Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" грудня 2015 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В. , при секретарі Мащенко Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні обєктом права власності, зобовязання вчинити певні дії та виселення, а також за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_3, Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

15 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні обєктом права власності, зобовязання вчинити певні дії та виселення. В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві власності належить домоволодіння по вул. Добровольського, 40, в селищі Сартана м. Маріуполя. Раніше вказане домоволодіння належало ОСОБА_3, який дозволив тимчасово проживати своєму сину ОСОБА_2 В 2012-2014 роках за позовом попереднього власника ОСОБА_3 відбувався судовий процес щодо виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка вселилась самовільно в будинок. У 2014 році рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя у виселенні було відмовлено, оскільки відповідачі були членами сімї позивача ОСОБА_3 На сьогоднішній час відповідачі не є членами сімї позивача та не мають правових підстав для подальшого користування майном. Позивач не має намір здавати домоволодіння відповідачам, та вони не проводять оплату за користування будинком. Вказує, що направляла відповідачам повідомлення про добровільне виселення із будинку, але виселятися вони відмовляються. Посилаючись на положення статей 317, 319, 321, 383, 391, 397, 399, 400 ЦК України, просить усунути перешкоди в користуванні обєктом незавершеного будівництва шляхом витребування домоволодіння № 40 по вулиці Добровольського в сел. Сартана м. Маріуполя у ОСОБА_2 та ОСОБА_3; зобовязати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передати за актом приймання-передачі обєкт незавершеного будівництва домоволодіння №40 по вулиці Добровольського в селищі Сартана міста Маріуполя в технічно справному стані, яке відображено в технічному паспорті. Виселити відповідачів із домоволодіння, що розташоване по вулиці Добровольського, 40, в селищі Сартана міста Маріуполя; стягнути судові витрати.

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним. У ході розгляду справи уточнив позовні вимоги. В обґрунтування уточнюючого позову зазначив, що ОСОБА_4 не проживає в спірному домоволодінні з 1997 року, а проживає в будинку ОСОБА_1 в сел.Кременівка. Договір дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений без наміру створити правові наслідки, оскільки в червні 2013 року ОСОБА_3 вже звертався до суду із позовом про визнання права власності, виселення та витребування майна. Рішенням суду в позові було відмовлено. Договір дарування був укладений між ОСОБА_1В та ОСОБА_3 з метою виселити ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_3 із спірного домоволодіння. Оскільки суд раніше відмовив у їх виселенні, тому ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали вказаний договір дарування з тією ж метою виселення. У звязку із цим на підставі статті 215, 234 ЦК України вважає договір фіктивним.

Зазначає, що після вселення до будинку ОСОБА_2 були виконані будівельні роботи в прибудові літ.А-1: оскільки не було обладнаного входу у будинок, був завезений шлак, забетоновано та облаштовано вхід у будинок; встановлено металопластикові вікна в кількості 4 штук; відремонтовані регістри саморобних батарей; відремонтована груба; зроблена стяжка в санвузлі; пофарбовано підлогу; замінено деревяні двері на металеві; проведено водопровід від центрального та зроблено розводку по прибудові; встановлено раковину, сантехніку, душову кабіну 4000,00 грн.; був сплачений штраф за незаконне підключення електроенергії в сумі 4 500,00 грн.; відкритий лицевий рахунок; встановлено лічильник; викопана зливна яма; встановлені міжкімнатні двері. Також в будинку літ А-1 виконані наступні роботи: штукатурка фундаменту; установка 7 штук металопластикових вікон; штукатурка відкосів та цоколю задньої стінки будинку; ремонт та заміна шиферу на даху; встановлення конику; в кімнаті 1-3 засипано шлаком підлогу; прибрано простінки в кімнатах літ.1-4, 1-5, 1-6, на що було отримано згоду батька; зашпакльовані стіни в кімнатах 1-3, 1-4, 1-5; засипано шлаком підлогу; встановлено фронтон та проведено кладку цеглі; у дворі встановлено паркан, металеві ворота, встановлені бордюри, піднятий рівень двору, встановлено металеву арку, поглибив підлогу у гаражі, забетоновано вхід у гараж, встановив нові ворота, проведено освітлення, підїзд до гаражу, зашпакльована стеля у гаражі. Крім того були придбані кисневі труби 70 штук на загальну вартість 6756,00 грн. В період свого проживання у будинку доглядав за ним, підтримував в належному стані. Вказує, що всі роботи виконувалися з дозволу батька, який обіцяв, що будинок перейде у власність ОСОБА_2 та його брата ОСОБА_6. Вважає, що провів суттєві будівельні ремонтні роботи по домоволодінню та прибудові до нього, благоустрою двору, земельної ділянки, тривалий час проживав в будинку та збільшив готовність незавершеного будівництвом обєкту домоволодіння з 27,8% до 84%, а всього сума збільшень склала 97 101,00 грн. На підставі статей 328 та 331 ЦК України вважає, що має на визнання права власності на частину домоволодіння.

Також зазначав, що договір дарування укладався лише з метою виселити його із будинку. Договір дарування був укладений лише за документами, а в дійсності передачі будинку не відбулося. ОСОБА_1 є власником домоволодіння №31 по вул.Чапаєва в селі Кременівка та має власне житло. ОСОБА_3 після укладення договору дарування втратив своє житло, іншої власності у нього не має, тому договір дарування був укладений без мети настання реальних правових наслідків.

На підставі зазначеного просив визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, домоволодіння №40 по вул.Добровольського в сел.Сартана міста Маріуполя, готовністю 84%, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 05 лютого 2015 року по реєстру №119; визнати право власності на 27,8% домоволодіння по вул.Добровольського №40 в сел.Сартана в м.Маріуполі. В задоволені позову ОСОБА_1 відмовити.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 за своїм позовом заявлені вимоги підтримали, а зустрічний позов не визнали повністю та пояснили, що з 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживають однією сімєю як подружжя. Між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 склалися конфліктні стосунки. ОСОБА_2 погрожує батьку та не пускає його у власний будинок. ОСОБА_3 прийняв рішення передати в дар ОСОБА_1 спірний будинок по вул. Добровольського, 40 та наказав повністю займатися вказаним будинком. У звязку із чим звернулася до суду. Також зазначала, що ОСОБА_3 в період з 1973 року по 1978 року самостійно будував спірний будинок. В 2006 року його син ОСОБА_2 з дозволу батька став проживати в будинку, але був попереджений, що проживати буде тимчасово, оскільки будинок буде продаватися. Ступінь готовності будинку в дійсності з 1978 року не змінився та був зазначений 39% лише з метою економії коштів при оформлені документів. Наприкінці 2012 року ОСОБА_3 намагався попасти у свій будинок із техніком з БТІ, але ОСОБА_2 його не пустив, після чого батько звернувся до суду. Вказує, що ОСОБА_2 самостійно без дозволу батька зруйнував міжкімнатні простінки в будинку. ОСОБА_3 самостійно будував будинок, в якому були вікна, ворота та двері нормальної якості. Кисневі трубки лежали на горищі. Вимагала від ОСОБА_2 забирати все його майно, в тому числі: вікна, двері, душову кабіну, бойлер, ворота, світильники в гаражі, а залишити старе майно та виселятися із будинку. Зазначала, що у ОСОБА_2 мається батьківський будинок та він не є членом сімї ОСОБА_1, а проживання в будинку порушує її права як власника.

Представник ОСОБА_7О додатково пояснила, що з 2012 року між сторонами існує спір на будинок. Будь-якого договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не існувало. ОСОБА_2 вселявся у приміщення з усного дозволу батька тимчасово, але згодом став чинити власнику перешкоди, замінив двері, замки. До будинку батько не приходив, оскільки разом із сином в будинок самовільно вселилася його колишня дружина ОСОБА_3.

Відповідач за первинним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, а свій зустрічний позов підтримав та пояснив, що батько з матірю почав будівництво будинку в 1983 році. В 1995 році переселився у прибудову домоволодіння по вул. Добровольського, 40 в с.Сартана м.Маріуполя. В 1996 році батько із матірю розірвали шлюб. В 1998 році ОСОБА_3 мав намір продати будинок, однак із-за малого ступеня готовності (39%) йому це не вдалося.

Також зазначив, що в 2006 році батько запропонував ОСОБА_2 вселитися в будинок по вул. Добровольського, 40 в с.Сартана м.Маріуполя за умови проведення останнім ремонту та будівельних робіт в будинку. Строк для проживання не обумовлювався. Всі роботи погоджувалися із батьком. В 2014 році батьком були отримані правовстановлюючі документи на будинок із 84 % ступенем готовністю. Вказана готовність будинку була досягнута завдяки виконаним роботам ОСОБА_2 В 2006 році одразу при вселені відповідачем були встановлені 4 пластикових вікна в прибудову літ А-1. Письмових дозволів від батька ОСОБА_2 не отримував, всі погодження були від батька в усній формі. З 2012 року стосунки із батьком погіршилися після звернення останнього до суду із позовом. В 2012 році батько ОСОБА_3 прибув до будинку, виламав стіну в ньому та намагався із техніком БТІ провести заміри будинку. Чим саме була викликана така агресивна поведінка батька пояснити не міг. У батька не було ключів від будинку. В 2008 році до будинку по вул. Добровольського, 40 в с.Сартана також вселилася його матір - ОСОБА_3. Батько не заперечував проти її вселення та надав свою згоду на таке вселення. Виселитися із будинку ОСОБА_2 не погодився. Останні роботи в будинку із батьком не погоджував.

ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала та у судовому засіданні пояснила, що вселилася у будинок в 2008 році. Зі своїм колишнім чоловіком ОСОБА_4 не спілкувалася. Згоду або відмову на вселення від нього не отримувала. На сьогоднішній час зареєстрована в будинку в с.Стародубовка, де їй належить на праві власності 1/2 частина будинку. ОСОБА_3 намагався продати будинок та заявив вимоги про їх виселення. Також зазначила, що з 2012 року ОСОБА_2 завіз на територію домоволодіння ґрунт та відновив фронтон.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав та пояснив, що не дозволяв синові ОСОБА_2 проводити будь-яке будівництво в своєму будинку. Будівництво свого будинку розпочав в 1973 році, в 1976 році закінчив коробку та одружився. В 1995 році брак розірвав. В 2006 році син ОСОБА_2 попросився тимчасово проживати в будинку по вул. Добровольського, 40 в с.Сартана та ОСОБА_3 надав йому дозвіл, але попередив, що будинок продається. Будь-яких дозволів на перепланування або знесення міжкімнатних простінок ОСОБА_3 своєму синові не давав. В 2011 році ОСОБА_4 приїхав до будинку та побачив, що в ньому проживає його колишня дружина ОСОБА_3 і проведений без дозволу ремонт, пластикові вікна, двері. Після цього батько із сином посварилися та ОСОБА_3 попередив, щоб ОСОБА_2 не виконував будь-яких робіт. В подальшому ОСОБА_2 не пустив до будинку ОСОБА_3 із техніком БТІ. В гості до сина ОСОБА_3 не приїжджав. Оскаржуваний договір дарування уклав за власним бажанням, оскільки хотів, що ОСОБА_1 займалася будинком на власний розсуд.

Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, даючи оцінку запереченням та доводам кожної із сторін, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та про відмову у зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно з нотаріально посвідченим договором дарування від 05.02.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №119 позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить обєкт незавершеного будівництва, що розташований за адресою м.Маріуполь, смт. Сартана, вул.Добровольського, 40.

Згідно письмового повідомлення від 13.03.2015 року власник домоволодіння ОСОБА_1 зверталася до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з вимогою звільнити займаний ними будинок та виселитися, передавши його за актом приймання-передачі. Однак відповідачі не погодилися виселятися із спірного будинку, заявляючи свої майнові права на вказане домоволодіння.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.319 ЦК України позивачка вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст.391 ЦК України вимагати від відповідачів усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

У звязку із проживанням відповідачів у будинку, що належить позивачу, остання не може в повному обсязі здійснювати своє право власності щодо цього майна.

Статтею 150 Житлового кодексу України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і мають право користуватися цією власністю.

Норми статті 109 Житлового кодексу України регламентують порядок виселення з жилих приміщень.

Зокрема, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

В судовому засіданні ОСОБА_3 підтвердила факт вселення нею в 2008 році до спірного домоволодіння по вул.Добровольського, 40, але не представила суду будь-яких доказів отримання згоди від власника на таке вселення. Оскільки попередній власник ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечив надання ним такої згоди на вселення ОСОБА_3, тому суд приходить до висновку, про самовільне зайняття нею домоволодіння по вул.Добровольського, 40 в с.Сартана.

Частина 3 ст.116 ЖК України передбачає, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Стосовно ОСОБА_2 судом встановлено, що ОСОБА_4 було надано згоду на вселення ОСОБА_2 до будинку по вул.Добровольського, 40 як сина та члена сімї. Отже його проживання у період часу коли власником майна був ОСОБА_3 в спірному домоволодінні було законним.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї (постанова Верховного Суду України від 5 листопада 2014 р. у справі N 6-158цс14).

З урахуванням вказаної правової позиції Верховного суду України та з огляду на зміну попереднього власника будинку по вул.Добровольського, 40 в сел.Сартана м.Маріуполя ОСОБА_3, який був батьком та членом сімї відповідачів, на ОСОБА_1, яка не є членом сімї ОСОБА_2 та ОСОБА_3, останні після зміни власника втратили право користування зазначеним домоволодінням, що є законною підставою для виселення в судовому порядку із займаного ними домоволодіння.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що на сьогоднішній час відповідачі проживають у належному позивачу будинку без достатніх правових підстав та чинять останній перешкоди у користуванні своєю власністю, чим порушують її законні права та інтереси, а тому, для захисту, необхідно усунути перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженню її власністю шляхом виселення відповідачів з будинку без надання іншого житлового приміщення.

Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014, № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, в безпідставному заволодінні особою майном іншої особи-власника (ст. 387 ЦК України).

Судом встановлено, що фактично домоволодінням по вул.Доборовольського, 40 володіє ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Позивач ОСОБА_1, яка є власником спірного домоволодіння, не має вільного доступу до будинку та у неї відсутні від нього ключі, а відповідачі чинять перешкоди у доступі до будинку, оскаржуючи її права власності.

У звязку із цим також підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 в частині захисту її права власності шляхом усунення перешкод в користуванні обєктом незавершеного будівництва домоволодіння №40 по вул.Добровольського в сел.Сартана м.Маріуполя та витребування домоволодіння у ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також зобовязання відповідачів передати ОСОБА_1 обєкт незавершеного будівництва готовністю 84%, що розташований за адресою м.Маріуполь, смт. Сартана, вул.Добровольського, 40.

Стосовно зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання недійсним нотаріально посвідченого договору дарування, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, суд виходить з наступного.

Згідно статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно розяснень, викладених в листі Верховного Суду України від 24.11.2008 року "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними", у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним.

Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Крім того, згідно правової позиції, висловленої Верховним судом України в постанові від 21.01.2015 року по справі № 6-197цс14, зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Натомість в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 як дарувальник за договором мав бажання здійснити відчуження належного йому на праві власності домоволодіння для подальшого його догляду та розпорядження обдарованою особою ОСОБА_1, передав їй вказане майно та правовстановлюючі документа на нього. З другого боку в судовому засіданні обдарована особа ОСОБА_1 за укладеним договором дарування також підтвердила своє бажання приймати активну участь у влаштуванні отриманого в дар домоволодіння та нести тягар утримання будинку як дійсний власник. Отже дії обох сторін за договором свідчать про дійсність їх намірів створити правові наслідки за оскаржуваним договором дарування та фактичну передачу обєкта домоволодіння і виконання договору дарування.

З урахуванням встановлених обставин відсутні достатні підстави для визнання договору дарування недійсним. Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не представив суду переконливих доказів для визнання договору дарування фіктивним.

Відносно зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на 27,8% домоволодіння по вул.Добровольського, 40 в сел.Сартана в м.Маріуполі суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що в 2006 році ОСОБА_2 з дозволу колишнього власника ОСОБА_3 вселився до будинку по вул. Добровольського, 40 в с.Сартана та самостійно користувався приміщеннями домоволодіння, що не заперечувалося всіма учасникам спору.

Згідно статті 156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку.

До правовідносин, що виникли між сторонами спору за зустрічним позовом ОСОБА_8 та ОСОБА_2 під час проживання останнього з дозволу власника будинку ОСОБА_3, мають також застосовуватися положення глави 58 та 60 Цивільного кодексу України, які регулюють загальні положення про найм та позичку з огляду на безоплатність користування домоволодінням.

Так згідно статті 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.

Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними.

До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.

Згідно статті 833 ЦК України користувач несе звичайні витрати щодо підтримання належного стану речі, переданої йому в користування.

Користувач зобов'язаний, зокрема повернути річ після закінчення строку договору в такому самому стані, в якому вона була на момент її передання.

Згідно статті 776 ЦК України поточний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймачем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом.

Капітальний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймодавцем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом.

Капітальний ремонт провадиться у строк, встановлений договором. Якщо строк не встановлений договором або ремонт викликаний невідкладною потребою, капітальний ремонт має бути проведений у розумний строк.

Якщо наймодавець не провів капітального ремонту речі, що перешкоджає її використанню відповідно до призначення та умов договору, наймач має право:

- відремонтувати річ, зарахувавши вартість ремонту в рахунок плати за користування річчю, або вимагати відшкодування вартості ремонту;

- вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Згідно з ст. 778 ЦК України наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця.

Якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення.

Якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю.

Якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, він не має права на відшкодування їх вартості.

З наведених положень законодавства вбачається, що для визнання за наймачем права власності на річ та визнання його співвласником цієї речі обовязковими є одночасно дві умови: наявність згоди наймодавця на вчинення поліпшень речі та результатом таких поліпшень має бути створення саме нової речі.

Судом встановлено, що з червня 2012 року стосунки між сторонами стали конфліктними, про що свідчать неодноразові звернення ОСОБА_9 до Іллічівського РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області про притягнення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності та постанови про відмову в порушені кримінальної справи від 20.06.2012 року та 17.07.2012 року. Також в липні 2013 року ОСОБА_3 звертався до суду із позовом про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 12 серпня 2013 року по справі №264/5074/13-ц заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову було задоволено, заборонено ОСОБА_2 проводити будь-які будівельні роботи, монтаж, демонтаж віконних та дверних блоків, розділяючих перегородок у домоволодінні №40 по вул.Добровольського у сел.Сартана м.Маріуполя відповідно до технічного плану будівлі.

З постанов державного виконавця Іллічівського ВДВС Маріупольського МУЮ від 18.09.2013 року та від 11.10.2013 року вбачається, що вказана ухвала про забезпечення позову була виконана та доведено до відома ОСОБА_2 встановлену судом заборону на будівельні роботи в спірному будинку.

Вказані обставини в своїй сукупності свідчать про відсутність згоди власника будинку на проведення ОСОБА_2 капітальних поліпшень або будівельних робіт в домоволодінні, які б давали право на визнання наймача співвласником.

Також допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 повідомив, що з ОСОБА_4 знайомий з дитинства. В 1970 х роках побудував будинок по вул. Добровольського, 40 в с.Сартана та мав бажання його продати. Прибудова до будинку була повністю готова до експлуатації, гараж був без дверей. ОСОБА_3 одружився та переїхав проживати до дружини в сел.Кременівка. Його син ОСОБА_11 за згодою батька тимчасово вселився у будинок. На момент вселення в будинку були вже встановлені деревяні вікна та скло.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив, що після одруження та переїзду до сел.Кременівка ОСОБА_3 дозволив тимчасово проживати його сину ОСОБА_11 в будинку по вул. Добровольського, 40 в с.Сартана. На той час гаражні ворота були у будинку, але встановлені не були. Кисневі трубки були в будинку. Деревяні рами були встановлені, але були забиті толю. Дійсних поліпшень в будинку не бачив.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 повідомила, що ОСОБА_3 тимчасово впустив проживати сина ОСОБА_11 до моменту пошуку покупців на будинок. Згоди на реконструкцію та перепланування будинку сину не надавав.

Свідок ОСОБА_14 повідомила, що ОСОБА_3 мав конфліктні відносини із своєї сімєю, сином та колишньою дружиною. Після розірвання шлюбу його син ОСОБА_11 попросився з дозволу батька тимчасово пожити в будинку в сел.Сартана. Без дозволу батька став проводити ремонтні роботи в будинку. ОСОБА_3 мав намір продати будинок.

Свідок ОСОБА_15 повідомила, що є сусідкою та в 1982 році ОСОБА_3 заїхав проживати в спірний будинок. Згодом ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_3 шлюб розірвали. Вікон в будинку не було, вони були забиті, відсутня огорожа. ОСОБА_3 мав намір продати будинок. З 2006 року в будинку почав проживати ОСОБА_2 та сказав, що батько дозволив йому проводити ремонт у будинку. Самостійно встановив вікна, огорожу, ворота, бордюри, завіз пісок, шлак, провів водопровід, ремонтував дах. ОСОБА_3 приїжджав до будинку 2 -3 рази. Стосунки сина з батьком були нормальні. Про стосунки, які склалися в останні пять років між батьком та сином, їй не відомо.

Свідок ОСОБА_16 повідомила, що в 2006 році ОСОБА_2 почав проживати у прибудові до будинку по вул. Добровольського, 40 в с.Сартана. Проводив ремонтні роботи в середині будинку, полагодив дах, завіз шлак, забетонував двір, доглядав за городом, провів водопровід.

З сукупності зазначених пояснень свідків вбачається відсутність однозначної згоди ОСОБА_3 на здійснення сином суттєвих поліпшень та будівельних робіт в період його проживання в домоволодінні.

Крім того, представлені в обґрунтування значних поліпшень письмові докази (розрахункові документи) датовані після червня 2012 року, зокрема: видаткова накладна №РН-0050435/4 від 05.05.2015 року та квитанція на суму 883,50 грн., квитанція на придбання товару від 29.10.2014 року на суму 128,35 грн., товарний чек від 16.12.2014 року на суму 39,00 грн., товарний чек від 13.05.2015 року на суму 323,50 грн., товарний чек від 05.05.2014 року на суму 1 689,00 грн., товарний чек від 07.08.2013 року на суму 961,00 грн. не можуть бути прийняті до уваги, оскільки були проведені без дозволу власника в період існування конфліктних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Крім того, товарний чек на суму 50,50 грн. та квитанція на суму 4 500,00 грн за ворота також не мають дати видачі, що унеможливлює ідентифікацію періоду виконання будівельних робіт.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи.

Позивач на надав до суду достатніх доказів, які б свідчили про надання достеменної згоди власником домоволодіння ОСОБА_4 на виконання будівельних робіт та значних капітальних поліпшень, які б в результаті приводили до створення нової речі.

Судовим рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19 вересня 2014 року, яке мається в матеріалах справи (а.с. 5), було встановлено, що будівництво прибудови літ. А1-1 було завершене саме в 1978 році.

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В силу вказаних положень ст. 61 ЦПК України наведена вище обставина є преюдиціальною, вважається доведеною та обовязковою для врахування судом.

Крім того, згідно матеріалів інвентарної справи, витребуваної з Маріупольського Бюро технічної інвентаризації, та технічного паспорту в 1998 році була проведена технічна інвентаризація домоволодіння по вул. Добровольського, 40 в с.Сартана, з результатів якої видно що станом на 1998 рік було збудовано житловий будинок готовністю 39%, основна частина літ А-1, площею 97,5 м.кв. та нежитлова прибудова літ А1-1, площею 54,0 м.кв. Також згідно експлікації внутрішніх площ домоволодіння, загальна площа приміщень складала 127,4 м.кв., житлова площа 84,2 кв.м.

Згідно рішення виконавчого комітету Сартанської селищної ради №41 від 25.06.1998 року за зверненням власника ОСОБА_3 останньому було надано дозвіл на продажу незавершеного будівництвом домоволодіння по вул.Добровольського, 40 в с.Сартана.

В подальшому наступна технічна інвентаризація була проведена в жовтні 2013 року та видані правовстановлюючі документи на домоволодіння готовністю 89%, про що мається копія технічного паспорту та витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.03.2014 року №19633600, згідно яких площа будинку літ. А-1 та прибудови літ А1-1 не змінилися та становила загальна 127,9 кв.м., житлова 84,7 кв.м.

Попри зміну ступеня готовності домоволодіння з 39% на 89% судом не встановлено проведення ОСОБА_2 значних поліпшень, виконаних з дозволу власника, які б в своїй сукупності створювали нову річ, тобто річ, яка має істотно інші ознаки у порівняні із попереднім об'єктом найму.

Самовільне проведення ОСОБА_2 перепланування і ремонту внутрішніх приміщень в ході капітального ремонту в межах домоволодіння не створює нову річ, а лише поліпшує цю будівлю.

Крім того, при вирішенні питання щодо можливого визнання права власності на нову річ, суд має перевірити чи можливий згідно частини 2 та 3 ст. 778 ЦК України захист прав наймача іншим шляхом, зокрема шляхом відокремлення від речі проведених поліпшень та вилучення їх наймачем або відшкодування їх вартості.

ОСОБА_2 не представив суду доказів неможливості відокремлення проведених ним поліпшень в домоволодінні, а також не звертався до ОСОБА_3 з вимогою відшкодувати вартість понесених ним витрат. В судовому засіданні ОСОБА_3 та теперішній власник ОСОБА_1 неодноразово висловлювали згоду на відокремлення проведених ОСОБА_2 поліпшень або на відшкодування їх вартості. В даному випадку визнання права власності є крайнім способом захисту права наймача і виключно у випадку неможливості застосування інших способів, оскільки передчасне застосування такого способу (визнання права власності) може порушити основоположні права власника на самостійне володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

За таких обставин захист прав ОСОБА_2 шляхом визнання права власності на частину домоволодіння є передчасним та недоведеним.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, порівнявши результати технічної інвентаризації в різні періоди з 1998 по 2013 рік, звіт оцінювача від 25.06.2015 року, фотознімки домоволодіння, суд не вбачає достатніх підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на частину домоволодіння по вул.Добровольського, 40 в с.Сартана.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, оскільки суд задовольняє позов ОСОБА_1 з відповідачів на її користь підлягають стягненню судовий збір, сплачений позивачем при поданні позовної заяви до суду в розмірі 243,60 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 16, 234, 316, 317, 319, 321, 383, 387, 391, 776, 778, 833, 827 ЦК України, ст. ст. 109, 116, 150 Житлового кодексу України, ст. ст. 3, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні обєктом права власності, зобовязання вчинити певні дії та виселення задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні обєктом незавершеного будівництва домоволодіння №40 по вул.Добровольського в селищі Сартана м.Маріуполя Донецької області шляхом витребування домоволодіння у ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Зобовязати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передати ОСОБА_1 обєкт незавершеного будівництва домоволодіння готовністю 84%, що розташоване за адресою м.Маріуполь, селище Сартана, вул.Добровольського, 40.

Виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з обєкту незавершеного будівництва домоволодіння готовністю 84%, що розташоване за адресою м.Маріуполь, селище Сартана, вул.Добровольського, 40.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частинах на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 243,60 гривень.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_3, Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д. В. Кузнецов