РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2015 року м. Харків

Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Бородіної О.В.

при секретарі Алімурадовій Т.Я.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа - Друга Харківська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем, визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и в:

Позивачка, ОСОБА_1, звернулася до суду із позовом, який уточнила, та просила встановити факт її проживання однією сім'єю із ОСОБА_3 однією сім'єю з ІНФОРМАЦІЯ_5 і до ІНФОРМАЦІЯ_2, та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину в житловому будинку літ. А-1 приміщення 1-1, 1-2, 1-3, 1-4 з відповідною частиною надвірних будівель: літня кухня літ. Б, гараж літ. "Г", що знаходиться в АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом, як спадкоємцем четвертої черги, після смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. В обґрунтування вимог посилалася на те, що згідно зі свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння від 15.12.1966р., яке видане на підставі рішення виконкому Ленінського районного Ради депутатів трудящих № 142/14 від 28 вересня 1965 року, домоволодіння, яке розташоване в АДРЕСА_1 належало на праві особистої власності ОСОБА_4. 26.04.1964р. ОСОБА_4 одружився на ОСОБА_5, після шлюбу їй присвоєна фамілія ОСОБА_5. До цього шлюбу ОСОБА_6 вже мала дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 від іншого чоловіка ОСОБА_7. Після одруження ОСОБА_6 переїхала жити до чоловіка за адресою АДРЕСА_1 і забрала жити з собою свою дитину ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_3. помер ОСОБА_4. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину по заповіту від 14.02.1975 р. єдиними спадкоємцями після померлого ОСОБА_4. на підставі його заповіту, посвідченого 27 жовтня 1971 року в 6-й Державній нотаріальній конторі м. Харкова в рівних частинах є дружина, ОСОБА_6 та син ОСОБА_9. 05 травня 1962 року ОСОБА_9 одружився із позивачкою, ОСОБА_1, про що зроблено відповідний запис за № 506. ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 42 років помер ОСОБА_9. Згідно з рішенням Ленінського районного народного суду м. Харкова від 29 квітня 1985 р. право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого в АДРЕСА_1, визнано за позивачкою та її дочкою - ОСОБА_8, в рівних частинах за кожною, тобто по 1/4 частини, після смерті ОСОБА_9 в порядку спадкування за законом. 22.02.1995 р. ОСОБА_6 належну їй 1/2 частину будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 заповідала дочці ОСОБА_3. Остання документи на спадщину не оформила, але прийняла спадщину фактично. 07.07.1990 року ОСОБА_3 розірвала шлюб з ОСОБА_14. Після розірвання шлюбу їй присвоєно дошлюбне прізвище ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_5 у віці 75 років померла ОСОБА_6, рідна мати ОСОБА_3. Посилається на довідку № 361 від 13.05.2014 року згідно якої вона та ОСОБА_6 з 1965 року і по день смерті ОСОБА_6 жили однією сім'єю та вели спільне господарство. А також позивачка зазначає, що вела спільне господарство і з дочкою ОСОБА_6 - ОСОБА_3 так як вони усі жили разом в одному будинку, в одному дворі. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно. Родичів спадкодавиця не мала. Позивачка, як особа, яка проживала разом із спадкодавцем, звернулася до нотаріальної контори, але у видачі свідоцтва було відмовлено, оскільки не встановлено факт проживання однією сім'єю.

Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача будучи у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, були надані також письмові заперечення. У останньому судовому засіданні представник відповідача не була присутня.

Представник третьої особи Другої Харківської державної нотаріальної контори у судове засіданні не з"вився, надали заяви про слухання справи за їх відсутністю.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.

В силу ч. 2 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У відповідності до вимог ст. 256 ЦПК України суд встановлює факти, що мають юридичне значення, зокрема, факт проживання однією сім'єю.

Статтею 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Враховуючи положення ст. 3 СК України та п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», згідно яких сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

До таких спадкоємців слід віднести тих осіб, які не пов'язані із спадкодавцем кровним спорідненням, не були його родичем, не знаходилися у шлюбі та інших осіб, які з певних причин проживали однією сім'єю.

При цьому ст. 2 СК містить відкритий перелік осіб, які належать до членів сім'ї. Однак поняття "проживання однією сім'єю" та "член сім'ї" не є тотожними. Особа може бути близьким родичем спадкодавця, тобто відноситися до членів сім'ї, проте не проживати з ним однією сім'єю. Центральною ознакою проживання спадкоємця однією сім'єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. Норма ст. 1264 ЦК розрахована в перше чергу для того, щоб надати право на спадкування другому з "фактичного подружжя", тобто особі, яка перебувала зі спадкодавцем у фактичних шлюбних відносинах без державної реєстрації шлюбу. Разом з тим другим з фактичного подружжя не обмежується коло осіб, які можуть одержати право на спадкування за ст. 1264 ЦК. Це можуть бути й інші родичі спадкодавця, причому ними можуть також особи однієї статі зі спадкодавцем, або особи, які взагалі не пов"язані спорідненням зі спадкодавцем.

Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», викладених у абзацах 1 та 4 пункту 21 , при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п»ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоч і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою.

Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Стосовно строку, з якого суд розглядає питання встановлення факту проживання однією сім»єю , то слід зазначити.

Відповідно до п.1 розд. У11 Прикінцевих положень Сімейного Кодексу України, цей Кодекс набуває чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року, й до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов»язків, що виникли після набуття ним чинності.

Таким чином, суд приходить до висновку про можливість розгляду питання щодо встановлення факту проживання однією сім»єю тільки з січня 2004 року.

При цьому суд також зазначає, що для застосування ст. 1264 ЦК України доказуванню підлягає факт проживання із спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.ст.59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Допитані свідки зі сторони позивачки не підтвердили поза всякого сумніву той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вели спільне господарство та мали спільний бюджет, взаємні права та обов'язки в період з січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_2, або у останні п'ять років до часу відкриття спадщини.

Так, свідок ОСОБА_17., яка є дочкою позивачки, лише пояснила що із ОСОБА_3 мати проживала у одному дворі, домі майже з 1961 року. У ОСОБА_3 своїх дітей не було, інших родичів також не залишилося. Її мати, позивачка, разом із ОСОБА_3 разом працювали на городі, також мати оплачувала комунальні платежи за електрику, оскільки у ОСОБА_3 була маленька пенсія, та у неї утворилися великі борги за комунальні послуги, та їй відрізали газопостачання до частини будинку де вона проживала. Мати також допомагала ОСОБА_3 із документами, допомагала із харчуванням. Також мати провела ремонт покрівлі у всьому будинку. Крім того, пояснила, що ОСОБА_3 кілька разів була одружена, але із її чоловіками вони знайомі не були.

Свідки ОСОБА_18., ОСОБА_15, ОСОБА_16, які тривалий час проживають по сусідству, надали пояснення, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 тривалий час проживали разом у домоволодінні, останні роки підтримували одна одну, разом працювали на городі, та ОСОБА_1 сама провела штукатурні роботи по всьому будинку. Однак пояснити чи мали вони спільний бюджет свідки не можуть, оскільки такі відомості їм невідомо. Також пояснили, що ОСОБА_3 раніше була одружена, дітей не мала, але останні роки вона була самотня, інших родичів не мала. Свідок ОСОБА_16 також пояснила, що ОСОБА_3 інколи вела себе дивно, інколи зачинялася і нікого до себе не пускала.

Дані свідки пояснили, що на їх думку вони сприймали, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали як сестри, однією сім"єю.

Однак, судом такі свідчення не приймаються як доказ, оскільки є припущеннями. А відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Показання усіх свідків про проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім"єю не містять даних щодо ведення спільного господарства, взаємних прав та обов"язків, у їх показаннях відсутня конкретика щодо складових частин сім'ї, тому суд відноситься до них критично.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що докази, які викликають сумніви у суду не приймати, як належний доказ по справі.

Позивачкою також до позову додано довідку від 13.05.2014 року голови квартального комітету "Сортувальний" стосовно проживання однією сім"єю та ведення спільного господарства ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 1965 року по 1999 роки. Однак дана довідка будь якої доказової бази у даній справі не несе.

Позивачкою суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів наявності взаємних прав та обов'язків, а також систематичного ведення спільного господарства із спадкодавицею, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї.

Відповідно до вимог статей 213, 215 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Позивачка посилалась на те, що вона оплачувала комунальні послуги, проводила ремонтні роботи у всьому будинку, проте, жодного переконливого доказу тому, суду не надала. Як вона сама і поясняла, частина будинку, де проживала ОСОБА_3 була відключена від газопостачання за борги. Що свідчить про те, що оплату за комунальні послуги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проводили окремо. Також сама позивачка пояснювала суду, що ОСОБА_3 фактично ніякої участі в утриманні будинку не приймала, що ремонтні роботи ОСОБА_1 проводила самостійно, оскільки ОСОБА_3 це було не цікаво.

Факти спілкування, проживання на території одного домоволодіння, не дають суду достатніх підстав з упевненістю визнати, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім'єю, тобто були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов'язки, зумовлені спільним проживанням, та які притаманні сімейним відносинам, а також несли спільні витрати, спрямовані на забезпечення життєдіяльності, саме сім'ї, у прямому розумінні цього слова.

За таких обставин, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для включення позивачки до четвертої черги права на спадкування за законом на підставі ст. 1264 ЦК України, та визнання за нею права власності на майно як за спадкоємицею після смерті ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 211-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа - Друга Харківська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем, визнання права власності в порядку спадкування за законом - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, або якщо рішення було ухвалене за відсутності осіб, що приймають участь у справі, протягом 10 днів з моменту отримання рішення.

Суддя О.В. Бородіна