У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

23 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 4 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з березня 2003 року по 2010 рік вона працювала в Іспанії та на прохання ОСОБА_4 систематично переказувала їй в Україну кошти через міжнародну банківську систему «WESTERN UNION», а всього переслала на загальну суму 23 931,01 євро, що становить 252 471 грн за курсом Національного банку України. Посилаючись на те, що вказані кошти є позиковими, а відповідач відмовляється повернути їх, просила, уточнивши позовні вимоги у грудні 2014 року, стягнути з ОСОБА_4 борг в сумі 23 931 євро, що на час розгляду справи становить 445 116, 6 грн, інфляційні втрати та 3% річних за період прострочення.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 4 березня 2015 року рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 кошти в рахунок погашення боргу за договором позики 667 675,17 грн та 3% річних за період прострочення зобов'язання в сумі 33 383,75 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує питання про скасування рішення апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції з посиланням на неправильне застосуванням норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

На підставі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України надає кожній особі право звернутися до суду за захистом свого особистого порушеного немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 60 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є сестрами.

У 2003 році ОСОБА_3 виїхала за кордон для працевлаштування, де перебувала до 2010 року.

За період з 2003 по 2010 рік ОСОБА_3 шляхом платіжних доручень здійснювала переказ готівки як на адресу ОСОБА_5 на загальну суму 23 931,01 євро, так і на адресу інших осіб.

Також встановлено судом і підтверджено матеріалами справи, що сторони в 2010 та 2012 роках обговорювали питання щодо розподілу отриманих та витрачених коштів, про що на платіжних дорученнях про отримання грошових коштів як позивачем, так і відповідачем зроблені власноручні відповідні відмітки.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що правовідносини, які склалися між сторонами, за правовою природою не є такими, що випливають з договору позики, а за своєю суттю є корпоративним спором, що виник в ході провадження господарської діяльності між сторонами, оскільки позивач стверджувала, що надавала гроші ОСОБА_4 для ведення спільного бізнесу; доказів укладення договору позики позивач не надала.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що між сторонами виникли позикові правовідносини на суму 23 931,01 євро, оскільки відповідач частково підтвердила одержання коштів від ОСОБА_3 як допомогу. При цьому апеляційний суд дійшов висновку, що строк виконання зобов'язання між сторонами обумовлений не був, отже він має обраховуватись від часу пред'явлення вимоги про повернення коштів, тобто з 2013 року - часу звернення ОСОБА_3 із заявою про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Із висновками суду апеляційної інстанції не можна погодитися з огляду на таке.

Так, за ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, підтвердженням реальності договору позики є його письмова форма, а істотними умовами є умови щодо суми позики та умови повернення.

Письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Документом, який видається боржником кредитору за договором позики, що підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, може бути також розписка або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей саме в позику.

Звернувшись із позовом, позивач зазначала, що надавала гроші ОСОБА_6 у позику шляхом банківських переказів на її ім'я, разом з тим вказівок про перерахунок коштів у позику, які б підтверджували укладення між сторонами договору позики, копії банківських документів не містять.

Обґрунтування висновку суду апеляційної інстанції про укладення сторонами договору позики визнанням відповідачем одержання грошей за банківськими переказами і недоведенням письмовими доказами відсутності у неї таких зобов'язань, ґрунтуються на припущеннях і суперечить нормам цивільного-процесуального законодавства.

За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 4 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов

Судді: Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук