Номер провадження 2/498/223/15 Справа №498/657/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2015 року смт. Велика Михайлівка

Великомихайлівський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Рімашевської О.В.,

при секретарі Правда Н.А.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Велика Михайлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 районної державної нотаріальної контори, з участю третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_4, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,-

В С Т А Н О В И В:

16.06.2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив зобов»язати відповідача ОСОБА_5 районну державну нотаріальну контору застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину до заповіту ОСОБА_6, складеного 11 березня 2013 року та посвідченого посадовою особою Новосамарської сільської ради Красноокнянського району Одеської області, зареєстрованого в спадковому реєстрі 16.04.2015 року за № 57348586.

В обгрунтування заявлених вимог зазначив, що оспорюваний заповіт він вважає нікчемним, оскільки він складений без зазначення його місця посвідчення, тобто не конкретизоване місце вчинення нотаріальної дії; заповіт містить розбіжності в зазначенні посади особи, яка вчинила нотаріальну дію, крім того, заповіт внесений до Спадкового реєстру із значним запізненням, після смерті спадкодавця, а саме 16 квітня 2015 року, тоді як спадкодавець помер 23.12.2014 року. Тобто оспорюваний заповіт не тягне за собою правових наслідків та не може прийматись нотаріальною конторою як підстава спадкування.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Вказав, що вважає складений його батьком ОСОБА_6 заповіт на користь його брата ОСОБА_4 нікчемним з підстав, зазначених у позовній заяві. Також пояснив, що вважає, що його батько не міг скласти заповіт на користь його брата, оскільки між ними були неприязненні стосунки, крім того, його батько був неграмотний.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав заявлені позивачем вимоги у повному обсязі; суду пояснив, що позивач є сином ОСОБА_6, який помер 23 грудня 2014 року. 07 липня 2006 року ОСОБА_6 був складений заповіт на користь позивача. Після відкриття спадщини позивач належним чином звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом спадкодавця та дізнався, що ОСОБА_6 11 березня 2013 року був складений інший заповіт на користь ОСОБА_4, посвідчений посадовою особою Новосамарської сільської ради Красноокнянського району Одеської області. На думку представника позивача зазначений заповіт є нікчемним з наступних підстав: в тексті заповіту не зазначене конкретне місце вчинення нотаріальної дії; текст заповіту містить різні дані з приводу посади особи, яка вчинила нотаріальну дію, а саме - в одному випадку зазначено, що «права заповідачу роз»яснені секретарем сільської ради» , в іншому випадку зазначено, що заповід посвідчений «секретарем виконкому Новосамарської сільської ради». Представник позивача зазначає, що секретар сільської ради та секретар виконкому сільської ради це різні посади, тому неможливо встановити, якою саме посадовою особою органу місцевого самоврядування вчинена нотаріальна дія. Крім того зазначає, що заповіт був внесений в Спадковий реєстр 16 квітня 2015 року, тобто після смерті заповідача, який помер 23 грудня 2014 року. Представник позивача вказує на порушення форми та порядку посвідчення заповіту, вважає, що заповіт посвідчений неналежною особою, у зв»язку з чим він є нікчемним. Вважіє, що посадова особа Новосамарської сільської ради ОСОБА_7, яка вчинила нотаріальну дію з посвідчення заповіту ОСОБА_6 не має повноважень на вчинення нотаріальних дій, оскільки сесія селищної ради не покладала на неї обов»язки з вчинення нотаріальних дій. На підставі наведеного представник позивача просив зобов»язати ОСОБА_5 державну нотаріальну контору застосувати до оспорюваного заповіту наслідки недійсності нікчемного правочину.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав; зазначив, що заповіт ОСОБА_6, посвідчений 11 березня 2013 року посадовою особою Новосамарської сільської ради Красноокнянського району Одеської області, не є нікчемним, оскільки він складений заповідачем, посвідчений посадовою особою органу місцевого самоврядування. Те, що заповіт зареєстровано в Спадковому реєстрі значно пізніше дати його посвідчення органом місцевого самоврядування не може слугувати підставою визнання заповіту нікчемним, оскільки реєстрація заповіту здійснюється компетентними органами в м. Одеса, заповіти направляються для реєстрації поштою, часто повертаються і зв»язку із помилками, різними бюрократичними перепонами. Також вказала, що посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, не є юридично обізнаною особою, тому допустила технічні помилки у зазначенні своєї посади в тексті документу. На думку представника відповідача, вказівка у тексті заповіту на те, що він посвідчений «в примішенні» органу місцевого самоврядування, не обов»язкова, оскільки це є очевидним. Вказала, що в заповіті головне воля заповідача, яка в даному випадку виражена ясно та посвідчена належним чином.

Третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Вказав, що він та позивач є рідними братами, спадкодавець їх батько. Крім них у спадкодавця було ще двоє дітей, але вони відмовились від прийняття спадщини. Про наявність заповіту, посвідченого в 2006 році на користь позивача, ОСОБА_4 не знав. В 2011 році він переїхав жити до ОСОБА_6 з метою догляду за ним. Про заповіт на його користь ОСОБА_6 повідомив його перед смертю. ОСОБА_6 майже до дня смерті був при свідомості, самостійний, сам приймав рішення, вчиняв будь які дії. Посилання позивача та його представника на нікчемність заповіту вважає надуманими, оскільки заповіт посвідчений уповноваженою особою органу місцевого самоврядування та відповідає волі заповідача.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов до наступного.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України, справа підсудна суду.

Відповідно до ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Під час судового слідства встановлено, що 07.07.2006 року ОСОБА_6 склав заповіт на користь ОСОБА_1. Вказаний заповіт був посвідчений 07.07.2006 року нотаріусом Красноокнянського районного нотаріального округу Одеської області (а.с.7).

11.03.2013 року ОСОБА_6 склав заповіт на користь ОСОБА_4. Заповіт посвідчений 11.03.2013 року посадовою особою Новосамарської сільської ради Красноокнянського району Одеської області (а.с.6).

23 грудня 2014 року ОСОБА_6 помер (а.с.8).

Після смерті ОСОБА_6 ОСОБА_5 районною державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 88/2015 (а.с.36), в якій зберігаються: заява ОСОБА_4 про прийняття спадщини (а.с.37), заява ОСОБА_8 про відмову від спадщини (а.с.38), заява ОСОБА_9 про відмову від спадщини (а.с.39) та копії заповітів ОСОБА_6. Заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини в матеріалах спадкової справи відсутня.

Таким чином суд встановив, що спадкодавцем було посвідчено два заповіти на користь позивача (в 2006 році) та на користь третьої особи (в 2013 році).

Відповідно до ч. 2,3 ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Таким чином заповіт ОСОБА_6, складений на користь позивача ОСОБА_1 та посвідчений 07.07.2006 року нотаріусом Красноокнянського районного нотаріального округу Одеської області за № 1056, є скасованим.

Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Позивач та його представник посилаються на нікчемність заповіту, складеного 11.03.2013 року ОСОБА_6 та посвідченого 11.03.2013 року секретарем виконкому Новосамарської сільської ради Красноокнянського району Одеської області з тих підстав, що в заповіті не вказане місце його складання (не зазначена адреса), текст заповіту містить дані на різні посади особи, яка посвідчила заповіт (секретар селищної ради та секретар виконкому селищної ради), також вказують, що заповіт був зареєстрований в Спадковому реєстрі вже після смерті спадкодавця (посвідчений 11.03.2013 року, зареєстрований 16.04.2015 року). Посилаються на те, що заповіт посвідчений особою, яка не має на це повноважень.

При розгляді справи суд враховує, що позивач та його представник не ставлять питання про визнання заповіту ОСОБА_6 від 11.03.2013 року недійсним або нікчемним, а просять застосувати наслідки недійсності правочину, який вони вважають нікчемним, тому суд перевіряє лише пояснення позивача та його представника в частині того, що оспорюваний заповіт є нікчемним.

Перевіривши викладені позивачем та його представником доводи, суд дійшов до наступного.

Загальні вимоги до форми заповіту містяться в ст. 1247 ЦК України, а саме: заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем; заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. 1251-1252 ЦК України, заповіти, посвідчені іншими посадовими, службовими особами, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Ст. 1257 ЦК України визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушеннями вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Як передбачено ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

При перевірці форми та змісту заповіту, складеного 11.03.2013 року ОСОБА_6 суд встановив, що заповіт складений в письмовій формі, текст заповіту містить відомості про дату його складання та посвідчення 11 березня 2013 року, та про місце його складення та посвідчення село Новосамарка Красноокнянського району Одеської області. Також заповіт складений в двох примірниках, один з яких виданий заповідачу, а другий зберігається в сільській раді. (а.с.89), факт посвідченя зповіту внесений до книги реєстрації нотаріальних дій Новосамарської сільської ради за № 6 (а.с.90-91). Пояснення представника позивача в тій частині, що в заповіті не зазначене конкретне місце посвідчення (вулиця, будинок, приміщення) суд оцінює критично, оскільки відповідно до ст. 41 Закону України «Про нотаріат», Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями. Допитана в якості свідка ОСОБА_7, яка здійснювала посвідчення оспорюваного заповіту, пояснила, що заповіт складався та посвідчувався в приміщенні Новосамарської сільської ради Красноокнянського району Одеської області, розташованому в с. Новосамарка Красноокнянського району Одеської області, про що і зазначено в заповіті. Юридична адреса, а саме вулиця та номер приміщення, відсутні. Зазначений порядок складення та посвідчення заповіту відповідає вимогам п. 2.1 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органу місцевого самоврядування, затвердженого наказом Мін'юсту України від 11.11.2011 N 3306/5, в якому вимога зазначати конкретну адресу вчинення нотаріальної дії передбачена лише при вчиненні нотаріальної дії поза межами приміщення органу місцевого самоврядування.

На підставі наведеного суд дійшов до висновку про безпідставність тверджень позивача та його представника про незазначення у тексті заповіту місця його складання та посвідчення.Суд вважає встановленим, що форма заповіту та його посвідчення відповідають діючому законодавству.

Також судом встановлено, що оспорюваний заповіт був складений та підписаний безпосередньо заповідачем ОСОБА_6, що підтверджено свідком ОСОБА_7 та сторонами не оспорюється.

Допитані судом свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 підтвердили, що за життя особисто знали заповідача ОСОБА_6, заповідач фактично до дня смерті був адекватний, самостійний, керував своїми діями, сам отримував пенсію, здійснював побутові угоди, часто приїздив до села Новосамарка по справах.

Пояснення свідка ОСОБА_16 та позивача ОСОБА_1 в тій частині, що спадкодавець ОСОБА_6 був неграмотною особою та не міг читати та писати суд оцінює критично, оскільки вони споростовуються поясненнями інших свідків та письмовими матеріалами справи.

Так свідок ОСОБА_7 пояснила, що 11.03.2013 року до неї, як до посадової особи Новосамарської сільської ради, звернувся ОСОБА_6 з проханням посвідчити заповіт. В кабінеті на час складення заповіту були присутні лише ОСОБА_7 та заповідач ОСОБА_6 ОСОБА_6 усно висловив свої розпорядження щодо майна на випадок його смерті, ОСОБА_7 перевірила особу заповідача, його дієздатність, зі слів заповідача склала заповіт, після чого заповідач прочитав його та власноручно зробив напис «З моїх слів записано вірно, відповідає моїй волі» та підписав заповіт. Справжність підпису заповідача у тексті заповіту позивачем та його представником не оспорювався.

Також суд звертає увагу на те, що в тексті скасованого заповіту ОСОБА_6 від 07.07.2006 року також є відмітка про те, що заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_6 на підставі чого суд робить висновок про безпідставність тверджень позивача та свідка ОСОБА_15 про неграмотність спадкодавця та вважає доведеним, що оспорюваний заповіт складений ОСОБА_6 та підписаний ним особисто.

Перевіривши повноваження особи, яка посвідчила заповіт, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про нотаріат», У населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії:… посвідчують заповіти (крім секретних). Аналогічне положення містить ст. 1251 ЦК України.

Рішенням виконавчого комітету Новосамарської сільської ради від 27.12.2010 року повноваження щодо вчинення нотаріальних дій в Новосамарській сільській раді покладені на посадову особу сільської ради ОСОБА_7 (а.с.61). При цьому ОСОБА_7 пояснила, що вона виконує обов»язки як секретаря сільської ради так і секретаря виконкому сільської ради, що не суперечить п. 5 ст. 51 ЗУ «Про місцеве самоврядування вУкраїні».

При прийнятті зазначеного рішення виконавчий комітет Новосамарської сільської ради керувався пунктом 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 22/5 від 25.08.1994 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.10.1994 року за № 256/466, яка була чинна на час покладення обов»язків щодо вчинення нотаріальної дії на посадову особу органу місцевого самоврядування, в якому зазначено що нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

Таким чином суд вважає встановленим, що повноваження щодо посвідчення нотаріальної дії посадова особа Новосамарської сільської ради ОСОБА_7 набула з 27.12.2010 року на підставах, передбачених діючим на той час законодавством.

Згідно з п. 2 посадової інструкції секретаря сільської ради та виконкому Новосамарської сільської ради, до функціональних обов»язків вказаної посадової особи віднесено вчинення нотаріальної дії.

Розглянувши пояснення представника позивача в частині того, що ОСОБА_7 належним чином не уповноважена на вчинення нотаріальної дії в 2013 році, оскільки рішення про покладення обов»язків на вчинення нотаріальних дій має прийматись виключно сесією сільської ради, а не її виконкомом, суд дійшов до наступного.

Суд встановив, що на момент набуття законної сили Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 N 3306/5, на посадову особу Новосамарської сільської ради ОСОБА_7 вже були покладені вказані обов»язки, тому вона продовжува виконувати свої повноваження.

Згідно зі ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом»якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Проаналізувавши встановлені обставини суд дійшов висновку, що при посвідчені оспорюваного заповіту посадова особа Новосамарської сільської ради ОСОБА_7 була належним чином уповноваженна на вчинення нотаріальних дій, виконувала свої посадові обов»язки, дотрималась процедури посвідченя заповіту. До підстав набуття повноважень на вчинення нотаріальних дій ОСОБА_7 не можутть бути застосовані положення Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 N 3306/5, оскільки вказаний нормативний акт був прийнятий пізніше, ніж ОСОБА_7 отримала повноваження з посвідчення нотаріальних дій.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

За ст. 5 ЗУ «Про місцеве самоврядування України», Система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

Відповідно до пп. 5 п. «б» ст. 38 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», до делегованих повноважень виконкомів органів місцевого самоврядування віднесено вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів цивільного стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад).

Згідно з існуючою правовою позицією, аналіз Закону України «Про місцеве самоврядування України» дозволяє зробити висновок, що виконавчі органи місцевих рад є самостійно структурованими органами місцевого самоврядування зі своїми повноваженнями та підзвітністю.

Згідно з п. 1.2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 N 3306/5, Нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

У п. 1.2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 N 3306/5 відсутні посилання на те, що покладення обов»язків з вчинення нотаріальної дії на посадову особу органу місцевого самоврядування здійснюються виключно рішенням сесії відповідного органу місцевого самоврядування, що дозволяє суду зробити висновок про те, що ці обов»язки можуть бути покладені як рішенням сесії органу місцевого самоврядування так і рішенням виконкому органу місцевого самоврядування, який є відокремленим органом місцевого самоврядування.

Таким чином суд вважає доведеним те, що заповіт ОСОБА_6 11.03.2013 року був посвідчений належною посадовою особою органу місцевого самоврядування, а різні посади особи, яка посвідчила заповіт, відображені в тексті заповіту, носять характер техничної помилки та виникли внаслідок суміщення однією особою двох посад секретаря сільської ради та секретаря виконкому сільської ради.

Перевіривши пояснення представника позивача в частині несвоєчасної реєстрації оспорюваного заповіту в Єдиному спадковому реєстрі, суд дійшов до наступного.

Відповідно до п. 4 Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів, затвердженого Постановою КМУ від 11.05.2011 року № 491, Державній реєстрації у Спадковому реєстрі підлягають: заповіти і спадкові договори, посвідчені нотаріусами, консульськими установами України, посадовими та службовими особами, що зазначені в статтях 1251 і 1252 Цивільного кодексу України, статті 37 та частині першій статті 40 Закону України "Про нотаріат", а також зміни до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів.

За п. 5 вказаного Порядку, реєстраторами Спадкового реєстру щодо заповітів, посвідчених посадовими особами органів місцевого самоврядування; заповітів і спадкових договорів, посвідчених консульськими установами України; заповітів, посвідчених (складених та/або прийнятих на зберігання) і зареєстрованих в іноземних державах згідно з Конвенцією, запити про реєстрацію яких в Україні на прохання заповідача подані Мін'юсту, а також змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів є Держінформ'юст та його філії.

За п. 8 вказаного Порядку, Посадові особи органів місцевого самоврядування вносять до Спадкового реєстру відомості про посвідчені заповіти шляхом подання Держінформ'юсту або його філіям заяв про реєстрацію.

Відповідно до п. 10 Порядку, заяви про реєстрацію заповіту передаються (надсилаються) реєстратору в день вчинення нотаріальної дії.

На підставі наведеного суд встановив, що при посвідченні заповіту посадовою особою органу місцевого саморвядування відомості про вчинену нотаріальну дію мають бути направлені для реєстрації в Спадковому реєстрі в день посвідченя заповіту.

Судом встановлено, що оспорюваний заповіт був складений заповідачем 11.03.2013 року та посвідчений посадовою особою органу місцевого самоврядування 11.03.2013 року, тоді як в супереч діючому законодавству зареєстрований в спадковому реєстрі лише 16 квітня 2015 року.

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_7, яка є посадовою особою Новосамарської сільської ради, уповноваженою на вчинення нотаріальної дії, пояснила, що вона направляє дані про посвідчені заповіти для реєстрації у Спадковому реєстрі лише після смерті заповідачів. Вказане мотитувала тим, що особи похилого віку часто змінюють заповіти, тому внесення даних про посвідчений заповіт до Спадкового реєстру за життя заповідача вважає недоцільним. Вказала на відсутність законодавчої заборони щодо внесення даних про посвідчення заповіту до Спадкового реєстру після смерті заповідача, послалась на практику з цього питання, яка вже існує тривалий час та відсутність нарікань з цього приводу з боку Реєстратору Спадкового реєстру.

Оцінивши встановлені судом обставини відповідно до ст. 212 ЦПК України суд дійшов до висновку про те, що оспорюваний заповіт був дійсно зареєстрований з порушеннями умов діючого законодавства, але наслідком цього не може бути його нікчемність, оскільки посвідченя заповіту та його державна реєстрація не є тотожніми поняттями, посвідчення заповіту відбулось відповідно до вимог діючого законодавства, він відібражає волю заповідача щодо розпорядження своїм майном на випадок смерті, тоді як державна реєстрація заповіту не залежить від волі заповідача, порядок державної реєстрації заповіту порушений через некомпетентність та недбале ставлення до своїх посадових обов»язків посадової особи органу місцевого самоврядування, що не може впливати на реалізацію волевиявлення заповідача.

Врахувавши всі встановлені у справі обставини відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд вважає, що підстави вважати заповіт ОСОБА_6, посвідчений 11.03.2013 року посадовою особою Новосамарської сільської ради Красноокнянського району Одеської області нікчемним відсутні, тому для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину підстав немає, у зв»язку з чим у задоволенні позову має бути відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,15,60,209,212-215 ЦПК України, ст.ст. 1233,1234,1247,1251,1252,1257 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 37,41 Закону України «Про нотаріат», ст. 2, 5,51 Закону України «Про місцеве самоврядування України», суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 районної державної нотаріальної контори, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину відмовити за необгрунтованістю вимог.

Повний текст рішення складений 18 вересня 2015 року.

На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Одеської області про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня проголошення рішення, через Великомихайлівський районний суд Одеської області.

Головуючий: О.В. Рімашевська