Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/2772/12-ц Головуючий у 1-й інст. Бондарчук В. В.
Категорія 39 Доповідач Миніч Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

ОСОБА_1

секретаря

судового засідання ОСОБА_2

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу Житомирської міської ради

на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 19 листопада 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Житомирської міської ради, Корольовського районного відділу у м.Житомирі Управління державної Міграційної служби у Житомирській області, товариства з обмеженою відповідальністю „Керуюча компанія „КомЕнерго-Житомир про визнання членом сімї наймача, визнання права користування квартирою та зобовязання вчинити дії,

встановив:

У червні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом. Уточнивши позовні вимоги, просила встановити факт її проживання однією сім'єю без укладання шлюбу із ОСОБА_4, визнати її членом сім'ї останнього, визнати за нею право на постійне користування квартирою №16 по вул.Селецькій,15 у м.Житомирі, а також зобовязати відповідачів укласти з нею договір найму вказаної квартири. При цьому посилалася на те, що з 1991 року вона проживала у спірній квартирі разом з наймачем цієї квартири ОСОБА_4, з яким з 1991 року по день його смерті, 17.10.2011 року, знаходилася у фактичних шлюбних відносинах. Вважала, що після його смерті вона має право на укладення з нею договору жилого найму, як з членом сім'ї наймача, проте відповідачі її право на спірне житло не визнають.

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 15 лютого 2013 року провадження у справі в частині вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без укладення шлюбу закрито згідно з п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України, оскільки рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 14 листопада 2012 року встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 15 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 08 квітня 2013 року, позов задоволено. Визнано ОСОБА_3 членом сімї наймача ОСОБА_4 у період з 1991 року по 17.10.2011 року. Визнано право ОСОБА_3 на користування квартирою №16 по вул.Селецькій,15 у м.Житомирі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2013 року рішення суду першої та апеляційної інстанцій скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 19 листопада 2015 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_3 членом сімї наймача ОСОБА_4 у період з 1991 року по 17.10.2011 року. Визнано за ОСОБА_3 право на користування квартирою №16 по вул.Селецькій,15 у м.Житомирі. Зобовязано Житомирську міську раду та товариство з обмеженою відповідальністю „Керуюча компанія „КомЕнерго-Житомир укласти із ОСОБА_3 договір найму житлового приміщення квартири АДРЕСА_1. Цим же рішенням проведено розподіл судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі Житомирська міська рада, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального й порушення норм процесуального права, просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове - про відмову у позові.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 16 листопада 1983 року ОСОБА_4 виданий ордер на право зайняття квартири АДРЕСА_1 жилою площею 11,97 кв.м. (т.1 а.с.42-44).

Згідно з поквартирною карткою та довідкою товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія» КомЕнерго-Житомир» від 12 грудня 2012 року № 1619 ОСОБА_4 з 09 лютого 1984 року та по день його смерті 17.10.2011 року був зареєстрований за вказаною вище адресою. Зняття останнього з реєстрації за вказаною адресою проведено у зв'язку із його смертю. На дату видачі довідки у квартирі інші особи не зареєстровані (т.1 а.с.46).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивачка вселилася у спірне жиле приміщення зі згоди наймача як член його сімї, а тому набула право на користування цим приміщенням. При цьому судом враховано, що відповідно до ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому законом порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Рішенням Корольовського райсуду м.Житомира від 14 листопада 2012 року, яке є чинним, встановлено, що ОСОБА_3 постійно проживала однією сімєю з ОСОБА_4 у спірній квартирі з 1991 року до 20.10.2011 року (т.1 а.с.52).

Зміст мотивувальної частини рішення свідчить про те, що, обгрунтовуючи свої висновки, суд виходив із існування між вказаними особами фактичних шлюбних стосунків.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.3 ст.61 ЦПК).

Отже, із врахуванням наведених вище обставин можливо зробити висновок про те, що позивачка вселилася в спірне жиле приміщення як член сімї наймача його дружина.

У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 (з наступними змінами) "Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснено, що при вирішенні цієї категорії справ суди повинні перевіряти, чи дотриманий встановлений законом порядок при вселенні у жиле приміщення, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи обумовлювався угодою між цими особам, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 року №9 „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя, наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сімї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Однак відсутність письмової згоди членів сімї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Скасовуючи ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій судові рішення, касаційний суд виходив з того, що судом не зясовано питання про дотримання порядку вселення позивачки в спірну квартиру, наявність у неї іншого житла та ведення спільного господарства за місцем її реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст.338 ЦПК висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відповідно до ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

На виконання вимог ухвали суду касаційної інстанції, суд першої інстанції, мотивуючи свої висновки, із посиланням на надані сторонами докази, обгрунтовано вважав, що позивачка вселилася у спірну квартиру зі згоди наймача ОСОБА_4, це жиле приміщення було її єдиним і постійним житлом, спільне проживання мало місце протягом тривалого часу. Крім того, на адресу спірного житла позивачкою був укладений у 2006 році договір про надання послуг кабельного телебачення, за цією адресою вона обслуговувалась у поліклініці з 1992 року (т.1 а.с.257-269). Іншого житла вона не має (а.с.188). За місцем реєстрації вона не проживала та спільне господарство із власником будинку, в якому вона зареєстрована, не вела, на території сільської ради не працювала та житла у власності не мала і не має (т.1 а.с.131-137,163,165). Із власником житлового будинку, в якому вона зареєстрована, в родинних відносинах не перебуває. Комунальні послуги за спірну квартиру після смерті ОСОБА_4 (більше трьох років) сплачує позивачка (а.с.47,271-273).

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності письмової згоди на вселення позивачки від самого наймача висновків суду не спростовують, оскільки за змістом ст.65 ЖК така згода вимагається від членів сімї наймача, а не його особисто. Крім того, протягом тривалого часу наймач не заперечував правомірності проживання позивачки в спірній квартирі, а тому ця обставина достеменно свідчить про згоду наймача і на вселення, і на проживання позивачки в квартирі.

Щодо доводів апеляційної скарги в тій частині, що суд неправомірно зобовязав укласти договір найму Житомирську міську раду, то, на думку апеляційного суду, такі доводи на правильність висновків суду не впливають, оскільки в даному випадку відповідач заперечує право на жиле приміщення позивачки, а відповідно до ч.1 ст.5 ЖК державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад. Тому, без згоди власника житлового фонду обслуговуюча компанія не вправі передати в найом житло. Крім того, це може утруднити виконання рішення суду.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, оскільки зводяться до неправильної, на думку апелянта, оцінки доказів. Разом з тим, будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

Характер спірних правовідносин судом першої інстанції визначений правильно. Обставини справи судом зясовані повно та всебічно. Зібраним у справі доказам дана належна оцінка.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Житомирської міської ради відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: