Справа № 464/4907/15-ц
пр.№ 2/464/1445/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.12.2015 року Сихівський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Радченко Е.А.

при секретарі Лобко А.С.

з участю представника позивачки ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за позовом ОСОБА_3 до Фізико-механічного інституту імені ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5, про визнання незаконними та скасування наказів № К-1-26 від 27 березня 2015 року, № К-1-27 від 30 березня 2015 року, № АГ-66 від 10 червня 2015 року, № К-1-61 від 30 червня 2015 року, про поновлення на роботі та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

19.06.2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Фізико-механічного інституту імені ОСОБА_4 про визнання незаконними та скасування наказів № К-1-26 від 27.03.2015 року, № К-1-27 від 30.03.2015 року та № АГ-66 від 10.06.2015 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 31.10.2007 року ОСОБА_3 виконувала обовязки головного бухгалтера інституту, а з 20.12.2007 року переведена головним бухгалтером. З 2007 року по 2014 рік до її роботи у керівництва інституту претензій не було. З призначенням ОСОБА_5 виконуючим обовязки директора інституту зявилися безпідставні претензії до ОСОБА_3 та почалися систематичні притягнення до дисциплінарної відповідальності, накази про які є предметом судового розгляду. У звязку з неможливістю звільнити ОСОБА_3 за неналежне виконання посадових обовязків, керівництвом було обрано інший шлях скорочення посади головного бухгалтера. Так, наказом № К-1-26 від 27.03.2015 року вирішено ліквідувати з 01.07.2015 року бухгалтерію та планово-виробничий відділ, створити економічний відділ з посадою завідувача відділу-головного бухгалтера. Наказом № К-1-27 від 30.03.2015 року зобовязано завідуючого відділу кадрів інституту письмово повідомити працівників бухгалтерії та планово-виробничого відділу про ліквідацію з 01.07.2015 року та отримати письмову згоду про переміщення працівників на відповідні посаду у новоствореному відділі. Наказом № АГ-66 від 10.06.2015 року зобовязано завідуючого планово-виробничим відділом та головного бухгалтера провести в термін з 11.06.2015 року по 24.06.2015 року передачу бухгалтерської документації підприємства. ОСОБА_3 вважає, що вказані накази не відповідають вимогам закону, тому просить визнати їх неправомірними та скасувати.

30.07.2015 року позивачка уточнила та доповнила позовні вимоги, додавши позовні вимоги про визнання незаконними та скасування наказу № К-1-61 від 30.06.2015 року, а також про поновлення на роботі та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

01.12.2015 року представником позивачки подано заяву про залишення без розгляду позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу № АГ-66 від 10.06.2015 року.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач подав заяву про залишення позову без розгляду. Приймаючи до уваги, що заява позивачки не порушує будь-чиїх прав та законних інтересів, суд не вбачає підстав у відмови в задоволенні заяви.

В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги про визнання незаконними та скасування наказів № К-1-26 від 27 березня 2015 року, № К-1-27 від 30 березня 2015 року, № К-1-61 від 30 червня 2015 року, про поновлення на роботі та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, просив їх задовольнити, надавши пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та в заяві про уточнення позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, зазначивши, що зміни в організації виробництва і праці в інституті, а також звільнення позивачки з займаної нею посади було проведено в повній відповідності з вимогами чинного законодавства. Тому представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору до суду не зявилася, про час та місце розгляду позову повідомлена належним чином.

Заслухавши представника позивачки, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Наказом № К-1-77 від 31.10.2007 року позивачка зарахована на посаду виконуючої обовязки головного бухгалтера Фізико-механічного інституту імені ОСОБА_4.

Наказом № К-1-88 від 20.12.2007 року позивачка переведена з 20.12.2007 року на посаду головного бухгалтера інституту.

Наказом № К-1-26 від 27.03.2015 року з 01.07.2015 року ліквідовано бухгалтерію та планово-виробничий відділ як окремі структурні підрозділи інституту, ряд посад, серед яких посада головного бухгалтера та завідувача планово-виробничим відділом виведено з 01.07.2015 року із штатного розкладу інституту.

Вказаним наказом з 01.07.2015 року створено новий структурний підрозділ: фінансово-економічний відділ, який буде очолювати завідувач відділу-головний бухгалтер.

Наказом № К-1-27 від 30.03.2015 року завідувача відділу кадрів інституту зобовязано письмово повідомити працівників бухгалтерії та планово-виробничого відділу про ліквідацію з 01.07.2015 року та отримати згоду працівників про їх переміщення на відповідні посади у новостворений структурний підрозділ.

При цьому, позивачці запропоновано не посаду керівника підрозділу, а посаду провідного бухгалтера.

Позивачка не висловила бажання працювати на вказаній посаді та наказом № К-1-61 від 30.06.2015 року позивачку звільнено на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у звязку з істотною зміною умов праці та відмовою від продовження роботи.

Позивачка вважає вищезазначені накази незаконними, а звільнення наслідком упередженого ставлення до себе з боку нового керівництва інституту.

Вирішуючи позов суд виходить з наступного.

Фізико-механічний інститут ім. Г.В. Карпенка державна бюджетна неприбуткова установа з правами юридичної особи, яка перебуває у віданні Національної академії наук України та повністю фінансується з державного бюджету. У своїй діяльності інститут керується чинним законодавством України, Статутом Національної академії наук України, «Основними принципами організації та діяльності науково-дослідного інституту НАН України», іншими нормативними актами НАН України, а також Статутом інституту.

Рішення про зміну організації діяльності бухгалтерії було ухвалено на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 01.03.2014 року № 65 «Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету», постанови Президії НАН України від 12.03.2014 року № 66 «Про заходи щодо економного та раціонального використання державних коштів» та ухвала Вченої ради інституту від 26.03.2015 року.

Зокрема, в п. 13 Додатку до постанови Кабінету Міністрів України № 65 від 01.03.2014 року встановлено рекомендацію роботодавцю щодо скорочення працівників не менше ніж на три відсотки.

В судовому засіданні встановлено, що 24.10.2014 року позивачка звернулася до керівництва інституту із службовою запискою, в якій зазначає наступне: «з метою уникнення дублювання функцій деяких служб АГЧ, зменшення накладних витрат інституту, більш ефективного і економного використання бюджетних коштів, пропоную об'єднати бухгалтерську службу та планово-виробничий відділ інституту з метою оптимізації кількості працівників... Це дасть можливість зекономити бюджетні кошти на суму 120 тис.грн. щорічно».

Після ознайомлення з вищевказаною службовою запискою, 25.02.2015 року видано розпорядження «Про створення комісії для проведення фінансово-економічного аналізу структури інституту та його кадрового складу». Створена комісія у своєму висновку підтвердила економічну доцільність реалізації пропозиції позивачки, Вчена рада інституту підтримала зміни організації діяльності бухгалтерії та планово-виробничого відділу, ініційовані позивачкою.

Результатом аналізу службової записки був виданий оскаржуваний позивачкою наказ № К-1-26 від 27.03.2015 року «Про зміну організації діяльності бухгалтерії та планово-виробничого відділу».

Тобто, позивачка оскаржує наказ № К-1-26 від 27.03.2015 року «Про зміну організації діяльності бухгалтерії та планово-виробничого відділу» видання якого сама фактично ініціювала шляхом подання вищезазначеної службової записки.

Суд вважає безпідставним посилання позивачки в позовній заяві та представника позивачки в судовому засіданні на те, що обрана відповідачем форма організації бухгалтерського обліку не відповідає вимогам законодавства.

Наказ № К-1-26 від 27.03.2015 року «Про зміну організації діяльності бухгалтерії та планово-виробничого відділу» був виданий з метою підвищення ефективності роботи планово-фінансових служб інституту, уникнення дублювання окремих функцій цих служб, більш ефективного і економного використання бюджетних коштів. Даним наказом замість двох відділів - «відділу бухгалтерії» та «планово-виробничого відділу» створено один «фінансово-економічний відділ», що складається з чотирьох секторів, в тому числі сектору бухгалтерського обліку та звітності, що відповідає вимогам п. 4 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», згідно якого для забезпечення ведення бухгалтерського обліку підприємство самостійно обирає форми його організації.

Крім того, обрана відповідачем форма бухгалтерського обліку передбачена п. 2 Типового положення «Про бухгалтерську службу бюджетної установи», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.01.2011 року № 59. Відповідно до зазначеної норми бухгалтерська служба утворюється як самостійний структурний підрозділ бюджетної установи, вид якого залежить від обсягу, характеру та складності бухгалтерської роботи департамент, управління, відділ, сектор або в бюджетній установі вводиться посада спеціаліста, на якого покладається виконання обов'язків бухгалтерської служби.

Тобто, п. 2 цього Положення вказує на те, що бухгалтерська служба утворюється як самостійний структурний підрозділ бюджетної установи, вид якого залежить від обсягу, характеру та складності бухгалтерської роботи департамент, управління, відділ, сектор або в бюджетній установі вводиться посада спеціаліста, на якого покладається виконання обов'язків бухгалтерської служби. Обовязки бухгалтерської служби може виконувати централізована бухгалтерія бюджетної установи, якій підпорядковані інші бюджетні установи. У разі коли в бюджетній установі не утворюється бухгалтерська служба, вимоги до головного бухгалтера бюджетної установи, встановлені цим Типовим положенням, поширюються на спеціаліста, на якого покладається виконання обовязків бухгалтерської служби. Таким чином, дана Постанова дає право вибору керівнику бюджетної установи в залежності від обсягу, характеру та складності бухгалтерської роботи самостійно вирішувати, яку саме форму бухгалтерської служби утворити і як її назвати. Тому, рішення обєднати бухгалтерську службу з планово-виробничим відділом назвавши це «фінансово-економічним відділом» жодним чином не суперечить ні нормам Бюджетного кодексу Україні, ні Типовому положенню «Про бухгалтерську службу бюджетної установи» .

Таким чином, відповідач цілком правомірно обрав форму організації забезпечення ведення бухгалтерського обліку установи у вигляді сектору бухгалтерського обліку та звітності на чолі з завідувачем фінансово-економічного відділу - головним бухгалтером інституту, та така форма не суперечить вимогам чинного законодавства.

Посилання позивачки про те, що Вчена рада інституту не мала повноважень щодо погодження наказу № К-1-26 від 27.03.2015 року не відповідає дійсності, оскільки відповідно до п. 4.7. Статуту інституту Вчена рада інституту розглядає питання, повязані з удосконаленням структури ФМІ НАН України. Окрім того, п. 3.3. Статуту інституту передбачено, що структуру інституту розробляє Дирекція, її розглядає Вчена рада та затверджує Відділення фізико-технічних проблем матеріалознавства НАН України.

Право розробки структури та штатного розпису також надано інституту на підставі пунктів 11.1. і 17. «Основних принципів організації та діяльності науково-дослідного інституту НАН України», що затверджені Постановою президії Національної академії наук України від 25.06.2002 року № 159. Відповідно до п. 11.1. інститут розробляє структуру і штатний розпис у межах наявних коштів і затверджує його в встановленому порядку в НАН України, а відповідно до п. 17 структуру інституту розробляє Дирекція. Повноваження Вченої ради інституту щодо розгляду структури інституту та розгляд питань, повязаних з удосконаленням такої структури, підтверджується п.п. 17, 24 даної постанови, а саме: відповідно до п.17 Вчена рада розглядає розроблену Дирекцією структуру інституту, а відповідно до п.24. Вчена рада розглядає питання, повязані з удосконаленням структури інституту.

Згідно п. 17 «Основних принципів організації та діяльності науково-дослідного інституту НАН України» структуру інституту, розроблену Дирекцією та погоджену з Вченою радою інституту, затверджує відповідне відділення НАН України.

Пунктом 2. Постанови Бюро відділення Фізико-технічних проблем матеріалознавства НАН України від 28.04.2015 року було погоджено оновлену структуру Фізико-механічного інституту ім. Г.В. Карпенка НАН України.

Отже, наказ № К-1-26 від 27.03.2015 року «Про зміну організації діяльності бухгалтерії та планово-виробничого відділу» виданий в межах повноважень та на виконання покладених на дирекцію функцій.

Не погоджуючись з наказом № К-1-27 від 30.03.2015 року «Про штати фінансово-економічного відділу», позивачка посилається на те, що вказаний наказ суперечить вимогам ст. 114 КЗпП України, оскільки в даному наказі, на думку позивачки, відсутність зазначення про зберігання попереднього заробітку. Крім того, в наказі міститься посилання про отримання письмової згоди на переміщення працівників, в той час як ч. 2 ст. 32 КЗпП України не передбачає згоди на переміщення.

Вказане посилання позивачки не заслуговує на увагу, оскільки відсутність зазначення про збереження попереднього заробітку не впливає на законність наказу. Крім того, наказом № К-1-2-1 від 30.03.2015 року в оскаржуваний наказ № К-27-1 було внесено наступні зміни: у пунктах 3 та 4 слово «переміщення» замінено словом «переведення». Від ознайомлення з таким наказом позивачка відмовилася.

Таким чином, наказ № К-1-27 від 30.03.2015 року «Про штати фінансово- економічного відділу» зі змінами, внесеними до нього наказом № К-1-27-1 від 30.03.2015 року, був виданий відповідно до наказу № К-1-26 від 27.03.2015 року на забезпечення виконання останнього та не суперечить чинному законодавству.

Вирішуючи позовну вимогу щодо правомірності наказу № К-1-61 від 30.06.2015 року «Про звільнення ОСОБА_3Ф.» та про поновлення останньої на посаді головного бухгалтера інституту, суд враховує, що позивачка звільнена із займаної посади на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у звязку з відмовою від продовження роботи у нових істотних умовах праці.

Поняття зміни в організації виробництва і праці врегульовано законодавством у ст. 32 КЗпП України. З аналізу змісту цієї норми можна зробити висновок про наявність двох обставин, що є результатом волі сторін. З одного боку це дії роботодавця, який здійснює організаційні заходи щодо зміни у діяльності підприємства (зміни в організації виробництва і праці). З другого це рішення працівника про те, що він не може працювати за цих змін ані на цьому підприємстві, але в іншій місцевості, ані на цьому підприємстві, але за нових умов праці. У звязку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою (ч. З ст. 32 КЗпП). Про зміну істотних умов праці працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не можуть бути збережені, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 КЗпП.

ОСОБА_3 була повідомлена про зміни в організації виробництва за три місяці.

В п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці.

Посилання позивачки про те, що їй не було запропоновано продовжити роботу за спеціальністю, кваліфікацією чи посадою не відповідає обставинам справи.

Як вбачається з листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2012 року, Верховний Суд України дійшов висновку про те, що рівень кваліфікації працівника включає не тільки його освітній рівень і стаж роботи, але також здатність виконувати конкретні доручення. Виходячи з цього, поняття кваліфікації є оціночним і таким, що підлягає встановленню у кожній конкретній справі залежно від встановлених судом обставин.

Вирішуючи питання щодо призначення працівника на посаду, роботодавець на свій розсуд може визначати, чи відповідає працівник певній кваліфікації, необхідній для тієї чи іншої роботи.

Позивачці було запропоновано переведення на посаду провідного бухгалтера, що, на розсуд керівництва інституту, відповідає спеціальності та кваліфікації позивачки.

Тобто, відповідачем дотримано вимоги ст, 32 КЗпП України.

Посилання позивачки про те, що в переліку істотних умов праці, що передбачені чинним законодавством відсутні ті істотні умови праці які змінюються для Позивача. Таке посилання не грунтується на законі, оскільки перелік істотних умов праці, передбачений ч. 3 ст. 32 КЗпП України не є вичерпним і може доповнюватись стосовно кожного конкретного випадку, а тому істотні умови праці є оціночним поняттям.

Законодавство про працю України не розкриває поняття змін в організації виробництва і праці і не містить їхнього переліку, а Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» лише навів приклади можливих змін. Так, під змінами в організації виробництва і праці в даному випадку слід розуміти обєктивно необхідні дії відповідача, обумовлені вдосконаленням структури установи, а саме в зміні організації діяльності бухгалтерії та планово-виробничого відділу шляхом обєднання цих підрозділів і утворення на їх базі фінансово-економічного відділу з метою економії бюджетних коштів.

Якщо колишні істотні умови праці не можуть бути збережені, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

При припиненні трудового договору за цією підставою слід також враховувати позицію Пленуму Верховного Суду України, викладену у п. 10 постанови від 06.11.1992 року № 9, де зазначено, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці.

Всі вище перелічені вимоги законодавства при звільненні позивачки із займаної посади відповідачем були дотримані в повному обсязі.

В судовому засіданні встановлено, що на виконання розпорядження в.о. директора інституту від 25.02.2015 року створено комісію, якою в період з 25.02.2015 року по 20.03.2015 року було проведено аналіз фінансово-економічного стану, аналіз структури та кадрового складу інституту. Комісія дійшла висновку, що для підвищення ефективності роботи планово-фінансових служб інституту, уникнення дублювання окремих функцій планово-фінансових служб інституту, зменшення накладних витрат, забезпечення ефективного, результативного, цільового та економного використання бюджетних коштів слід замість двох відділів, а саме планово-виробничого відділу та відділу бухгалтерії створити один фінансово- економічний відділ зі (копія висновків комісії знаходиться в матеріалах справи).

Керуючись висновками комісії про економічну доцільність зміни організації діяльності бухгалтерії та планово-виробничого відділу інституту, було видано наказ № К-1-26 від 27.03.2015 року про зміну організації діяльності бухгалтерії планово-виробничого відділу, яким з 01.07.2015 року бухгалтерія та планово-виробничий відділ були ліквідовані, створено фінансово-економічний відділ у складі чотирьох секторів в тому числі сектор бухгалтерського обліку та звітності, а наказом № К-1-27 від 30.03.2015 року зі змінами, внесеними до нього наказом № К-1-27-1 від 30.03.2015 року, було врегульовано питання повідомлення працівників бухгалтерії та планово-виробничого відділу про заплановані зміни істотних умов праці.

Таким чином, в судовому засіданні знайшла своє підтвердження наявність обєктивних змін в організації роботи планово-фінансових служб інституту, а не про зміни, які викликані субєктивним відношенням роботодавця до Позивача.

30.03.2015 року позивачка була письмово повідомлена про те, що з 01.07.2015 року її посада буде ліквідована, запропоновано переведення на посаду провідного бухгалтера новоствореного фінансово-економічного відділу та проінформована про те, що у разі незгоди з цією пропозицією позивачка буде звільнена із займаної посади за п.6 ст. 36 КЗпП України.

Після повідомлення працівників бухгалтерії та планово-виробничого відділу про заплановані зміни істотних умов праці та про пропозицію перевести їх на інші посади в новостворений фінансово-економічний відділ, такі працівники написали заяви про відповідне переведення та були переведені з 01.07.2015 року згідно наказу №К-1-57 від 25.06.2015 року «Про переведення працівників у фінансово-економічний відділ».

В судовому засіданні також встановлено, що в період з 30.03.2015 року до 30.06.2015 року позивачка не дала згоду на таке переведення.

За таких обставин суд вважає, що звільнення позивачки на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України було правомірним та здійсненим з дотриманням вимог чинного законодавства законодавства.

За таких обставин суд не вбачає законних підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 32, 36, КЗпП України, п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», ст.ст. 10, 11, 27, 57, 59, 60, 61, 79, 143, 208, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовну вимогу ОСОБА_3 до Фізико-механічного інституту імені ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування наказу № АГ-66 від 10 червня 2015 року залишити без розгляду.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Фізико-механічного інституту імені ОСОБА_4 про визнання незаконними та скасування наказів № К-1-26 від 27 березня 2015 року, № К-1-27 від 30 березня 2015 року, № К-1-61 від 30 червня 2015 року, про поновлення на роботі та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено до Апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Головуючий: