Справа № 344/1117/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2031/2015
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Соколовського В.М.

секретаря Драганчук У.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 30 липня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги мотивував тим, що з 04.01.2005 року перебуває в шлюбі з відповідачем, від якого мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначав, що вони з дружиною мають різні погляди на життя, втратили взаєморозуміння один до одного. Вважаючи, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим та суперечить його інтересам, просив шлюб розірвати, дитину залишити на проживання з ним.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 липня 2015 року позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зареєстрований 04 січня 2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 3. Неповнолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено проживати з позивачем.

На вказане рішення ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з'ясовано обставини справи, що призвело до неправильного вирішення справи. Вирішуючи спір у відсутності сторін суд позбавив їх можливості дати свої пояснення. Відповідно висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки вони з чоловіком підтримують сімейно-шлюбні стосунки, ведуть спільне господарство та разом виховують дочку. А отже, в суду не було підстав вважати, що спільне їх життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам дитини. Не обґрунтовано також судом в рішенні і доцільність залишити дочку проживати з батьком. При цьому не враховано, що між нею та дитиною існує тісний психологічний зв'язок. Оскільки рішення постановлено судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2

В засіданні апеляційного суду апелянт доводи скарги підтримала частково, не заперечувала щодо розірвання шлюбу.

ОСОБА_2 доводи скарги визнав частково, щодо залишення дитини проживати з матір'ю не заперечував.

Постановляючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що сторони не підтримують сімейних стосунків, примирення між ними неможливе, а збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та нормальному вихованню їх дитини. Разом з тим, суд прийшов до висновку про залишення дочки сторін проживати з батьком.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи 04 січня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, про що у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції зроблено актовий запис № 3 (а.с. 4). Від шлюбу у сторін народилась дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1(а.с.5).

Відповідно до положення статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Згідно ч.1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

У відповідності до частини 2 статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

З'ясовано, що сторони не підтримують сімейних стосунків, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та нормальному вихованню їх дитини. Дані обставини сторони підтвердили в засіданні апеляційного суду.

Виходячи із зазначеного та встановивши при цьому, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, протягом періоду розгляду справи примирення між сторонами не відбулося, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо розірвання шлюбу між сторонами.

Розглянувши справу в цій частині в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду про розірвання шлюбу ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалення нового рішення.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду в цій частині не спростовують, а тому підстав для її задоволення не вбачається.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із висновком щодо залишення доньки сторін ОСОБА_4 проживати з батьком.

Частина 1 статті 141 Сімейного кодексу України встановлює, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За змістом ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, тощо обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 161 СК під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

За ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд має керуватися принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 р., відповідно до якого малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Тож в розумінні вказаного принципу Декларації мати має переважне право щодо проживання дитини з нею, при вирішенні спору щодо визначення місця проживання дитини.

Будь-яких виняткових обставин, які б давали підстави для розлучення дитини зі своєю матір'ю під час розгляду справи не знайдено.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи спір вирішено без залучення до справи органу опіки та піклування, а враховуючи досягнення дитиною на день постановлення рішення десяти років - без її на це згоди.

За таких обставин та враховуючи позицію сторін, вік дитини, забезпечення необхідних умов побуту, виховання, розвитку дитини як дівчинки, колегія суддів вважає, що неповнолітню дочку сторін слід залишити проживати з матір'ю.

Відтак, рішення суду в цій частині не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 30 липня 2015 року в частині залишення проживання дитини з батьком скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким неповнолітню дочку сторін ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишити проживати з матір'ю ОСОБА_3.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

В.М. Соколовський