Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1524/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кривохижа В. І.
РІШЕННЯ

Іменем України

15.07.2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

Головуючої: Кривохижі В.І.

Суддів: Бубличенко В.П. Мурашка С.І.

при секретарі Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, Маловисківська державна нотаріальна контора, відділ Держземагенства у Маловисківському районі про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, державного акту на право приватної власності на землю та визнання права власності на 1/3 частку земельної ділянки в порядку спадкування, за апеляційною скаргою ОСОБА_5, який представляє інтереси ОСОБА_3, на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 16 квітня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, Маловисківська державна нотаріальна контора, відділ Держземагенства у Маловисківському районі про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, державного акту на право приватної власності на землю та визнання права власності на 1/3 частку земельної ділянки в порядку спадкування.

Зазначала, що після смерті батька ОСОБА_6, який помер 31 серпня 2006 року, вона прийняла спадщину, оскільки на момент його смерті була неповнолітньою, від спадщини у встановленому законом порядку не відмовлялась. Але, незважаючи на її права щодо спадкового майна, відповідачеві було видано свідоцтво про право на спадщину на всю спадкову земельну ділянку. Відповідач в подальшому зареєстрував своє право власності на неї та отримав державний акт. Про те, що вона має право на спадкове майно дізналася у жовтні 2014 року. Тому і просила визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, державний акт на право приватної власності на землю та визнати за нею право власності у порядку спадкування на 1/3 частину земельної ділянки.

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 16 квітня 2015 року позов задоволений повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 730 грн. 80 коп. судового збору.

Суд дійшов висновку, що оскільки права неповнолітніх на прийняття спадщини захищені законом, спадкове майно позивачці належить з часу відкриття спадщини, і в інший спосіб захистити своє право, ніж звернутися до суду, вона не може.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового про відмову у задоволенні вимог через порушення норм матеріального і процесуального права. Зазначається, зокрема, що позивач на час звернення до суду в установленому законом порядку з приводу оформлення прав на спадщину не зверталась, будь-яких відмов не отримувала. Однак судом долучено до справи постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, видану і надану до суду після початку розгляду справи по суті. Рішення суду постановлено з порушенням строку позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною. Судом не з»ясовано вартості земельної ділянки, внаслідок чого помилково визначено ціну позову.

У письмових запереченнях проти доводів скарги представник позивача посилався, зокрема, на те, що на момент смерті спадкодавця його донька була неповнолітньою, а тому свідоцтво про право на спадщину на спірну земельну ділянку на ім»я відповідача було видано без урахування її прав та законних інтересів.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Маловисківська державна нотаріальна контора, відділ Держземагенства у Маловисківському районі належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, в судове засідання представники не з»явилися, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, який підтримував доводи скарги, представника позивача, який заперечував проти її доводів, третьої особи ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині стягнення судових витрат з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Положеннями ч.ч.2-4 ст.1273 ЦК України передбачено право на відмову від прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року у п. 27 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» роз»яснив, що свідоцтво про право на спадщину, може бути визнано недійсним з підстав, встановлених ст. 1301 ЦК України, не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що 31 серпня 2006 року помер ОСОБА_6 і після його смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку №382 площею 6,36 га, яка розташована на території Плетеноташлицької сільської ради Маловисківського району, яка належала спадкодавцеві на підставі державного акту на право приватної власності на землю та являється єдиним спадковим майном після його смерті (а.с. 9,10).

Із спадкової справи вбачається, що 5 лютого 2007 року ОСОБА_3 звернувся в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, дружина спадкодавця ОСОБА_4 - з заявою про відмову від спадщини на користь свого сина ОСОБА_3, мати спадкодавця ОСОБА_7 - з заявою про відмову від прийняття спадщини (а.с.23,24).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Маловисківської державної нотаріальної контори 6 червня 2007 року за реєстром №2-618, спадкоємцем спірної земельної ділянки являється ОСОБА_3М.(а.с.10, 29).

Після отримання зазначеного свідоцтва ОСОБА_3 зареєстрував у встановленому законом порядку свої права та отримав державний акт на спірну земельну ділянку (а.с.11,30).

Також судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що позивач являється донькою спадкодавця (а.с.7,8), на час смерті батька їй виповнилось 16 років, з заявою про відмову від прийняття спадщини у встановленому законом порядку вона не зверталась.

Тому грунтується на положеннях ч.4 ст. 1268 ЦК України висновок суду про те, що після смерті батька позивач прийняла спадщину, яка належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК).

Матеріалами справи підтверджується, що у своїй заяві в нотаріальну контору відповідач не повідомив про наявність іншого спадкоємця за законом - позивача по справі (а.с. 23).

У судовому засіданні відповідач, не визнаючи права позивача на спадкове майно, на перерозподіл спадщини та на внесення змін до свідоцтва про право на спадщину згідно ч.1 ст.1300 ЦК України, з урахуванням її прав, не погоджувався.

Постановою державного нотаріуса Маловисківської державної нотаріальної контори від 10 квітня 2015 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв»язку з видачею його 6 червня 2007 року на ім»я ОСОБА_3М.(а.с.77).

Будь-яких переконливих і безспірних доказів на спростування доводів позивача та підтвердження своїх заперечень відповідач не надав, а обставини, на які посилався, не можуть бути достатніми для висновку про відсутність підстав для визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину, державного акту в частині 1/3 спадкового майна та права власності на зазначену частину спірної земельної ділянки за позивачем.

Суд першої інстанції належним чином встановив обставини справи, дав правильну оцінку наданим доказам і відповідно до ст.ст.1268, 1300, 1301 ЦК України дійшов обгрунтованого висновку про те, що державним нотаріусом безпідставно було видано відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька на спадкове майно, без врахування прав позивача, визнавши недійсними в частині 1/3 спадкового майна свідоцтво про право на спадщину і державний акт про право приватної власності на спадкову земельну ділянку та визнавши право власності за позивачем на 1/3 частину спірної земельної ділянки.

Тому не грунтуються на законі та є безпідставними доводи скарги, які не є істотними та не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції в цій частині, вони були предметом розгляду в судовому засіданні і їм дана належна оцінка. Посилання у ній на долучення до справи постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії після початку розгляду справи висновків суду не спростовує, як і щодо строків позовної давності, оскільки спадкове майно належить позивачу з часу відкриття спадщини. Надані сторонами докази оцінені судом відповідно до вимог ст.ст.10, 60, 212 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції в цій частині є законним і обґрунтованим, вимоги матеріального і процесуального права при розгляді справи додержано. В межах доводів апеляційної скарги підстав для його скасування або зміни не встановлено (стаття 308 ЦПК).

В той же час колегія суддів не може погодитися з вирішенням питання в частині стягнення судових витрат.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно ч.2 ст.80 ЦПК України, п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред»явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Законом України «Про судовий збір» ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до суду позовної заяви майнового характеру - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати; позовної заяви немайнового характеру - 0,2 розміру мінімальної заробітної плати (ч.2 ст.4 Закону).

Пунктом 13 зазначеної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз»яснено, що якщо в позовній заяві об»єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов»язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою).

Із матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з вимогою майнового та двома вимогами немайнового характеру позивач сплатила судовий збір у розмірі 852,60 грн. (а.с.1).

Згідно з уточненим розрахунком нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки ДП «Кіровоградський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» загальна нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на 1 січня 2015 року становить 197 449 грн. (а.с. 105).

Тобто, вартість спірної 1/3 частини цієї земельної ділянки становить 65 816,33 грн., а розмір судового збору за вимогу майнового характеру повинен становити 658,16 грн.

Враховуючи, що за дві вимоги немайнового характеру слід було сплатити по 243,60 грн. (487,20 грн.), всього треба було сплатити при пред»явленні позову 1 145,36 грн. (658,16+487,20).

Оскільки позивачем сплачено 852,60 грн., недоплаченою є сума 292,76 грн.

Таким чином, відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 852 грн. 60 коп. понесених судових витрат, а в дохід держави достягнути 292 грн. 76 коп. судового збору.

Оскільки суд помилково визначив ціну позову, відповідно до ст.309 ЦПК України рішення суду в частині стягнення судових витрат підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 16 квітня 2015 року в частині стягнення судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 852 грн. 60 коп. понесених судових витрат, а в дохід держави достягнути 292 грн. 76 коп. судового збору.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча:

Судді: