 року по 14.07.2014 року із відповідачем перебував в зареєстрованому шлюбі та вів спільне господарство. В період шлюбу ОСОБА_2 була виділена земельна ділянка, площею 0,0612 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою м.Маріуполь, вул.Моторная, буд.91, кадастровий №:03:017:0277, на якій розташований житловий будинок з господарськими спорудами. Посилаючись на положення ст.60, 70, 71 Сімейного кодексу України вказує про належність вказаного майна на праві спільної сумісної власності обом з подружжя. На підставі зазначеного просить задовольнити його позовні вимоги.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала та заявила зустрічний позов про розділ спільного майна в обґрунтування якого зазначила, що з 21 травня 2004 року по 14 липня 2014 року перебувала в зареєстрованому шлюбі та вела з чоловіком спільне господарство. З 2013 року ОСОБА_1 не проживав однією сімєю, матеріально сімю не утримував, вивіз із будинку спільне майно, не приймав участі у вихованні дитини. В період шлюбу 30.11.2006 року був придбаний саманний будинок в м.Маріуполі по вул.Моторная, 91, житловою площею 14,6 м2, який був оформлений на ОСОБА_2 Для обслуговування вказаного житлового будинку рішенням міської ради від 07.07.2009 року їй було виділено земельну ділянку площею 0,0612 га. В 2009 році саманний житловий будинок із господарськими спорудами був розібраний після чого побудований новий шлакоблочний будинок площею 100 кв.м. та гараж. Вказане домоволодіння в експлуатацію не введено. В 2015 році після повернення ОСОБА_2 до м. Маріуполя відповідач не впустив її у будинок для проживання, у зв'язку із чим вона вимушена проживати у родичів. Також ОСОБА_1 вивіз із будинку спільно придбане майно: меблі львівського виробництва, вартістю 3 500,00 грн.; комод вартістю 500,00 грн.; дитячий палас 800,00 грн., пральну машинку 1750,00 грн. бойлер 1500,00 грн., піч-духовку «Норд» - 1200,00 грн., холодильник 2 800,00 грн., всього на суму 12 050,00 грн. Всі документи перебувають у позивача ОСОБА_1 На підставі зазначеного просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість меблів та побутової техніки в сумі 6 025,00 грн. У ході розгляду справи після проведеної судової будівельно-технічної експертизи доповнила позовні вимоги та у зв'язку із тим, що із нею проживає неповнолітній син просила виділити та визнати за нею право власності на площу 40,9 кв.м., ринковою вартістю 78 452,00 грн., що складає 23/50 частки в домоволодінні №91 по вул.Моторній в м.Маріуполі, а саме: прихожу 9,3 кв.м., кухню 11,1 кв.м., санвузол 5,5 кв.м. частина житлової 1,5 кв.м., житлова 13,5 кв.м. житлова 17,3 кв.м. житлова 11,7 кв.м.; Виділити та визнати право власності за ОСОБА_2 на частину земельного ділянки площею 253 кв.м., розміром 13,10 м, 12,74 м, по кордону зі сторони ділянки №92: 5,0 м, 6,26 м, 8,50 м, 4,10 м, 2,65 м, 3,40 м, 5,92 м, по кордону з ділянкою другого володільця; 8,56 м, 7,89 м по кордону зі сторони ділянки №90: 9,0м, 4,25 м, 12,0 м, 0, м, 7,50 м по кордону з ділянкою загального користування. Вхід на ділянку з вулиці Моторної здійснюється через ділянку загального користування. В загальному користуванні володільців залишити ділянку площею 62 кв.м. для здійснення проходу к будовам та к ділянкам володільців з вул.Моторної, з якої влаштувати вхід. Його розміри: 2,60 м зі сторони вул.Мотороної: 9,0м, 4,25 м., 12,0 м., 0,9 м., 7,50 м по кордону з ділянкою першого володільця; 7,35 м., 1,5 м, 13,60 м по кордону з ділянкою другого володільця. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за проведення судової будівельно-технічної експертизи грошові кошти в сумі 7 084,00 грн., за демонтований котел та опалювальні прилади вартістю 7000,00 грн., вартість трьох міжкімнатних дверей, загальною вартістю 3 750,00 грн., а також вартість вивезених із будинку меблів та побутової техніки на суму 11 150,00 грн. а всього на загальну суму 28 984,00 грн.; стягнути витрати за надання правової допомоги 1500,00 грн. та судовий збір.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 уточнений зустрічний позов підтримали з підстав наведених в позові.

ОСОБА_1 позовні вимоги, викладені в зустрічному позові, не визнав та у судовому засіданні з цього приводу пояснив, що з моменту укладення шлюбу по день його розірвання він утримував сімю та працював моряком. З 2012 року після захворювання позивача відповідач ОСОБА_2 не погодилася проживати із ОСОБА_1 та покинула його. Спірне домоволодіння по вул.Моторная, 90 будувалося ОСОБА_1 за його особисті кошти. Не погодився із запропонованим варіантом поділу домоволодіння, надав письмові заперечення на результати судової будівельно-технічної експертизи, в яких відзначив, що домоволодіння є недобудованим та відсутня декларація на введення будинку в експлуатацію. Крім того не визнав вимоги щодо наявності в будинку спірного сумісно нажитого рухомого майна.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, вважає, що у задоволені обох позовів двом сторонами слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 21 травня 2004 року по 14 липня 2014 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 9). Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 14.07.2014р. шлюб між сторонами був розірваний (а.с 10).

В період шлюбу ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 30.11.2006 року та придбано у приватну власність житловий будинок з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, що розташований у м.Маріуполі по вул.Моторна, 91, який складається з одного саманного житлового будинку літ.А-1, житловою площею 14,6 кв.м., літньої кухніліт. Б, сараю літ. В, сараю літ Г, уборної літ.Д, забору №1,2, замощення 1 (а.с. 12,13).

Крім того, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_5 на праві власності належить земельна ділянка в м.Маріуполі по вул.Моторна, 91, площею 0,0612 га, кадастровий № :03:017:0277, яку було виділено для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на підставі рішення Маріупольської міської ради від 07.07.2009 року за №5/34-5668.

Згідно проведеної по справі судової будівельно-технічної експертизи №12/с від 01.10.2015 року, його мотивувальної частини (а.с. 68), на теперішній час по вул.Моторна, 91 розташовано нове домоволодіння, яке складається з прихожої - приміщення №1 площею 9,3 кв.м., кухні приміщення №2, площею 11,1 кв.м., санвузла приміщення №3, площею 5,5 кв.м., житлової кімнати №4, площею 9,1 кв.м., житлової кімнати №5, площею 13,5 кв.м., житлової кімнати №6, площею 17,3 кв.м., житлової кімнати №7, площею 11,7 кв.м., всього загальною площею 77,5 м.кв. та гараж.

З пояснень обох сторін та висновків судової будівельно-технічної експертизи встановлено, що в період шлюбу сторонами було знесено старе домоволодіння та побудовано нове домоволодіння по вул.Моторна, 91, загальною площею 77,5 м.кв. та гараж, яке на сьогоднішній час не введено в експлуатацію та не відповідає даним, що містяться в існуючих правовстановлюючих документах. Нових правовстановлюючих документів на новозбудований обєкт нерухомості сторонами не отримано та до суду представлено не було. В досліджених в судовому засіданні матеріалах інвентарної та правової справи, що були витребувані із Маріупольського бюро технічної інвентаризації також відсутні відомості щодо технічної інвентаризації новозбудованих обєктів домоволодіння, яке є предметом спору, або видачі правовстановлюючих документів.

Належних доказів будівництва обєкту на підставі відповідної дозвільної документації у відповідності до вимог будівельних норм і правил та завершення будівельних робіт і визначення ступеня готовності обєкту до суду представлено не було.

Отже сторони просять розділити спільно нажите майно шляхом визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння та визначити порядок користування кожною частиною нерухомого майна, право власності на яке в установленому законом порядку не оформлено.

Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи із змісту частин 1, 2 ст. 331 ЦК України, ч. 1 ст. 182 ЦК України та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає.

До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (абзац 1 ч. 3 ст. 331 ЦК України).

Абзацом 2 ч. 3 ст. 331 ЦК України встановлено право особи, що створила об'єкт нерухомого майна зі своїх матеріалів, або набуває на нього право власності на підставі договору або закону, укладати договори щодо зазначеного об'єкта незавершеного будівництва.

При цьому для реєстрації права власності набувача на об'єкт незавершеного будівництва надаються документи, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, проектно-кошторисна документація (дозвіл на виконання будівельних робіт), а також документи, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Сторонами спору таких документів до суду предявлено не було, так само як і в органи державного архітектурно-будівельного контролю та державну реєстраційну службу Маріупольського міського управління юстиції Донецької області для реалізації сторонами позасудової процедури проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, передбаченої Порядком прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт (затверджений наказом Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24.04.2015 р. № 79) для прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, господарських будівель і споруд, збудованих у період з 05 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року.

Відповідно до ст. 9 Закону України в «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному ст. 24 Закону України «Про планування і забудову територій».

Приписами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що критеріями самочинного будівництва є: будівництво на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети, будівництво, здійснене без дозволу або проекту, будівництво, здійснене з порушенням норм і правил.

Таким чином, сторони спору, які здійснили або здійснюють самочинне будівництво нерухомого майна без відповідного дозволу та проекту не набувають права власності на нього, а, відповідно, воно не може бути предметом розподілу між співвласниками із визнанням права власності на 1/2 частину або встановлення у судовому порядку варіантів розподілу такого домоволодіння.

Згідно зі ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Визнання судом права власності на самочинно побудоване (реконструйоване) нерухоме майно та відповідно його розподіл між співвласниками можливий у тому разі, якщо в прийнятті такого об'єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, необхідних для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта. Проте таких фактів сторонами доведено не було.

Не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна.

Указаний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

З урахуванням наведених обставин та положень законодавства суд приходить до висновку, що нормами діючого законодавства не передбачена можливість визнання права власності на недобудоване та/або самочинно збудоване нерухоме майно в судовому порядку, а також розподіл його між співвласниками, у звязку із чим позовні вимоги обох сторін щодо визнання права власності на 1/2 частину будинку та його розподілу між співвласниками не ґрунтуються на положеннях законодавства, у звязку із чим у їх задоволені слід відмовити.

Стосовно вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0612 га по вул.Моторна, 91 та розподіл земельної ділянки між сторонами спору, суд зазначає наступне.

Згідно наявного в матеріалах справи державного акту на право власності на земельну ділянку (а.с. 11) ОСОБА_5 на праві власності належить земельна ділянка в м.Маріуполі по вул.Моторна, 91, площею 0,0612 га, кадастровий № :03:017:0277, яка була виділена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на підставі рішення Маріупольської міської ради від 07.07.2009 року за №5/34-5668.

Згідно частини 1, 3 статті 116 Земельного кодексу України громадяни набувають права власності земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян або одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачений статтею 118 Земельного кодексу України.

Отже з досліджених правовстановлюючих документів на земельну ділянку по вул.Моторна, 91 вбачається набуття ОСОБА_2 права власності як громадянином в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 07.07.2009 року.

Пунктом 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК.

З 2012 року пункт 5 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України було доповнено нормою згідно якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка визнається земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

З наведених положень сімейного та земельного законодавства України слідує, що приватизована ОСОБА_2 земельна ділянка не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набута нею під час шлюбу не за спільні кошти подружжя, а в порядку приватизації.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю, споруду, кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до 377 ЦК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю, споруду, кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного будинку), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

За змістом ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України особа, яка не є власником земельної ділянки може набути право власності на її частину лише за умови набуття права власності на жилий будинок (або частину), який знаходиться на вказаній земельній ділянці.

У випадку, якщо у подружжя виникло право спільної сумісної власності на будинок, то під час поділу цього будинку кожен із них має право на виділення у власність земельної ділянки під ним, яка необхідна для його обслуговування.

Оскільки домоволодіння, що розташоване на земельній ділянці по вул.Моторна, 91 знаходиться у стані незавершеного будівництва і право власності на нього як на нерухоме майно у подружжя не виникло, тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/2 частку цієї земельної ділянки слід також відмовити.

Стосовно вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів за демонтований котел та опалювальні прилади вартістю 7000,00 грн., вартість трьох міжкімнатних дверей, загальною вартістю 3 750,00 грн., а також вартість вивезених із будинку меблів та побутової техніки на суму 11 150,00 грн. суд прийшов до наступних висновків.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Тобто подружжя має довести наявність такого спільного майна та його вартість.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Предметом позовних вимог є набуте сторонами за період шлюбу рухоме майно вказане у позовній заяві, однак доказів його придбання за період шлюбу ОСОБА_2 суду не представлено, так само не подано доказів наявності вказаного рухомого майна на час розгляду справи судом (його знаходження чи обставин відчуження, знищення рухомого майна) та його вартості, а тому у позові щодо поділу зазначеного рухомого майна слід відмовити. При цьому суд враховує, що ОСОБА_2 як до так і під час розгляду справи по суті не було заявлено жодного клопотання з метою доказування заявлених позовних вимог передбаченими ЦПК України засобами доказування (ст.ст. 131-150 ЦПК України), зокрема не було подано клопотань про долучення до справи доказів, їх витребування, про забезпечення доказів, призначення у справі судової експертизи.

Керуючись ст.ст. 3, 16, 182, 331, 370, 376, 377, 392 Цивільного кодексу України, ст.ст. 57, 60, 61 Сімейного кодексу України, ст. 116, 118, 120 Земельного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 57, 58, 60, 79, 88, 197, 209, 212, ч.2 ст.214, 224-226, 360-7 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розділ спільного майна подружжя відмовити.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розділ спільного майна подружжя відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д. В. Кузнецов