Ухвала

іменем україни

29 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Завод ім. В.О. Малишева» про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації за затримку розрахунку за касаційними скаргами ОСОБА_3 та державного підприємства «Завод ім. В.О. Малишева» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 березня 2015 року,

встановила:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з серпня 2006 року перебував у трудових відносинах з державним підприємством «Завод ім. В.О. Малишева» (далі - ДП «Завод ім. В.О. Малишева». 9 червня 2011 року його було звільнено із займаної посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Станом на травень 2014 року за відповідачем рахується борг із невиплаченої заробітної плати в сумі 1 000,87 грн.

Посилаючись на положення ст. ст. 116, 117 КЗпП України, просив стягнути компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі

76 904,13 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25 березня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Завод ім. В.О. Малишева» на користь ОСОБА_3 заборгованість із заробітної плати в розмірі 1 000,87 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 10 000 грн. Вирішено питання щодо розподілу судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У касаційній скарзі ДП «Завод ім. В.О. Малишева» просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що при звільненні з позивачем не було проведено повного розрахунку, сума заборгованості із заробітної плати становить 1 000,87 грн. Стягуючи 10 000 грн у рахунок заробітку за час затримки розрахунку, суд враховував конкретні обставини справи, а саме: співмірність між розміром невиплаченої заробітної плати та заробітком за час затримки розрахунку, а також тривалий строк, протягом якого працівник не звертався до суду за захистом порушеного права.

Проте повністю з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом установлено, що з 21 серпня 2006 року ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ДП «Завод ім. В.О. Малишева».

9 червня 2011 року ОСОБА_3 був звільнений із займаної посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Стаття 116 КЗпП України зобов'язує власника провести повний розрахунок із працівником при його звільненні.

Установлено, що в день звільнення виплата всіх сум, встановлених

ст. 116 КЗпП України, ОСОБА_3 проведена не була.

На час звільнення заборгованість із заробітної плати складала

3 950,55 грн.

Після звільнення, у період з 8 липня 2011 року по 28 грудня

2011 року, ОСОБА_3 проводились виплати заробітної плати та на день пред'явлення позову сума заборгованості склала 1 000,87 грн.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року

№ 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st233> у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в

Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 <nau://ukrp710-12>, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог ст. ст. 213, 303 ЦПК України на вказане уваги не звернув, не врахував, що можливість зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передбачена лише в разі наявності спору між працівником та роботодавцем про розмір належних до виплати сум при звільненні працівника. Поза увагою суду залишилося те, що в даному випадку спір щодо розміру заборгованості відсутній, оскільки відповідач визнав суму заборгованості із заробітної плати у розмірі 1 000,87 грн, які позивач просив стягнути.

При цьому доводи касаційної скарги ДП «Завод ім. В.О. Малишева» про пропуск строку звернення до суду не заслуговують на увагу, оскільки згідно із ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 25

постанови від 24 грудня 1999 року№ 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці <nau://ukr99>», непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Викладене свідчить, що при вирішені спору судом неправильно застосовані норми матеріального права, а саме ст. 117 КЗпП України, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та державного підприємства «Завод ім. В.О. Малишева» задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська