Справа №442/9728/14-ц
Провадження №2/442/252/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2015 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Івасівки А.П.

при секретарі - Нестір А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дрогобич цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Вороблевицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування рішення та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся з позовом до суду до відповідачів, в якому з урахуванням збільшених позовних вимог просить визнати незаконним та скасувати рішення Вороблевицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області від 09.08.2010 року №21; визнати право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/6 ідеальній частині житлового будинку №153, по вул. 30 років Перемоги в с. Вороблевичі Дрогобицького району Львівської області.

В обґрунтування позову покликаються на те, що згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 28.04.1989 року Дрогобицькою районною радою народних депутатів, житловий будинок №153. по вул.. 30 років Перемоги в с. Вороблевичі Дрогобицького району Львівської області належить колгоспному двору ОСОБА_6. Згідно довідки від 18.04.1989 року, виданої Вороблевицькою сільською радою Дрогобицького району до складу колгоспного двору ОСОБА_6 входить : його дружина, ОСОБА_7, донька ОСОБА_1 (дівоче ОСОБА_7) ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, син, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та син останньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4. Норми ст. 120 ЦК України в редакції 1963 року визначають, що житловий будинок №153, по вул. 30 років Перемоги в с. Вороблевичі Дрогобицького району Львівської області належить усім вище переліченим членам колгоспного двору у рівних частках, тобто кожному належить по 1/6 ідеальній частці такого будинковолодіння.

07.01.2010 року помер ОСОБА_6, а 04.08.2014 року ОСОБА_7, яка згідно заповіту заповіла належне їй майно ОСОБА_3. Разом з тим, їй відомо що на підставі заповіту відповідачка ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса та має намір оформити право на спадщину на все згадане будинковолодіння, що свідчить про невизнання нею їхнього права власності та є порушення права, оскільки їм належить по 1/6 частці такого будинковолодіння.

Крім цього, вважають, що без жодних законних підстав, без їхнього відома та в порушення їхніх прав, 09.08.2010 року Вороблевицька сільська рада Дрогобицького району Львівської області прийняла рішення №21, про оформлення права власності на житловий будинок №153, по вул.. 30 річчя Перемоги, загальною площею 100,1 кв.м., житловою площею 59,3 кв.м. на членів сім»ї : ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2. Тобто таким рішенням право власності підлягає оформленню на сім осіб, в числі яких безпідставно включено ОСОБА_5, що є порушенням їхніх прав, оскільки їхня частка зменшується з 1/6 ідеальної частини на 1/7 ідеальну частину.

Про існування оскаржуваного ріщення їм стало відомо 10.02.2015 року в судовому засіданні у справі №442/9728/14-ц. Це також стверджується запереченням, поданим ОСОБА_3 від 09.02.2015 року, до якого саме й додано копію вказаного рішення.

Позивачі та представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_9 позовні вимоги підтримали та дали пояснення, які по суті та змісту відповідають викладеному у позовній заяві. Додали, що про оскаржуване рішення їм стало відомо під час розгляду даної справи, а тому строк позовної давності за захистом свого права вони не пропустили. Разом з тим, відповідачі не визнають того, що кожному із членів колгоспного двору належить по 1/6 ідеальній частці спірного будинку, що і закріплено свідоцтвом від 28.04.1989 року. Просили позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_3, будучи допитана в якості свідка, та її представник ОСОБА_10 проти позову заперечили з тих підстав, що оскаржуване рішення є законне та прийняте з урахуванням інтересів всіх членів колгоспного двору, які там проживали по 1991 рік включно, зокрема в такому дворі проживав ОСОБА_5, тому і був його членом. Разом з тим, просили про застосування строку позовної давності до вимоги про визнання рішення незаконним та його скасування, оскільки позивачка звернулася до суду більше як за чотири роки після прийняття рішення, незважаючи, що про таке дізналася одразу. Відповідач дала покази, що покійна мати після прийняття рішення у серпні 2010 року сказала позивачці про таке рішення і доки жила мати вона не мала жодних заперечень, тому, що фактично до будинку не мала жодного відношення. Воля батьків була такого, що вказаний будинок має належати їй ОСОБА_3 Позивачці батьки купили будинок в с. Вороблевичі по вул.. Нижня, 72. Просили у позові відмовити.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на розгляд справи не зявилися, не повідомивши причин своєї неявки, хоча належним чином були повідомленні про такий.

Представник Вороблевицької сільської ради ОСОБА_11 спершу позов визнала, а в подальшому відносно задоволення позову, поклалась на думку суду. Пояснила, що оскаржуване рішення було прийнято лише на підставі заяви ОСОБА_3, яка в такій заяві вказала осіб, яких воно стосується. Довідка з погосподарських книг станом на день винесення оскаржуваного рішення, яка б свідчила про членів колгоспного двору, відсутня, до такого рішення не долучалась.

Вислухавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити, виходячи з наступного.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлено ст.16 ЦК України.

Згідно вказаної норми закону, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно частини 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

28.04.1989 року виконавчим комітетом Дрогобицької районної ради народних депутатів було видано свідоцтво про право власності на жилий будинок №153, що по вул.30 років Перемоги, як такий, що дійсно належить колгоспному двору ОСОБА_6 на праві особистої власності на підставі рішення Дрогобицької районної Ради народних депутатів від 27.04.1989 року за №96 (а.с.4-5).

Вказане рішення та свідоцтво прийняте з урахуванням прикріпленої до них довідки, від 28.04.1989 року про те, що згідно по господарських книг Вороблевицької сільської ради Дрогобицького району будинковолодіння №153, по вул. Перемоги в с. Вороблевичі Дрогобицького району рахується за ОСОБА_6 колгоспний двір : ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 дружина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 дочка, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 внук, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 -син, ОСОБА_2 ( в шлюбі Фіман- а.с.8) ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 дочка (а.с.6).

07.01.2010 року помер ОСОБА_6 (а.с.10), а 04.08.2014 року померла ОСОБА_7 (а.с.09).

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності діючим ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, які виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки згадані вище правовідносини виникли до набрання чинності діючим ЦК України, то суд при розгляді даного спору у вказаній частині керується положеннями ЦК Української РСР 1963 року та діючими на той час законодавчими актами.

Так, у відповідності до положень ч. 2 ст. 9 Закону СРСР «Про власність в СРСР», який набрав чинності з 01.07.1990 року, майно селянського господарства належить його членам на праві загальної спільної власності, якщо інше не передбачено законодавчими актами союзної і автономної республіки.

Пунктом 4 Постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 року № 885-12 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність»» (що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що правила, які містяться у Законі Української РСР «Про власність» і були передбачені Законом СРСР «Про власність в СРСР», застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 01.07.1990 року.

Як йдеться у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (тобто з 15.04.1991 року).

Таким чином, до правовідносин, які виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.01.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору.

Так, відповідно до ст. ст. 120,121 ЦК Української РСР 1963 року в редакції, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю, тощо. Відповідно до ст. ст. 120-127 ЦК Української РСР 1963 року в редакції, яка була чинною до 1991 року, колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб-членів колгоспу, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства та задоволення сімейних потреб. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні, про що також йдеться у вже згаданому вище п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Розмір частки члена двору визначається виходячи із рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних у відповідності до положень ст. 123 ЦК Української РСР. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до п. 20 «Вказівок по веденню погосподарського обліку у сільських радах народних депутатів», затверджених постановою Держкомстату СРСР від 25.05.1990 року за № 69, у графі «суспільна група господарства» записується станом на 01 січня відповідного року одна із наступних суспільних груп: господарство колгоспника; господарство робітника; господарство службовця; господарство інших категорій населення. Суспільна група господарства встановлювалася у залежності від роду занять голови господарства.

Судом встановлено та підтверджено даними згаданої вище погосподарської книги, що господарство, головою якого був ОСОБА_6, відносилося до суспільної групи колгоспний двір, із закріпленими членами колгоспного двору станом на 28.04.1989 року, відомості про будь-яких інших членів колгоспного двору, зокрема про ОСОБА_5, відсутні.

Поряд з цим, рішенням виконавчого комітету Вороблевицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області від 09.08.2010 року за №21, вирішено оформити право власності на житловий будинок №153 по вул.. 30 річчя Перемоги, загальною площею 100,1 кв.м., житловою -59,3 кв.м. на членів сім»ї : ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 в рівних частках кожному, які станом на 28.04.1989 року проживали у складі колгоспного двору.

Однак слід зважити на те, що у оскаржуване рішення занесені неправдиві відомості, так як станом на 28.04.1989 року ОСОБА_5 не проживав у такому колгоспному дворі, що стверджують вищенаведені документи, якими чітко встановлено членів колгоспного двору, а також те, що ОСОБА_5 народився 24.07.1989 року, тобто вже після прийняття рішення та свідоцтва від 27-28.04.1989 року народження.

Разом з тим, таке рішення прийнято лише на підставі заяви ОСОБА_7 від 05.08.2010 року про видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок №153, по вул. 30 річчя Перемоги, загальною площею 100,1 кв.м., житловою -59,3 кв.м. на членів сім»ї : ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2.

Також, таким рішенням оформлено право власності на ОСОБА_6, якого на час його прийняття вже не було в живих.

Так, відповідно до ч. 3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, що має місце у даній справі. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Втім, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України). Отже, фактично сплив позовної давності є підставою для відмови у позові лише коли про її застосування заявлено стороною у спорі і суд не визнає поважними причини пропущення позовної давності.

Разом з тим, за змістом ч.1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Вирішуючи питання про можливість захисту начебто порушеного права, незалежно від пропуску позовної давності, слід виходити з того, що право на звернення до суду повинно реалізовуватись у визначений законом строк. Не звернення до суду з позовом у встановлений строк може свідчити про відсутність порушення або небажання захищати свої права в судовому порядку. Суд виходить з того, що причина пропуску строку вважається поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк; 2) це обставина, яка виникла об'єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльність), письмові звернення з цього приводу, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Таким чином, заява відповідачки ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності до вимоги про визнання незаконним та скасування рішення є такою, що не підлягає до задоволення, оскільки нею було подано заперечення на позов від 09.02.2015 року, до якого долучено оскаржуване рішення (а.с.31-32), і 10.02.2015 року позивачка ОСОБА_1, будучи одночасно представником позивача ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_9 отримали таке у судовому засіданні ( а.с.33), та звернулись з позовною заявою в порядку адміністративного судочинства про його оскарження, справа №442/1196/15-ц ( а.с. 45), за результатами якої Львівським апеляційний адміністративним судом 06.10.2015 року провадження у справі закрито оскільки такий спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства (а.с. 55).

Більше того, в такій заяві відповідачка ОСОБА_3 вказує, що позивачка знала про існування такого рішення, належних доказів цьому не здобуто, при цьому нічого не вказує про обізнаність позивача ОСОБА_2, який також звернувся з даним позовом.

Разом з тим, представник сільської ради підтвердила той факт, що оскаржуване рішення після його прийняття позивачам не направлялось.

Таким чином, суд приходить до переконання, що строк позовної давності не пропущено.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод на - національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку, забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення Європейського суду з прав людини від 26.10.2000 року у справі «Кудла проти Польщі»).

Відповідно до приписів статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Власник майна може предявити позов про визнання його права власності, зокрема якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.. 392 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи із зазначених положень судом забезпечено всі умови для всебічного і повного з'ясуванню обставин справи, однак відповідачами на підтвердження своїх заперечень не надано належних доказів того, що ОСОБА_5 являвся членом колгоспного двору ОСОБА_6, або брав трудову участь у придбанні спірного майна станом на 28.04.1989 року, як зазначено в оскаржуваному рішенні не має.

Той факт, який не оспорюється сторонами, що він був народжений після видачі свідоцтва 1989 року на спірний будинок, однак проживав до 1991 року в такому будинку, а отже як стверджує сторона відповідачів є членом колгоспного двору, не є належним у розумінні вищенаведених норм закону.

Враховуючи, що частка непрацездатного і неповнолітнього члена колгоспного двору, як зазначено у ст. 123 ЦК Української РСР 1963 року у редакції, яка була чинною до 1991 року, визначається виходячи з рівного права усіх членів двору, які вказані у довідці згідно даних по господарської книги станом на 27.04.1989 року, а саме на їх спільне майно, набули право на частку у даному колгоспному дворі.

Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, зясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, оскаржуване рішення прийнято з порушенням, без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття таких, без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів сторін, та беручи до уваги попередню поведінку учасників цивільно-правових, незважаючи на вже визначене коло членів колгоспного двору станом на день видачі свідоцтва, відсутність будь-яких змін в цьому колі, належних та допустимих доказів суду відносно цього надано; в рішенні вказані неправдиві відомості про те, що ОСОБА_5 станом на 28.04.1989 року проживав у складі колгоспного двору, рішенням оформлено право власності на ОСОБА_6, після його смерті, таким чином рішення Вороблевицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області від 09.08.2010 року №21 є незаконним і його слід скасувати. Разом з тим, так як частка позивачів оспорюється відповідачами, виходячи із рівності часток членів колгоспного двору ОСОБА_6, даних погосподарськх книг єдиної довідки, членам такого колгоспного двору належить по 1/6 ідеальні частині, і саме по 1/6 ідеальній частині у спірному будинковолодінні слід визнати за позивачами.

Керуючись ст. ст. 10-11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Визнати незаконним та скасувати рішення Вороблевицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області від 09.08.2010 року №21.

Визнати право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/6 ідеальній частині житлового будинку №153, по вул. 30 років Перемоги в с. Вороблевичі Дрогобицького району Львівської області.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення з дня отримання такого.

Суддя А.П. Івасівка

Повний текст рішення виготовлено та підписано 07.12.2015 року.