Апеляційний суд Житомирської області
Справа № 293/1864/14-ц Головуючий у 1-й інст. Мініч Г. Г.
Категорія 50 Доповідач Борисюк Р. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.

суддів Матюшенка І.В., Трояновської Г.С.

з участю секретаря

судового засідання Григоровича А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів на утримання дитини яка продовжує навчатись

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 17 червня 2015 року, -

встановила:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся з даним позовом та після його уточнення просив звільнити його від обов'язку утримувати повнолітню дитину та сплачувати аліменти у зв'язку з продовженням навчання.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 01 лютого 2014 року, зміненого рішенням апеляційного суду Житомирської області від 17 червня 2014 року стягнуто з нього на користь відповідача аліменти у розмірі 1/4 частини його щомісячного заробітку. Матеріальний стан позивача та стан його здоров'я погіршився, в той час, як змінився матеріальний стан відповідача, який на даний час отримує пенсію по інвалідності в сумі 950 грн. Разом із стипендією дохід відповідача становить 1750 грн. в місяць. У зв'язку із отриманням ОСОБА_3 пенсії по інвалідності матеріальний стан останнього значно покращився і його дохід перевищує дохід позивача, а тому зникла потреба відповідача у допомозі.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 17 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд не дав належної оцінки його доказам щодо покращення матеріального положення відповідача, а лише обмежився формальною перевіркою доходів сторін. Крім того, суд належним чином не перевірив та не обґрунтував ту обставину, чи забезпечує дохід відповідача його потреби і чи може він тау допомогу надавати. Суд встановивши, що відповідач несе витрати на лікування, не зазначив та не дослідив докази, які підтверджують щомісячну суму цих витрат та чи взагалі він ці витрати несе. Вважає, що судом взагалі не перевірялась та обставина чи має він можливість сплачувати аліменти у призначеному розмірі, хоча про це він неодноразово наголошував в судових засіданнях.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню із наступних підстав.

Встановлено, що рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 01 квітня 2014 року (а.с.4) стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі 1/4 частини його щомісячного доходу (заробітку), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову, тобто з 25 жовтня 2013 року та до закінчення останнім навчання, але не далі, як до досягнення ним 23 років.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 17 червня 2014 року (а.с.8-10) рішення суду першої інстанції було змінено, виключено із другого абзацу резолютивної частини рішення речення "але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку", в решті судове рішення залишено без змін.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

У пункті 20 постанови пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатись після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Колегія суддів враховує, що обов'язковою умовою виникнення права на аліменти непрацездатної особи є її нужденність. Ознакою нужденності є такий розмір джерела існування (заробітку, доходу, пенсії, допомоги, стипендії та інше), якого зовсім недостатньо для задоволення елементарних потреб. При цьому, мають враховуватись реальні витрати непрацездатної особи для підтримання життєвої активності.

Відповідно до ст.198 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Статтею 188 цього Кодексу визначено, що від обов'язку утримання дитини батьки можуть бути звільнені, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід батька та може забезпечити повністю її потреби.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що середній розмір доходу відповідача в розрахунку за один місяць (1454,86 грн.) не набагато перевищує середній розмір доходу позивача (1 426,95 грн.). Крім того, відповідач є інвалідом ІІІ групи, що підтверджується виписками із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 0968 (а.с.19-22) і дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_2 від сплати аліментів на утримання повнолітнього сина.

Судова колегія погоджується з цим висновком, оскільки він відповідає обставинам справи і доводами апеляційної скарги не спростовується.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_2 не доведено існування обставин, які істотно обмежують його платоспроможність, докази існування у нього зобов'язань по утриманню інших осіб, докази існування інших обставин, що мають істотне значення, що дає підстави для висновку про його неспроможність сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина.

Обставин, які б доводили необхідність звільнення позивача від обов'язків утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання, судом не встановлено.

Колегія суддів враховує, що єдиною підставою для звільнення батька чи матері дитини від обов'язку сплачувати аліменти на її утримання є правило, встановлене ст. 188 СК України, відповідно до якого батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби. При цьому, дитина повинна мати такий високий матеріальний рівень доходів за рахунок власних коштів, який повністю забезпечує її життєві потреби.

Відповідно до частини 2 статті 188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. При винесенні такого рішення суд повинен встановити, що дохід дитини набагато перевищує дохід кожного із її батьків. Правом на звернення до суду із позовом про звільнення від обов'язку утримувати дитину наділені кожен із обох батьків дитини.

Частиною першою статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них.

Посилаючись на положення ст. 192 СК України, позивач просить суд звільнити його від сплати аліментів. Вказана норма матеріального права передбачає лише можливість зменшення або збільшення розміру аліментів за позовом платника або одержувача. Такої вимоги уточнена позовна заява ОСОБА_2 від 08 травня 2015 року не містить.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 17 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий: Судді: