Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2191/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Плохотніченко Л. І.
Доповідач Головань А. М.
УХВАЛА

02.09.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого - Голованя А.М.

суддів - Карпенка О.Л., Фомічова С.Є.

при секретарі - Дімановій Н.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 липня 2015 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Проніна Галина Миколаївни, про визнання недійсним договору дарування і

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з зазначеним позовом, посилаючись на те, що що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1.

В ніч з 20 на 21 грудня 2013 року ОСОБА_3, який проживає на один поверх вище, спричинив їй майнову шкоду, шляхом залиття її квартири, з приводу чого 23 грудня 2013 року видав їй розписку, відповідно до якої зобов'язався у строк до 23 червня 2014 року відшкодувати їй 15 000 доларів США.

Згідно з рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07.11.2014 року, яке набрало законної сили, з відповідача на її користь, в рахунок відшкодування завданої відповідачем шкоди, було стягнено відповідні грошові кошти.

В ході виконання вказаного вище рішення суду, державним виконавцем встановлено, що 06 червня 2014 року відповідач належну йому квартиру АДРЕСА_2 подарував своїй дочці ОСОБА_4

Вважає, що відчуження квартири було вчинено з метою недопущення її реалізації, за рахунок якої можливо було б в повній мірі виконати угоду від 23 грудня 2013 року та рішення суду від 07.11.2014 року, тобто договір дарування був спрямований не на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, як це передбачено ч.5 ст. 203 ЦК України, а виключно на ухилення ОСОБА_6 від майнової відповідальності.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання апеляційного суду не з'явивилася, про час і місце розгляду справи оповіщена у встановленому статтею 76 ЦПК України порядку, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням.

Ураховуючи положення ч.2 ст.305 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, колегія суддів вирішила розглядати справу у відсутності зазначеної сторони.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_7, який підтримав доводи скарги, заперечення представника відповідача ОСОБА_3, - ОСОБА_8, пояснення третьої особи - нотаріуса ОСОБА_9, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду, в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для визнання договору дарування фіктивним, оскільки сторони вчинили реальний правочин, відповідно до якого ОСОБА_6 подарувалв, а ОСОБА_4 прийняла в дар спірну квартиру, яка на момент укладення договору не перебувала під забороною чи арештом.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 червня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Проніною Г.М. (а.с. 84,85)

На момент укладення договору дарування квартира АДРЕСА_2 під арештом чи забороною відчуження не перебувала.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 зазначала, що, укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, свідчить про те, що ОСОБА_3 ухиляється від виконання зобов'язань за договором про добровільне відшкодування шкоди завданої залиття водою належної їй квартири у розмірі 15 000 доларів США та виконання рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07.11.2014 року, за яким з нього стягнуто кошти на відшкодування зазначеної шкоди.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Таким чином, за змістом ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Сам по собі факт невиконання учасниками правочину його умов не робить його фіктивним.

Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Коли сторони не вчиняють жодних дій для здійснення фіктивного правочину, суд тільки приймає рішення про визнання такого правочину недійсним без застосування будь-яких інших наслідків (реституції). Якщо ж на виконання правочину було передано майно або майнові права, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Самі по собі мотиви за яких відчужувач уклав договір дарування, в тому числі із метою уникнення в майбутньому можливого арешту квартири, як способу забезпечення позову, не можуть бути підставою для визнання його недійсним.

Факт передачі майна підтверджується державною реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, згідно якої ОСОБА_4 зареєструвала за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Оформлення права власності обдарованим свідчить про реальність укладеного правочину.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_3 уклавши з ОСОБА_4 договір дарування вчинив реальний правочин, відповідно до якого ОСОБА_3, подарував, а ОСОБА_4 прийняла у дар нерухоме майно - спірну квартиру, яка на момент вчинення правочину під забороною чи арештом не перебувала, тому такий правочин не може бути визнаний фіктивним.

За таких обставин твердження апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 відчужив не лише спірну квартиру, а й інше нерухоме майно, після того, як видав розписку про добровільне відшкодування збитків, подарувавши квартиру дочці продовжує в ній проживати, ОСОБА_4 не переоформила на себе особисті рахунки по сплаті комуналь-них послуг свідчить про те, що майно на виконання умов договору не було передано є необґрунтовані та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Крім того, оскільки квартира АДРЕСА_2 не перебувала під арештом чи забороною відчуження, то ОСОБА_3 не був обмеженим у праві розпорядитися своєю власністю на власний розсуд.

Відмовляючи у визнанні оспорюваного договору дарування квартири недійсним, суд керувався проголошеною ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, яка може бути спростована лише з підстав, встановлених законом.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст.59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не довів своїх доводів щодо фіктивності укладеного між відповідачами договору дарування. Докази, на які він посилається спростовуються доводами відповідачів і наданими ними доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку.

Таким чином, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів, зібраних у встановленому законом порядку. При встановленні фактичних обставин справи судом першої інстанції норми процесуального права не порушені. При ухваленні судового рішення правильно застосовані норми матеріального права у спірних правовідносинах. .

За таких обставин, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін з підстав передбачених ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскарженою шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: