УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора м. Ірпеня Київської області до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» про визнання недійсним рішення та державного акта на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку за касаційною скаргою заступника прокурора Київської області на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 31 липня 2013 року та рішення апеляційного суду Київської області від 28 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року прокурор м. Ірпеня Київської області в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними рішення й державного акта на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку.

Позивач зазначав, що рішенням Коцюбинської селищної ради Київської області від 24 грудня 2008 року 1887/25-5 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на АДРЕСА_1. На підставі цього рішення 30 січня 2009 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. Згідно з договором купівлі-продажу від 25 квітня 2009 року ОСОБА_3 здійснив відчуження зазначеної земельної ділянки ОСОБА_5, у зв'язку із чим на державному акті на право власності на земельну ділянку, виданому ОСОБА_3, вчинено відмітку про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_5 Посилаючись на те, що Коцюбинською селищною радою Київської області прийнято рішення про передачу у власність вказаної земельної ділянки з перевищенням повноважень, оскільки зазначена земельна ділянка розташована за межами населеного пункту - смт Коцюбинського Київської області, не виключена із земель Державного лісового фонду України й не вилучена з користування комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство» (далі - КП «Святошинське лісопаркове господарство»), тобто передана без відома держави в особі уповноваженого органу та постійного землекористувача, в якого вона перебувала в постійному користуванні згідно з постановою Ради Міністрів Української РСР від 20 червня 1956 року № 673, позивач просив на підставі статей 20, 21, 152, 155 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статті 57 Лісового кодексу України, статті 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», якою передбачено обов'язковість проведення державної експертизи проектів землеустрою щодо відведення земель лісогосподарського призначення, статей 3, 10, 12, 13, 23 Закону України «Про планування і забудову територій», статей 16, 21, 228, 392, 393 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визнати недійсними: рішення Коцюбинської селищної ради Київської області від 24 грудня 2008 року 1887/25-5 і державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 30 січня 2009 року ОСОБА_3, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_5 та скасувати його державну реєстрацію; визнати право власності держави на спірну земельну ділянку.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 31 липня 2013 року позовні вимоги прокурора м. Ірпеня Київської області задоволено частково: визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року 1887/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га на АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий ОСОБА_3, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_5 та скасовано його державну реєстрацію; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 28 січня 2014 року заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 31 липня 2013 року в частині визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог; у решті - рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 червня 2014 року заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 31 липня 2013 року в нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Київської області від 28 січня 2014 року залишено без змін.

Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 травня 2015 року заяву Генерального прокурора України задоволено у порядку глави 3 розділу V ЦПК України. Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 червня 2014 року скасовано, справу направлено на новий касаційний розгляд

У касаційній скарзі заступника прокурора Київської області просить скасувати судові рішення в частині відмови в позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив із того, що рішення Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року прийняте з порушенням п. 12 Перехідних положень та ст. 12 Закону України, тому є незаконним, і відповідно державний акт з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_5 на земельну ділянку підлягає визнанню недійсним. Відмовляючи в частині позову про визнання права власності держави на спірну земельну ділянку, суд визнав ці вимоги безпідставними.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на ім'я ОСОБА_3 з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_4 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в позові, виходив із того, що ОСОБА_4 набув право власності на земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 25 квітня 2009 року, який не визнаний судом недійсним і не є нікчемним, тому правові підстави для визнання недійсним державного акту на право власності на вказану земельну ділянку відсутні. У решті апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду.

Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та суперечить нормам матеріального та процесуального права.

Судом установлено, що рішенням Коцюбинської селищної ради Київської області від 24 грудня 2008 року № 1887/25-5 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на АДРЕСА_1. На підставі указаного рішення ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

Згідно договору купівлі-продажу від 25 квітня 2009 року ОСОБА_3 здійснив відчуження зазначеної земельної ділянки ОСОБА_5, у зв'язку із чим на державному акті на право власності на земельну ділянку, що виданий ОСОБА_3, вчинено відмітку про перехід права власності на земельну ділянку ОСОБА_5

Установивши факт відсутності на час прийняття селищною радою рішення про надання ОСОБА_3 земельної ділянки будь-якої містобудівної чи іншої, передбаченої законом документації, яка б встановлювала межі смт Коцюбинське Київської області, суд першої інстанції на підставі ст. ст. 116, 122, ч. 1 ст. 155 ЗК України, пункту 12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України дійшов обґрунтованого висновку про перевищення селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які знаходяться за межами населеного пункту, та недійсність такого рішення селищної ради.

З такими висновками погодився й апеляційний суд.

Проте не можна погодитися з висновками апеляційного суду, що після переходу права власності на земельну ділянку до ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, який судом не визнаний недійсним, цей державний акт посвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК України (у редакції чинній на момент прийняття селищною радою рішення) право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку виникло з моменту отримання ним державного акта та його державної реєстрації.

Згідно з ст. 125, ч. 2 ст. 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час укладання договору купівлі-продажу) право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав та у випадку набуття права власності на земельну ділянку за цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки й посвідчується не державним актом, а відповідною цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеної в порядку, встановленому законом.

Державний акт на право власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого такий акт видано.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, яка була чинна на час укладання договору купівлі-продажу) підставою для державної реєстрації права власності на земельну ділянку є саме нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а не державний акт (ч. 2 ст. 126 ЗК України).

Вчинення в такому разі на державному акті (визнаного судом недійсним) відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу (ч. 6 ст. 126 ЗК України) не змінює суті такого державного акта, як недійсного (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою 6-67цс14).

Таким чином апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не врахував норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановив та не перевірив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалене у справі рішення у частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним державного акту підлягає скасуванню з передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо доводів касаційної скарги про необхідність ухвалення нового рішення про визнання права власності держави на земельну ділянку, то вони не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог (ст. 31 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи, спосіб захисту порушеного права власності держави на земельну ділянку позивачем обрано шляхом подання позову про визнання права власності на це майно (ст. 392 ЦК України), а не витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації (ст. ст. 387, 388 ЦК України).

Разом із тим, як роз'яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року, позов про визнання права власності на майно (ст. 392 ЦК України) є належним способом захисту, якщо позивач вимагає залишення у нього майна, відчуженого третьою особою за договором, учасником якого він не був, і це майно ще не вибуло з його володіння.

Установивши, що земельна ділянка вже вибула з володіння власника у зазначений спосіб, суд обґрунтовано відмовив у позові, заявленому з підстав, передбачених ст. 392 ЦК України, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не є належним.

У той самий час, якщо позивач вимагає повернення майна, відчуженого третіми особами за договором, учасником якого позивач не був, належним способом захисту є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації (ст. ст. 387, 388 ЦК України).

Ураховуючи те, що позивач у справі, яка переглядається, таких вимог не заявляв, суд обґрунтовано не застосував до правовідносин сторін зазначені норми матеріального права.

Указана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 25 червня 2014 у справі 6-67цс14.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення в частині вирішення вимог про визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст. 338 ЦПК України, його слід скасувати в частині вказаних вимог з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

У решті рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим і згідно ст. 337 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 336, 339, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 28 січня 2014 року в частині вирішення позовних вимог прокурора м. Ірпеня Київської області до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У іншій частині рішення апеляційного суду Київської області від 28 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді:О.В. Закропивний
В.М. Коротун
І.К. Парінова
Т.О. Писана