Номер провадження: 22-ц/785/3562/15
Головуючий у першій інстанції Жуган Л.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Цюри Т.В., Сидоренко І.П.

при секретарі Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Одеський міський центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності,-

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідачів, який в процесі розгляду справи уточнив, та просив визнати недійсним договір дарування від 29.07.2004 року 83/100 частки будинку по АДРЕСА_1; визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 1, 21-23, 243-245).

В обґрунтування свого позову посилався на те, що його батько ОСОБА_5 та матір ОСОБА_6 за час шлюбу набули у спільну власність житловий будинок АДРЕСА_1 В 1988 році ОСОБА_5 та ОСОБА_6 розірвали шлюб. ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла, після її смерті позивач прийняв спадщину, звернувшись до Сьомої Одеської державної нотаріальної контори із відповідною заявою. Позивач посилається на те, що за життя ОСОБА_6 набула право власності на 1/2 частину спірного будинку, яка після її смерті перейшла до нього внаслідок прийняття спадщини.

Відповідно до договору дарування від 29.07.2004 року ОСОБА_5 подарував 83/100 частин вказаного житлового будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_2 вважає зазначений договір дарування недійсним з підстав того, що він під час укладення вказаного правочину не усвідомлював значення та наслідків своїх дій, оскільки мав фізичні розлади здоров'я через поранення, отримані під час Великої Вітчизняної Війни, та інші суттєві захворювання, що могло вплинути на вільність його волевиявлення.

Ухвалою суду від 27 липня 2012 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на будинок АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Заборонено відповідачам вчиняти будь-які дії щодо вказаного будинку та щодо будівель, розташованих на земельній ділянці по вищевказаній адресі (т. 1 а. с. 183).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено (т. 2 а. с. 90-95).

Ухвалою суду від 05.02.2015 року у задоволенні заяв ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про скасування заходів забезпечення позову - відмовлено (т. 2 а. с. 96).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а. с. 109-113).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_5 на підставі Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори 20.08.1956 року за реєстровим № 3-5926, належав житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 74-76).

29 липня 2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, ОСОБА_3 було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Мельник Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2-3543 (т. 1 а. с. 210). Відповідно до умов якого ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_4, ОСОБА_3 прийняли в дарунок, в рівних частках кожна, 83/100 частини житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований по АДРЕСА_1.

15 січня 2005 року ОСОБА_5 помер, що вбачається із свідоцтва про смерть, виданого 15.01.2005 року Першим відділом РАЦС Приморського РУЮ м. Одеси, актова запис № 497 (т. 1 а. с. 83).

За життя ОСОБА_5 підписав заповіт, згідно якого заповів все своє майно, в тому числі житловий будинок з надвірними спорудами, розташований в АДРЕСА_1 своїм донькам ОСОБА_4, ОСОБА_3 в рівних частках кожній (т. 1 а. с. 71).

ОСОБА_2 є сином ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданим 10.12.1947 року Міським ЗАГС м. Одеси, актова запис № 384 (т. 1 а. с. 7).

Як вбачається із матеріалів спадкової справи Сьомої Одеської державної нотаріальної контори № 270/05 до майна померлого 15.01.2005 року ОСОБА_5, із заявами про прийняття спадщини за заповітом звернулись ОСОБА_4, ОСОБА_3, а ОСОБА_2 звернувся із заявою про прийняття спадщини за законом (т. 1 а. с. 69, 82, 87).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25.04.2007 року у справі № 2-1034/07 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності, усунення перешкод в користуванні власністю та вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності, усунення перешкод в користуванні власністю та вселення, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.10.2007 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності - було відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були задоволені. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 50/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого у АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_3 в здійсненні нею права власності на 50/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого у АДРЕСА_1. Вселено ОСОБА_3 в 50/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого у АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 50/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого у АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_4 в здійсненні нею права власності на 50/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого у АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 54-60, 61-65).

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували своє право власності на 50/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого у АДРЕСА_1, кожна, що підтверджується витягами про реєстрацію права власності КП «ОМБТІ та РОН» № 17115130 та № 17115272 від 19.12.2007 року (т. 1 а. с. 147, 155).

ОСОБА_2 ставить питання про визнання недійним договору дарування від 29 липня 2004 року, з підстав передбачених ст.ст. 225, 230 ЦК України.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі, правомірно виходив з підстав його недоведеності і безпідставності.

Згідно п. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд, згідно п. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Позивач, вимагаючи визнання договору дарування від 29 липня 2004 року недійсним, на підставі ст. 225 ЦК України, посилався на те, що його батько - ОСОБА_5, в момент укладання правочину не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладання правочину, суд призначив судово-психіатричну експертизу. Згідно висновку № 17 судово-психіатричного експерта, складеного Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології від 23.10.2014 року ОСОБА_5 в момент укладення договору дарування 29.07.2004 року тяжким психічним розладом не страждав, а виявляв ознаки органічного ураження головного мозку травматично-судинного ґенезу. Зазначений розлад психічної діяльності не позбавляє особу здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Тобто, ОСОБА_5 на момент укладання договору дарування 29.07.2004 року міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 2 а. с. 55-63).

Інших доказів, що підтверджують доводи позивача проте, що в момент укладання договору дарування від 29 липня 2004 року ОСОБА_5Є не розумів значення своїх дій, матеріали справи не містять.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про те що підстав для визнання договору дарування недійсним, за ст. 225 ЦК України, немає.

ОСОБА_2 посилаючись на те, що правочин здійсненний під впливом обману з боку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вимагав визнання його недійсним, на підставі ст. 230 ЦК України.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладання правочину. Ознакою обману - є умисел. Позивач повинен довести наявність умислу з боку відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману.

Суд першої інстанції прийшов вірного висновку про недоведеність позивачем наявності в діях ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ознак обману та самого факту обману.

ОСОБА_2 наполягаючи на недійсності правочину посилався на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя його батьків, у зв'язку з чим його батько міг розпорядитись тільки ? частиною спірного будинку.

Проте, вказані твердження не кореспондуються з матеріалами справи.

Так, рішенням Малиновського районного народного суду м. Одеси від 01.12.1988 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було розірвано (т. 1 а. с. 25-26).

В матеріалах справи наявна копія рішення Малиновського районного народного суду м. Одеси від 02.08.1989 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про поділ майна, яким між колишнім подружжям було поділено домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_5 в особисту власність виділено 53/100 частин будинку, а в особисту власність ОСОБА_6 виділено - 47/100 частин будинку, однак дані про те, що вказане рішення набрало законної сили відсутні (т. 1 а. с. 27-29).

Також на розгляді Малиновського районного суду м. Одеси перебувала справа № 2-113/92 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу та поділ майна, яка ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 25.12.1992 року - була залишена без розгляду у зв'язку із неявкою сторін (т. 1 а. с. 111).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27.04.2001 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користування житловим приміщенням, встановлено, що власником домоволодіння АДРЕСА_1, є ОСОБА_5 (т. 1 а. с. 209).

Отже, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що за ОСОБА_6 було зареєстровано будь-яке нерухоме майно чи частина домоволодіння АДРЕСА_1.

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4267993 вбачається, що ОСОБА_2 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 20.08.1956 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3-5926. Дата прийняття рішення про реєстрація права власності 03.08.1971 року. Державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на домоволодіння АДРЕСА_1 за приписами Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» була здійснена 27.07.2004 року, реєстраційний номер 6190798 (т. 2 а. с. 188, зворот).

При указаних обставинах суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що посилання позивача на незаконність укладення ОСОБА_5 договору дарування від 29.07.2004 року через те, що останній не був власником подарованого майна, є безпідставними.

Крім того, звертає увагу той факт, що ОСОБА_6 за життя підписала заповіт, складений та посвідчений державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Мельник Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 1-2695 від 29.07.1987 року, згідно якого також заповіла все належне їй майно ОСОБА_4, ОСОБА_3 в рівних частках кожній (т. 1 а. с. 120).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 носять описовий характер та не спростовують правильні висновки суду першої інстанції.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2015 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права підстав для його скасування немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2015 року - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Погорєлова С.О.

Судді Цюра Т.В.

Сидоренко І.П.