Справа № 667/7096/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року Комсомольський районний суд м. Херсона

в складі головуючого судді Мусулевського Я.А.

за участю секретаря Трунової Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до Кредитної спілки «Громада» про визнання договорів поруки недійсними,

встановив:

Позивачі звернулися до суду з вказаними позовними вимогами посилаючись на те, що 22.11.2011 року між Кредитною спілкою «Громада» та ОСОБА_8 було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит в сумі 50 000 грн. строком на 36 місяців, з обов'язком повернути кредит на умовах передбачених кредитним договором та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 40 % річних. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 22.11.2011 року було укладено договір поруки між відповідачем та позивачами. Позивачам стало відомо, що ОСОБА_8 кредитні зобов'язання належним чином не виконує у зв'язку з чим у неї виникла заборгованість по кредитному договору. В подальшому позивачам стало відомо, що КС «Громада» звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором при цьому збільшили вимоги про стягнення суми трьох відсотків у розмірі 1471,62 та суми витрат від інфляційних процесів в розмірі 7163,26 грн. Позивачі вважають, що відповідач безпідставно нарахували вказані суми збільшивши при цьому обсяг відповідальності поручителів без їх згоди, просять суд визнати договір поруки від 22.11.2011 року, що були укладені в якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 542 між КС «Громада» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2, між відповідачем та ОСОБА_3, ОСОБА_4, між КС «Громада» ОСОБА_6 ОСОБА_7 - припиненим.

Представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд позовну заяву задовольнити, оскільки при підписанні договорів поруки позивачами було визначено розмір процентів, а саме 40% річних, тому відповідач безпідставно збільшив відсоткову ставку на додаткових 3% річних, що є незаконним, так як будь якої згоди на це поручителями не надавалось.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував, щодо заявлених позовних вимог, вважав, їх необґрунтованими, оскільки умови та зобов'язання за договором поруки не змінювались, а 3% річних та інфляційні збитки нараховані відповідно до ст.. 625 ч.2 ЦК України.

Вислухавши пояснення сторін по справі дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22.11.2011 року між кредитною спілкою «Громада» та ОСОБА_1, ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6, були укладені договори поруки за № 542, відповідно до якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати в повному обсязі по зобов'язаннях позичальника, а саме ОСОБА_8, яка уклала з відповідачем кредитний договір

Як встановлено в судовому засіданні позивачам стало відомо, що ОСОБА_8, зобов'язання по кредитному договору не виконуються, у зв'язку з чим у неї виникла заборгованість перед кредитною спілкою «Громада». Відповідачем було подано до суду позовну заяву про стягнення заборгованості по кредитному договору та стягнення з боржника суми трьох відсотків у розмірі 1417, 62 грн., та суми витрат від інфляційних процесів-7163,26 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Пунктом1.2. договорів поруки зазначено, що поручителі та позичальник відповідають як солідарні боржники.

Пунктом 1.3 Договору поруки встановлено, що поручитель відповідає по зобов'язанням позичальника в повному обсязі тобто за повернення суми кредиту, процентів за його користування, підвищеного проценту, відповідно до умов договору, неустойки та інших штрафних санкцій, а також за відшкодування збитків, завданих кредитору невиконанням або неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору.

Статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з наданих доказів, судом встановлено, що між сторонами існує грошове зобов'язання.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі N 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі N 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі N 6-42цс11).

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Таким чином три проценти річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами, якщо в обов'язкових для сторін правилах чи договорі немає прямої вказівки щодо іншого порядку нарахування процентів.

З огляду на ч. 2 ст. 554 ЦК поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Беручи до уваги додатковий характер зобов'язання поручителя, кредитор має право вимагати стягнення з поручителя процентів у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання, забезпеченого порукою, на основі ч. 2 ст. 625 ЦК до фактичного погашення боргу. При цьому проценти нараховуються в порядку і розмірі, в яких вони підлягають відшкодуванню боржником за основним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання і може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки.

Беручи до уваги подібність правової природи ст. 625 ЦК (щодо сплати трьох процентів річних), передбачена цією статтею відповідальність може застосовуватись незалежно одна від одної. Чинне цивільне законодавство не забороняє визначення сторонами в договорі різних видів забезпечення зобов'язань. При цьому нарахування та стягнення неустойки (пені) в разі прострочення виконання зобов'язання (ст. 549 ЦК) є правом кредитора, реалізація якого жодним чином не залежить від застосування інших видів цивільно-правової відповідальності, передбачених законом за порушення зобов'язання (ст. 625 ЦК).

З огляду на зазначене проценти передбачені ст. 625 ЦК України не є штрафними санкціями ( дана позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 17.10.2011 року у справі 6-42цс11).

Отже, проценти, визначені статтями 536, 1048, 1056 1, 1061 ЦК, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до практики Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29 травня 2013 р. у справі N 6-39цс13), відповідно до якої правильним є стягнення з позивачів на користь відповідача процентів за банківськими вкладами за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладнику, а також трьох процентів річних і суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК.

З вище викладеного вбачається, що процентна ставка за неналежне виконання зобов'язань позивачів не підвищувалась, ніяким чином не порушились умови договорів поруки, що не призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителів без їхньої згоди, а лише нараховується 3 % річних та інфляційні витрати понесені КС «Громада» тобто нарахована сума, яка не визначається позивачами, щодо стягнення з них суми трьох відсотків у розмірі 1471,62 та суми витрат від інфляційних процесів в розмірі 7163,26 грн.- є платою за користування чужими грошовими коштами.

Беручи до уваги, що проценти стягуються відповідно до ст. 625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК, є правомірним.

На підставі вище викладеного та керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 213 ЦПК України, ст. 625 ЦК України, суд

вирішив:

Позов залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Херсонської області через Комсомольський районний суд м. Херсона шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Я.А. Мусулевський