провадження 2/201/2967/2015
31 липня 2015 року Жовтневий районний суд
у складі: головуючого
судді Антонюка О.А.
при секретарі Дашкевич Х.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання права власності,
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про час та день слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, погодився з позовом і не заперечував проти розгляду справи за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України і винесення рішення відповідно до ст. ст. 224-226 ЦПК України.
Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. В письмовому зверненні до суду проти позовних вимог не заперечувала, вважала за можливе винесення рішення на розсуд суду, просила справу розглянути без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України і винесення рішення відповідно до ст. ст. 224-226 ЦПК України.
Зясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.
Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.
Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».
Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
В судовому засіданні зясовано, що 05 червня 2015 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 299. За умовами договору позики позивач передав у власність відповідача, строком до 10 червня 2015 року, грошові кошти у валюті гривня у сумі, що є еквівалентом 100 000 (сто тисяч) доларів США та на дату укладання договору позики, сума позики склала 2 134 170.00 00 коп. (два мільйона сто тридцять чотири тисячі сто сімдесят гривень 00 коп.), виходячи з міжбанківського валютного курсу продажу долара США, який складає 21.3417 гривень за 1 долар США на дату підписання договору. Таку ж саме суму грошових коштів, яка відповідає еквіваленту 100 000 (сто тисяч)доларів США без урахування процентів Позичальник повинен був повернути Позивачу в строк до 10 червня 2015 року у валюті гривня виходячи з міжбанківського валютного курсу продажу долара США, який буде встановлений на час повернення позики.
Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Факт передачі грошових коштів позивачем та отриманням їх відповідачем підтверджується підписанням договору позики та відповідачем не спростовується.
05 червня 2015 року для забезпечення виконання зобов'язань відповідача та вимог позивача за договором позики, між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 300.
Згідно ст. 575 Цивільного кодексу України Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володіння і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленим цим Законом.
Відповідно до ст. 577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на обєкт незавершеного будівництва, посвідчується нотаріусом на підставі документів, що підтверджують майнові права на цей обєкт.
Договір іпотеки нерухомого майна, а саме квартири № 20, в житловому будинку № 15 по вул. Шаумяна в м. Дніпропетровськ житловою площею 74.7 кв. м, загальною площею 228.9 кв. м., був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 05 червня 2015 року та зареєстрований в державному реєстрі за № 9925530, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки № 38612712 від 05 червня 2015 року.
Відповідач в строк, зазначений у договорі позики та в договорі іпотеки - до 10 червня 2015 року грошові кошти в сумі 2 134 170.00 00 коп. (два мільйони сто тридцять чотири тисячі сто сімдесят гривень 00 коп.) не повернув, чим порушив договірні вимоги. Факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором позики та договором іпотеки відповідачем не спростовується та підтверджується доказами по справі.
Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Пунктом 5.1. договору іпотеки нерухомого майна, посвідченим приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_3 05 червня 2015 року та зареєстрований в державному реєстрі за № 9925530, передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки та одержання задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право здійснити якщо у момент настання строку виконання зобовязань за договором позики грошових коштів вони не будуть виконані, а саме: при повному або частковому неповерненні у встановлений договором позики грошових коштів термін суми позики та/або при несплаті або частковій несплаті у встановлений договором позики грошових коштів строк суми неустойки (пені, штрафних санкцій).
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на розсуд іпотекодержателя за рішенням суду, за виконавчим написом нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання відповідно до вимог чинного законодавства України, або іншим способом звернення стягнення на предмет іпотеки (в тому числі, перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя), встановленим чинним законодавством України та/або письмовою домовленістю сторін (п. 5.2. Договору).
Пунктом 5.3.1. договору іпотеки передбачено право позивача звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки здійснюється шляхом набуття права власності іпотекодержателем на предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобовязання у порядку, встановленого ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет Іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.
Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.
Виходячи з положень статті 6 та частини першої статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно до п. 1,4 глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус зобовязаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.
Посилання відповідача на наявність кримінального провадження, як на підставу не визнання права власності на спірну квартиру за позивачем, суд сприймає критично виходячи із наступного.
Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
З матеріалів справи вбачається, що позивач набув право власності на квартиру, № 20 в буд. № 15 по вул. Шаумяна в м. Дніпропетровськ на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який був посвідчений 05 червня 2015 року посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 326.
Частиною першою статті 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (частина друга статті 331, частина четверта статті 334 ЦК України).
Право власності на квартиру, № 20 в буд. № 15 по вул. Шаумяна в м. Дніпропетровськ зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11 червня 2015 року, за номером запису про право власності на нерухоме майно: 9994083, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 червня 2015 року, індексний номер витягу: 38899877.
Відповідно до п. 2 статті 215 ЦК України нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому випадку визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
В статті 203 ЦК України визначений вичерпний перелік, загальних вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частиною першою статті 234 КПК України встановлено, що обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.
Відповідно до статті 62 Конституції України ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Статтею 328 ЦК України закріплено презумпцію правомірності набуття права власності незалежно від правомірності чи неправомірності правочину, на підставі якого майно було відчужено добросовісному набувачу. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчинити щодо свого майнабудь-які дії, які не суперечать закону.
Аналізуючи викладені норми суд приходить до висновку, що наявність кримінального провадженого провадження, здійснення в його рамках досудового розслідування та слідчих дій не може бути підставою для позбавлення права власності.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 ст. 57 ЦПК України, встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно до статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Згідно ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Відповідно до ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Цивільна відповідальність майнова відповідальність громадян чи організацій, що виникає в разі неправомірних дій, невиконання договірних зобов'язань, заподіяння особистої чи майнової шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення можливе встановленням фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.
Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю їх між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.
Тобто, відповідач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано.
Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не згоди з деякими положеннями позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.
При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 житловою площею 74.7 кв. м., загальною площею 228.9 кв. м., у житловому будинку літ. А-7, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в вигляді судового збору в сумі 3654 гривень.
Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 58, 124 Конституції України, ст. ст. 3, 5, 15, 16, 202, 203, 204, 319, 321, 328, 331, 509, 526, 575, 577, 626, 627, 638, 640, 1046, 1049 ЦК України, ст. ст. 1, 37 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 17, 234 КПК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд
Позовні вимоги задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 житловою площею 74.7 кв. м., загальною площею 228.9 кв. м., у житловому будинку літ. А-7.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в вигляді судового збору в сумі 3654 гривень.
Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя -