Ухвала

іменем україни

07 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Дем'яносова М.В.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Маслак Наталія Володимирівна, про визнання нікчемним договору, скасування права власності та реєстрації, визнання права власності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_9 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 04 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1, проте вона вибула з їх володіння поза їх волею, оскільки була продана на прилюдних торгах.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 14 квітня 2014 року визнані недійсними результати прилюдних торгів з реалізації спірної квартири АДРЕСА_1 та визнано недійсним договір купівлі-продажу даної квартири, укладений за результатами прилюдних торгів, на підставі якого власником став ОСОБА_5

Відповідно до договору дарування від 20 лютого 2014 року ОСОБА_5 подарував спірну квартиру ОСОБА_6

Враховуючи наведене, позивачі, посилаючись на ст. 388 ЦК України, просили визнати нікчемним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 20 лютого 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, скасувати право власності ОСОБА_6 на спірну квартиру, а також рішення про державну реєстрацію на вказану квартиру та визнати право власності на квартиру по Ѕ частини за позивачами.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Витребувано на користь ОСОБА_3 з незаконного володіння ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1, виключено із реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_6

Визнано право власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 04 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Витребувано на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з незаконного володіння ОСОБА_6 по Ѕ частини кожному квартиру АДРЕСА_1, виключено із реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_6

Визнано право власності за ОСОБА_3 на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Визнано право власності за ОСОБА_4 на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 14 квітня 2014 року визнано недійсними результати прилюдних торгів з реалізації квартири АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу вказаної квартири, оформлений протоколом від 09 серпня 2013 року та актом головного державного виконавця Фрунзенського відділу державної виконавчої служби від 14 серпня 2014 року про реалізацію предмета іпотеки, на підставі якого власником квартири став ОСОБА_5

Відповідно до договору дарування від 20 лютого 2014 року ОСОБА_5 подарував спірну квартиру ОСОБА_6

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира вибула з володіння власника поза його волею, а тому він має право витребувати його у добросовісного набувача за правилами ст. 388 ЦК України. Разом з тим, визнаючи право власності на спірну квартиру лише за ОСОБА_3 та витребовуючи її лише на його користь, суд виходив з того, що згідно з реєстраційними документами на квартиру позивач ОСОБА_3 є її єдиним належним власником.

При цьому, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2011 року за ОСОБА_4 визнано право власності на Ѕ частини спірної квартири, рішення є чинним, а тому суд першої інстанції безпідставно не врахував його при ухваленні судового рішення.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може повністю погодитися з висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Цивільним кодексом України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2012_12_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843438/ed_2012_12_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом зазначених правових норм та відповідно до вимог ст. ст. 214, 307, 316 ЦПК України суди повинні були встановити: чи вибуло майно з володіння власника або володіння особи, якій воно було передане власником у користування, у силу зазначених обставин, а також чи придбав набувач це майно за відплатним договором і чи не знав та не міг знати він про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

При цьому за змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Ураховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та виходячи зі змісту ст. 388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач - довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбає майно в особи, якій не належить право його відчуження.

Крім того, майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

За положеннями зазначених норм право на витребування майна у добросовісного набувача в порядку ст. 388 ЦК України належить лише власнику цього майна.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором іпотеки від 18 грудня 2007 року. ОСОБА_4 надавала згоду на передачу вказаної квартири в іпотеку її чоловіком ОСОБА_3

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця,

згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання

боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення

своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими

кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не перевірив, чи є позивачі власниками спірного майна в розумінні ст. ст. 316, 317 ЦК України, а саме: чи не втратили вони право розпорядження спірною квартирою, оскільки арештоване державним виконавцем майно, а також майно, яке є предметом застави (іпотеки), не може вважатися таким, що вибуло з володіння боржника поза його волею.

Майно в порядку ст. 388 ЦК України може бути витребувано лише на користь власника.

Крім того, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні не навів правових підстав для визнання договору дарування нікчемним, не зазначив, в чому полягає його невідповідність вимогам закону.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції наведеного не врахував, не встановив фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для скасування вказаного рішення та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 04 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська