АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого судді Ремеза В.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту ПАТ КБ «ПриватБанк»),

на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2015 року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014р. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 31.07.2006р. між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № DNH4KP30331815, згідно якого позичальник отримав кредит у розмірі 2 936,69грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 25,08% на рік, кінцевий термін повернення 31.07.2008р.

Зобовязання за даним договором було забезпечено договором поруки № 167 від 20.10.2010р. та договором поруки з ОСОБА_3

Відповідач порушив умови укладеного договору, в звязку з чим станом на 22.10.2013р. виникла заборгованість у розмірі 42 895,74грн., а саме: заборгованість за кредитом 2 936,70 грн.; заборгованість по процентам за користуванням кредитом 13 399,32грн.; пеня 24 040,88грн.; штраф (фіксована частина) 500грн.; штраф (процентна складова) 2 018,85грн., а тому позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 32 895,74грн., та судові витрати по справі, стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ПАТ «Акцент-Банк» - 10 000грн., стягнути з ОСОБА_2 витрати на юридичну допомогу у розмірі 3 200грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи ПАТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачів заборгованості, суд послався на те, що позивачем пропущений передбачений ст. ст. 257, 258 ЦК України строк позовної давності для звернення позивача до відповідачів з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Однак такий висновок не відповідає обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.3, ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Проте в матеріалах справи відсутня будь-яка заява сторони про застосування строку позовної давності, а тому у суду не було підстав для відмови позивачу у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.07.2006р. відповідно до заяви позичальника № DNH4KP30331815 відповідач ОСОБА_2 отримав в ЗАТ КБ «ПриватБанк» кредит на споживчі цілі у розмірі 2 936,69грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 25,08% на рік, з кінцевим терміном повернення 31.07.2008р.

Зобовязання за даним договором було забезпечено анкетою-заявою поручителя, яка була укладена поручителем ОСОБА_3, та договором поруки № 167 від 20.10.2010р. укладеним між Банком та ПАТ «Акцент-Банк» на суму 10 000грн.

Звернувшись з позовом про стягнення заборгованості, позивач зазначив, що станом на 22.10.2013р. заборгованість склала 42 895,74грн., та складається з: заборгованості за кредитом 2 936,70грн.; заборгованості по процентам за користуванням кредитом 13 399,32грн.; пені 24 040,88грн.; штрафу (фіксована частина) 500грн.; штрафу (процентна складова) 2 018,85грн.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки.

Враховуючи, що строк дії договору закінчився 31.07.2008р., і нарахування процентів за користування кредитом, комісії, неустойки поза строком дії кредитного договору законом не передбачено, оскільки після закінчення строку дії договору, між сторонами існують лише невиконані зобовязальні правовідносини.

Проте позивачем не було заявлено вимог до відповідачів про застосування цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобовязання з підстав, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, а тому сума заборгованості з відповідачів на користь Банку підлягає стягненню лише в межах дії кредитного договору.

Вирішуючи позовні вимоги Банку про стягнення з відповідача штрафів, колегія суддів вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів за порушення умов договору слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду України від 21.10.2015р. № 6-2003цс15.

Таким чином згідно вищевказаного розрахунку, станом на день закінчення дії кредитного договору тобто, на 31.07.2008р. заборгованість за тілом кредиту складає 2 936,70грн.; заборгованість за процентами на вказану дату 2 741,94грн.; пеня 1 219,86грн., а всього сума заборгованості, що підлягає стягненню, складає 6 898,50грн.

Вирішуючи спір щодо стягнення визначеної судом суми заборгованості з поручителя, колегія суддів вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 згідно анкети-заяви поручителя від 31.07.2006р. поручився за виконання позичальником умов укладеного кредитного договору, зазначивши, що у разі невиконання зобов'язань позичальником по умовам надання споживчого кредиту фізичною особою зобов'язується виконати всі обов'язки (а.с.11).

Згідно положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом із тим в зазначеній анкеті-заяві поручителя не встановлено строк дії договору поруки, а тому до виниклих між сторонами правовідносин підлягають застосуванню положення ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Із роз'яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», вбачається, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Таким чином строк, визначений ч.4, ст. 559 ЦК України є преклюзивним строком, сплив якого припиняє існування права вимоги кредитора внаслідок нездійснення кредитором свого права, і поновленню такий строк не підлягає.

Враховуючи, що строк за кредитним договором сплив 31.07.2008р., однак Банк звернувся до суду з позовом до поручителя про стягнення заборгованості у лютому 2014р., тобто з пропуском визначеного ч.4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку, а тому закінчення преклюзивного строку припиняє існування самого права, у зв'язку з тим, що преклюзивні строки, за загальним правилом, не можуть бути продовженими, поновленими або зупиненими, і на підставі викладеного колегія суддів вважає, що Банку у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором до поручителя ОСОБА_3 слід відмовити.

Що стосується позовних вимог Банку до поручителя ПАТ «Акцент-Банк» то вказані вимоги не підлягають задоволенню в порядку цивільного судочинства, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до розяснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 розяснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно повязані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке обєднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15.

Виходячи з того, що суд помилково прийняв до розгляду позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», в цій частині на підставі ст. ст. 205, 310 ЦПК України провадження у справі слід закрити, повідомивши позивача, про те, що він може звернутись за захистом своїх прав до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором в порядку господарського судочинства.

Вирішуючи вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_2 витрат на правову допомогу в сумі 3 200грн., колегія суддів вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать зокрема і витрати на правову допомогу, які визначені ст. 84 ЦПК України.

Відповідно до розяснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладених в п. 48 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» - витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, а відсутність документального підтвердження на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Розрахунок витрат на правову допомогу, у відповідності з вимогами Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011р., як і докази сплати такої суми, - позивач суду не надав, отже підстав для стягнення з відповідача на користь Банку таких витрат колегія суддів не вбачає.

Враховуючи, що Банк при зверненні з позовом до суду сплатив судовий збір в сумі 428,96грн. + 121,80грн. + 471,86грн., і позовні вимоги Банку підлягають задоволенню частково, а тому на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача в рахунок повернення сплаченого судового збору підлягає стягненню сума судових витрат, пропорційно до задоволеної частини вимог з розрахунку 243,60грн. + 121,80грн. + 243,60грн. = 609грн.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,309,316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2015 року скасувати.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNH4KP30331815 від 31 липня 2006р. станом на 31.07.2008р. у розмірі 6 898,50грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту 2 936,70грн.; заборгованості за процентами 2 741,94грн.; пені 1 219,86грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 609грн.

В іншій частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити.

Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором закрити.

Рішення апеляційного суду вступає в силу з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: