Справа № 132/3645/14-ц
Провадження № 2/132/41/15
РІШЕННЯ

Іменем України

26.02.2015 Калинівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Каращук О.Г.

при секретарі Лисюк О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Калинівка цивільну справу за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

ВСТАНОВИВ:

До Калинівського районного суду звернувся з позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до гр. ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами № CNL-B00/242/2006 від 13.10.2006, укладеним між АКБ «Райффайзенбанк України», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та кредитним договором № ML-B00/054/2008від 18.03.2008, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та відповідачем - ОСОБА_1

Як вбачається з позову, позивачем у справі виступає ТОВ «ОТП Факторинг», який вважає, що до нього перейшло право вимоги мотивуючи це укладеним договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.10 та договору уступки права вимоги від 10.12.10, укладеного між ним та ПАТ «ОТП Банк».

Як вбачається з вказаного вище договору купівлі-продажу кредитного портфелю, даний договір укладали від імені ТОВ «ОТП Факторинг» директор ОСОБА_3, а від імені ПАТ «ОТП Банк» член правління ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Підставою для звернення до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості по кредитним договорам стало неналежне виконання боржником умов кредитних договорів.

Так вимоги позивача полягають у стягнені заборгованості за кредитними договорами в сумі 34071,79доларів США, що еквівалентно 459866,94грн. по курсу НБУ та штрафних санкцій в розмірі 1678515,95грн.

Представник позивача за дорученням Бойко Л.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю.

В судовому засіданні представники відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 позов не визнали, просили суд в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників відповідачів, представника позивача , вивчивши матеріали справи та докази надані сторонами, суд вважає, що даний позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 13.10.2006 між АКБ «Райффайзенбанк України» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CNL-B00/242/2006, даний договір було укладено строком на 10 років до 12.10.16 та погашення заборгованості і сплата відсотків мала здійснюватися в розмірі 250,25 доларів США щомісячними платежами, відповідає п.4 даного договору.

Крім того, між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-B00/054/2008 від 18.03.2008, даний договір було укладено строком до 13.03.2023 та відповідно до п.4.1 даного договору погашення заборгованості та сплата відсотків також мала здійснюватись щомісячними платежами.

При цьому, як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» боржник ОСОБА_1 припинив виконання зобов'язання щодо погашення заборгованості та сплати процентів по вищезазначеним кредитним договорам 12.08.09, а з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся 20.11.14.

При цьому, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся з позовом до відповідачів: ОСОБА_1- як боржника та ОСОБА_2 - як поручителя в наслідок порушення боржником своїх зобов'язань по погашенню кредитів.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

З договорів поруки вбачається, що в них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договорів поруки (пункт 4.1) про дію кожного з них до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України, тому, суд вважає, що, в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

У кредитних договорах строк виконання основного зобов'язання чітко визначений - строк повного погашення по договору № CNL-B00/242/2006 від 13.10.2006 до 12.10.16 та по договору № ML-B00/054/2008 від 18.03.2008 до 13.03.2023.

При цьому, як зазначалось вище, останній платіж ОСОБА_1 було здійснено 12.08.09.

За таких обставин у банку виникло право пред'явити вимогу до поручителів про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 13.08.09 року, протягом наступних шести місяців.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право. Дана правова позиція також має своє відображення у постанові Верховного Суду України від 17.09.14 у справі № 6-6цс14.

За таких обставин, суд вважає, що договір поруки № SR-BOO/054/2008 від 18.03.08 та договір поруки № CR-BOO/242/2006 від 13.10.06, укладені з ОСОБА_2 припинились на підставі п.4 ст.559 ЦК України.

Щодо вимог про стягнення заборгованості по кредитним договорам з ОСОБА_1 судом встановлено наступне.

Як вбачається з розрахунку заборгованості по кредитному договору № CNL-B00/242/2006 від 13.10.2006, заборгованість по тілу кредиту утворилась станом на 12.08.09 в сумі 13662,66 доларів США.

Заборгованість по відсоткам по даному договору позивачем нарахована за період з 12.08.09 по 10.12.10 в сумі 3138,83 долара США.

Нарахування пені проведено на підставі п.4.1 кредитного договору (в розмірі 1% від несплаченої вчасно сум за кожен день прострочення) та нараховано за період з 06.11.13 по 06.11.14 в сумі 827710,20грн.

Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості по кредитному договору № ML-B00/054/2008 від 18.03.2008, заборгованість по тілу кредиту утворилась станом на 12.08.09 в сумі 14614,28 доларів США.

Заборгованість по відсоткам по даному договору позивачем нарахована за період з 12.08.09 по 10.12.10 в сумі 2656,02 долара США.

Нарахування пені проведено на підставі п.4.1 кредитного договору (в розмірі 1% від несплаченої вчасно сум за кожен день прострочення) та нараховано за період з 06.11.13 по 06.11.14 в сумі 850805,75 грн.

Таким чином, судом встановлено, що частина заборгованості по тілу кредиту по вищезазначеним кредитним договорам та суми нарахованих на них відсотків утворилась ще в 2009 році, а з відповідним позовом позивач звернувся до суду 20.11.14.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 06.11.13 у справі № 6-116цс13 відповідно до ст.261 ЦК України початок перебігу позовної даності співпадає з моменту виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовних давності за вимогами кредиторів, які випливають із порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулось це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі, підлягають стягненню в межах позовної давності по кожному із платежів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач втратив право на стягнення заборгованості та відсотків за період до 20.11.11.

При цьому, встановити розмір заборгованості, який знаходиться поза межами строків позовної давності судом не можливо, оскільки позивачем на вимогу суду не надано розгорнутого та обґрунтованого розрахунку виникнення щомісячної заборгованості.

Положеннями ч.3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовуються судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

На виконання вищезазначених положень цивільного кодексу, відповідачем до суду було подано відповідну заяву, яка міститься у його запереченнях від 06.02.15.

Щодо правомірності вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на стягнення заборгованості по кредитним договорам, укладеним свого часу між боржником та АКБ «Райффайзенбанк України», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та кредитним договором № ML-B00/054/2008 від 18.03.2008, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», суд зазначає наступне.

Позивачем у справі виступає ТОВ «ОТП Факторинг», який своє право мотивує укладеним між ним та ПАТ «ОТП Банк» договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.10 та договору уступки права вимоги від 10.12.10.

Згідно п.5.1 договору купівлі-продажу кредитного портфелю винагорода сплачена в якості компенсації вартості кредитного портфелю складає 388171467,48 грн., та сплачується після підписання відповідного Акту приймання-передачі кредитного портфелю.

Ст.1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу, фактор передає грошові кошти в розпорядження другій стороні (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи.

За правилами ст.1078 ЦК України передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

Таким чином, перехід права вимоги до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» можливий лише за умови сплати останнім коштів в сумі 388171467,48грн. та підписання Акту приймання-передачі кредитного портфелю.

На підтвердження підписання сторонами Акту передачі документів, позивачем на вимогу суду на підставі норм ст. 64 ЦПК України було надано лише нотаріально посвідчену копію договору купівлі-прродажу кредитного портфелю від 10.12.10, проте оригіналу Акту передачі документів та Додатку № 1 до даного договору, з якого вбачалось би, що до позивача перейшло право вимоги по кредитним угодам, укладеним з відповідачем ОСОБА_1, так і не було надано, що ставить під сумнів наявність у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права на стягнення заборгованості по кредитним договорам, які є предметом розгляду у даній справі.

Щодо наданого позивачем нотаріально посвідченої копії договору комісії, укладеного між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк», то на думку суду, даний договір не надає позивачу права вимоги по кредитним договорам.

Крім того, позивач мав підтвердити перехід до нього права вимоги, надавши оригінал платіжних документів, як докази оплати договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.10.

На підтвердження здійснення такої оплати позивачем було надано копію платіжного доручення.

Суд критично ставиться до даного документу, оскільки останній не є належним доказом, так як був сформований в 2014 році, як то вбачається з відповідної відмітки на платіжному доручені, крім того, даний документ не є доказом перерахування коштів, яким може бути лише виписка банку.

При цьому, твердження позивача про те, що дана інформація є банківською таємницею не приймається судом до уваги.

Отже, суд дійшов висновку, що ненадання позивачем копії виписки банку про оплату кредитного портфелю свідчать про її нездійснення, та, як наслідок, відсутність факту переходу права вимоги до останнього.

Відповідно до п.4.1 вказаного вище договору, на підтвердження факту передачі кредитного портфелю, в момент укладення цього договору, продавець зобов'язується передати покупцю кредитні документи.

Крім того, суд критично відноситься до наявного в матеріалах справи Додатку № 1 до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.10, яким позивач обґрунтовує перехід до нього права вимоги до відповідачів у справі, оскільки даний Додаток № 1 сформований ТОВ «ОТП Факторинг Україна», тобто наданий позивачем документ не відповідає формі і змісту документу, обумовленого договором та який складено одноособово позивачем та не містить підтвердження відповідності його оригіналу, підписаного сторонами. При цьому, слід зауважити, що копію самого Акту або належно завірений Витяг з нього позивачем також надано не було.

Крім того, слід зазначити, що наданий позивачем незрозумілий та нечитабельний Додаток №1 до договору не є належним доказом в розумінні ст.ст.57,58 ЦПК України, оскільки не відповідає вимогам ст.77 Закону України «Про нотаріат» та п.5.3 ч.5 гл.7 Положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.12, відповідно яких «…при виготовленні виписки з багатосторінкового документа, обов'язково відтворюється текст першої і останньої сторінок, які надають можливість ідентифікувати документ, вірність виписки з якого засвідчується», а тому, наданий позивачем до матеріалів справи вказаний вище витяг з Додатку №1 до договору про передачу активів не може бути належним доказом, так як суперечить вимогам, встановлених законом, зокрема, не містить першої та останньої сторінок документів, з якого її зроблено, не містить номеру сторінки, з якої зроблено виписку, що тягне за собою неможливість належної ідентифікації документа, з якого вона зроблена і сторінку документа, з якої її зроблено.

Крім того, документ, який наданий позивачем, та яким останній намагається підтвердити передачу йому договору поруки, не є належним доказом у справі, оскільки даний документ містить широкі відступи без визначеного змісту, а автентичність даного документу оригіналу не підтверджено.

При цьому, оригіналу або нотаріально посвідченої копії вказаних вище документів суд надано не було.

В силу норм ст.ст. 10,11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

На підтвердження факту переходу права вимоги до позивача останній мав надати докази повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов'язанні із зазначенням суми боргу, яка існувала на час переходу такого права, обов'язковість такого повідомлення унормовано положеннями ст. 1082 ЦК України.

До матеріалів справи позивачем було надано копії досудових вимог датованих 02.09.14, з яких вбачається, що поряд з вимогою про дострокове стягнення всієї суми боргу за кредитними договорами в 30-денний термін з дня направлення даної вимог, ТОВ «ОТП Факторинг» повідомляє про перехід до нього права вимоги за кредитними договорами.

При цьому, слід зауважити, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не зазначає сум, право вимоги які до нього перейшли у 2010 році.

А відтак, суд приходить до висновку, за умови відсутності повідомлення у період з 2010 року по 02.09.14, у боржника було відсутнє зобов'язання перед новим кредитором.

В силу норм ч.1 ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Ч.2 даної статті встановлено, якщо кредитор не вчинив дій для вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочено на час прострочення кредитора.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що нарахування пені ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за період з 06.11.13 по 02.10.14 (30-денний строк дострокового виконання зобов'язання, згідно вимоги) є неправомірним та безпідставним, оскільки мало місце прострочення кредитора, що виключає відповідальність боржника.

Крім того, незрозумілим є порядок нарахування пені по договору кредиту від 13.10.06 в сумі 827710,20 грн, та по договору кредиту від 18.03.08 в сумі 850805,75 грн., оскільки, як вбачається з строків повернення кредиту, є суми, строк сплати яких на час звернення до суду з даним позовом, ще не настав. А відтак, реалізуючи своє право на дострокове стягнення, позивач немає права нарахування пені на суми, строк сплати яких ще не настав в силу умов кредитного договору, а також на суми боргу, які знаходяться поза межами строку позовної давності.

При цьому, як вбачається із розрахунку заборгованості пені, нарахування пені відбувається із розрахунку 1% в день, що відповідає положенням кредитних договорів, проте, відповідає 365% річних.

Суд зазначає, що такий відсоток пені, попри домовленість сторін, не відповідає моральним засадам суспільства.

Як вбачається з кредитних договорів, банки надавали кредити на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «про захист прав споживачів».

Згідно з ч.5 ст.11 вищезазначеного Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ст.18 даного Закону продавець (виконавець, виробник0 не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідок є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язання за договором.

Такі висновки узгоджують з правовою позицією, висловлену Верховним Судом України у постанові від 03.09.14 № 6-100цс14 та ухвалі Вищого спеціалізованого суд з розгляду цивільних і кримінальних спав від 10.12.14.

Аналізуючи зміст п.1.2 кредитних договорів, які є предметом розгляду уданій справі, судом встановлено, що валютою договору є долари США.

Як вбачається з досудових вимог від 02.09.14, які знаходяться в матеріалах справи, останні також містять вимоги щодо погашення заборгованості у доларах США.

Із змісту позовної заяви також вбачається, що позивач наводить розрахунок заборгованості по тілу кредиту, відсоткам та пені також у доларах США, еквівалент якої зазначає у гривні.

Відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійснені розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю № 15-93» від 19.02.93 НБУ видає генеральні та індивідуальні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають до режиму ліцензування, згідно з цим Декретом.

Таким чином, для отримання коштів від боржника на погашення заборгованості по кредитним договорам в іноземній валюті, позивач має мати відповідну ліцензію на здійснення валютних операцій.

Відповідні докази на підтвердження такого права позивачем суду надано не було.

При цьому, позивач обґрунтовує своє право на отримання заборгованості у валюті укладеним між ним та ПАТ «ОТП Банк» договором комісії, згідно якого, банк обслуговує ті самі валютні рахунки, які ним були відкриті при укладені кредитних договорів, але на підтвердження своїх вимог, примірник договору комісії до матеріалів справи не надав.

Отже, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» фактично отримує валютні платежі без відповідної правової підстави, якою є банківська ліцензія та яка не може бути замінена договором комісії.

А за умови отримання коштів на погашення заборгованості по кредиту у національній валюті, ТОВ «ОТП Факторинг» фактично змінює валюту договору та платежу, що свідчить зміні умов договору та п.6.2 кредитних договорів, яким унормовано, що всі зміни та доповнення до кредитного договору проводяться у письмовій формі.

Таким чином, за умови ненадання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» документів, що підтверджують право позивача здійснювати факторингові операції, фінансові послуги, в тому числі і валюті - доларах США, доказів внесення інформації про ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до фінансових установ, доказів наявності у позивача індивідуальної валютної ліцензії, суд прийшов до висновку, що вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.192,258,267,533,629 ЦК України, ст.ст. 10,11,60,88,208,212-215,218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В позові ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: