Справа № 344/3960/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1980/2015
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Мелінишин Г.П., Соколовського В.М.,

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б. про визнання недійсним спадкового договору, визнання права власності на ? частину квартири, визнання права користування, усунення перешкод щодо користування житловою площею в квартирі, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 31 липня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б. про визнання недійсним спадкового договору, визнання права власності на ? частину квартири, визнання права користування, усунення перешкод щодо користування житловою площею в квартирі.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що його батькові ОСОБА_5 на праві власності належала однокімнатна квартира АДРЕСА_2, на час смерті батька він перебував у місцях позбавлення волі, а повернувшись додому, виявив, що зазначена квартира належить дружині батька, з якою останній уклав спадковий договір.

Зазначав, що про укладення спадкового договору йому та членам його родини не було відомо, він є спадкоємцем першої черги та інвалідом другої групи, а тому має право на частину квартири, а спадковий договір укладено в порушення чинного законодавства.

Посилаючись на те, що до свого ув'язнення, він проживав разом з батьком у спірній квартирі, де був прописаний, однак після звільнення з місць позбавлення волі до зазначеного житлового приміщення відповідачка його не допускає, просив визнати недійсним спадковий договір, укладений 15 травня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, за яким відчужено квартиру АДРЕСА_2, визнати за ним право власності на ? частку квартири, визнати за ним право на користування квартирою та зобов'язати відповідачку усунути перешкоди щодо користування ним житловою площею в квартирі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 31 липня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право користування житловою площею в квартирі АДРЕСА_2.

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкод в користуванні житловою площею в квартирі АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_3 в спеціальний фонд Державного бюджету України 487,20 грн. судового збору.

В задоволені решти вимог позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_3 посилається неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що 09 жовтня 2007 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 і з жовтня 2009 року вони разом почали проживали в однокімнатній квартирі по АДРЕСА_2, де крім них був зареєстрований і син ОСОБА_5 - ОСОБА_2, проте, фактично він проживав зі своєю сестрою ОСОБА_6 у двохкімнатній квартирі АДРЕСА_1, яку її чоловік залишив своїм дітям, оформивши її на ОСОБА_6, оскільки син був неодноразово судимий за ч.2 ст.307 КК України, яка передбачала конфіскацію майна.

Вказує, що 18 травня 2010 року ОСОБА_5 нотаріально посвідчив на неї спадковий договір на оспорювану квартиру, яка після смерті останнього стала її власністю.

У даній квартирі зареєстрований ОСОБА_2, який після звільнення із місць позбавлення волі став заявляти претензії на проживання в квартирі, а тому 02 лютого 2014 року вона звернулася до Івано-Франківського міського суду із позовною заявою про визнання втрати права користування житловою площею ОСОБА_2 та зняття його з реєстрації, оскільки вважає, що на підставі ст. 71 Житлового кодексу він втратив право користування даною квартирою, тому що більше 6-ти місяців там не проживав.

У той же час, в Івано-Франківському міському суді уже було відкрито провадження у справа за позовом представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування ? частки оспорюваної квартири в 1998 році ОСОБА_2 ОСОБА_5, визнання недійсним спадкового договору від 18 травня 2010 року та визнання права власності на ? квартири.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 було зупинено для вирішення питання про право власності ОСОБА_2 на частину даної квартири.

Однак, позивач 16 березня 2015 року звернувся в суд із новим позовом до апелянта по суті про той же предмет спору з доповненням вимоги про визнання права користування квартирою та усунення перешкод в користуванні житловою площею, проте суд не об'єднав ці справи в одне провадження або не залишив, про що вона заявляла, дві із уже заявлених вимог без руху.

Вказує, що позивач із жовтня 2009 року не проживав у оспорюваній квартирі, оскільки проживав або зі своєю сестрою, або у бабусі, про що сам підтвердив у засіданні суду.

Не взяв суд до уваги і пояснення нотаріуса Дузінкевич Л.Б., про те, що посвідчуючи спадковий договір, відчужувач заявив, що його син буде проживати зі своєю бабусею.

Зазначає про неможливість спільного проживання в однокімнатній квартирі з людиною, яка неодноразово була засуджена за тяжкі злочини та хворою на наркоманію, оскільки у них будуть виникати конфліктні ситуації з непередбачуваними наслідками.

У зв'язку із вищенаведеним, просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати, ухвалити нове рішення, яким визнати, що ОСОБА_2 втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 та відмовити у задоволені його позовних вимог.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали по вищенаведених мотивах.

Позивач ОСОБА_2 та його представники ОСОБА_8 та ОСОБА_9 апеляційну скаргу заперечили, посилаючись на її безпідставність.

Приватний нотаріус Дузінкевич Л.Б. в судове засідання не з'явилася, хоча про час та місце судового розгляду належним чином була повідомлена.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання за ним права користування житловою площею в квартирі АДРЕСА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивач зареєстрований у спірній квартирі, а тому має право користуватися нею.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду в цій частині не відповідає.

Так, відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що власником квартири АДРЕСА_2 був ОСОБА_5 - батько позивача та чоловік відповідачки.

18 травня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено спадковий договір, відповідно до якого, предметом договору була квартира АДРЕСА_2

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і право власності на квартиру перейшло до відповідача - ОСОБА_3, яка зареєструвала право власності 13 грудня 2012 року.

Згідно даних з будинкової книжки про реєстрацію та склад сім'ї вбачається, що в спірній квартирі зареєстровані: позивач ОСОБА_2 з 09 вересня 2003 року та відповідач ОСОБА_3 з 17 лютого 2010 року.

Як встановлено судом, відповідачка з батьком позивача до жовтня 2009 року проживали в квартирі АДРЕСА_1, де власником був ОСОБА_5, а в спірній квартирі проживав позивач з сестрою, які вселилися до спірної квартири, як члени сім'ї власника. В жовтні 2009 року батько позивача з дружиною перейшов проживати в однокімнатну спірну квартиру.

Як ствердив у засіданні апеляційного суду позивач, він періодично проживав з сестрою, бабусею та проживав у батька, як член його сім'ї.

У 2012 році вироком Івано-Франківського міського суду позивача було засуджено на три роки позбавлення волі і після звільнення з місць позбавлення волі, відповідачка відмовляється пускати його у квартиру та чинить йому перешкоди.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та визнаючи право позивача на користування спірною квартирою, суд першої інстанції не врахував, що позивач не позбавлений такого права, а тому підстав для визнання за ним права на користування квартирою в судовому порядку, у суду не було.

У зв'язку з цим, рішення суду першої інстанції в частині визнання за позивачем права користування житловою площею в квартирі підлягає до скасування з ухвалення нового рішення про відмову в позові в цій частині.

Оскільки станом на час розгляду даної справи, ОСОБА_2 не визнаний таким, що втратив право на користування квартирою, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про зобов'язання ОСОБА_3 не чинити йому перешкод в користуванні квартирою.

Рішення в цій частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Враховуючи, що позивач не позбавлений права користування квартирою, не заслуговують на увагу доводи апелянта про відсутність підстав для усунення перешкод.

Оскільки судом було стягнуто з ОСОБА_3 в спеціальний фонд Державного бюджету України 487,20 грн. судового збору за задоволення двох позовних вимог немайнового характеру, рішення суду в частині стягнення судових витрат слід скасувати і відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 243,60 грн.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 31 липня 2015 року в частині задоволення позову про визнання за ОСОБА_2 право користування житловою площею в квартирі АДРЕСА_2 та в частині стягнення судових витрат скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову в цій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в спеціальний фонд Державного бюджету України 243, 60 грн. судового збору.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча О.Ю. Беркій

Судді: Г.П. Мелінишин

В.М. Соколовський