Справа № 559/1099/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2015 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області

в складі:

головуючого судді Тростянчук Г.Г.

при секретарі Кобзаренко І.Р.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубно справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на будинковолодіння,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся в суд з позовом, у якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 22.10.1994 року між позивачем і ОСОБА_4 та визнати за ним право власності на вищевказане будинковолодіння.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ОСОБА_4 - чоловіку відповідачки, згідно свідоцтва про право власності за заповітом від 22.09.1993 року належав вищезазначений будинок з господарськими будівлями та спорудами, який він успадкував від свого діда ОСОБА_5. Право власності ОСОБА_5 на спадкове майно підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння від 25.10.1988 року.

Оскільки ОСОБА_4 - спадкоємець проживав у іншому населеному пункті й самостійно не міг утримувати успадковане домоволодіння, то з метою збереження його цілісності, продав його позивачу. Так як вони були друзями, легко досягли домовленості та 22.10.1994 року уклали між собою договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1. В день укладення і підписання договору позивач при свідках передав ОСОБА_4 гроші в сумі 9500 000 крб. за придбаний у нього будинок, а він передав йому ключі від будинку.

На момент підписання договору, до нотаріуса ОСОБА_4 не бажав звертатися, бо для цього потрібно було їхати в м. Дубно. Оскільки, добре знали один одного й підстав недовіряти не було, він пообіцяв позивачу узгодити всі формальності пізніше. ОСОБА_2 кілька разів нагадував ОСОБА_4 про необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі продажу домоволодіння, але той через термінові справи все відкладав це. Згодом він поїхав на заробітки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Таким чином, до його смерті вони нотаріально договір купівлі продажу так і не уклали.

Відповідно до п.9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до договорів, що були укладені до 01.01.2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу був кладений у 1993 році, тобто до набрання чинності діючим ЦК України, то питання що стосуються порядку укладення такого договору і визнання його дійсним, повинні вирішуватися із застосуванням тих норм цивільного законодавства, яке діяло на той час, тобто ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до ст.227 ЦК Української РСР, договір купівлі - продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча однією з сторін є громадянин, Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Згідно з ч.2 ст.47 ЦК Української РСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

В момент підписання договору позивач та ОСОБА_4 досягли згоди щодо всіх його істотних умов: предмету та ціни договору. Виконання угоди підтверджується підписами сторін на договорі купівлі-продажу та фактом передачі ключів від будинку.

У судовому засідання позивач і його представник позов підтримали з аналогічних підстав.

Відповідачка в судовому засіданні позов визнала, підтвердила, що її померлий чоловік ОСОБА_4 дійсно 22.10.1994 року продав позивачу будинковолодіння в АДРЕСА_1 за 9500 000 крб., але нотаріально це не оформив.

Заслухавши пояснення сторін, свідка, вивчивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого.

Судом встановлено що, ОСОБА_4 - чоловіку відповідачки, згідно свідоцтва про право власності за заповітом від 22.09.1993 року належав житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.6), який він успадкував від свого діда ОСОБА_5. Право власності ОСОБА_5 на спадкове майно підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння від 25.10.1988 року (а.с.7).

Оскільки ОСОБА_4 - спадкоємець проживав у іншому населеному пункті й самостійно не міг утримувати успадковане домоволодіння, то з метою збереження його цілісності, продав його позивачу. Так як вони були друзями, легко досягли домовленості та 22.10.1994 року уклали між собою договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1. В день укладення і підписання договору позивач при свідках передав ОСОБА_4 гроші в сумі 9500 000 крб. за придбаний у нього будинок, а він передав йому ключі від будинку (а.с.11). Ці обставини підтвердила свідок ОСОБА_7.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с.10). Таким чином, до його смерті вони нотаріально договір купівлі продажу так і не уклали.

Відповідно до п.9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до договорів, що були укладені до 01.01.2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу був кладений у 1993 році, тобто до набрання чинності діючим ЦК України, то питання що стосуються порядку укладення такого договору і визнання його дійсним, повинні вирішуватися із застосуванням тих норм цивільного законодавства, яке діяло на той час, тобто ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до ст.227 ЦК Української РСР, договір купівлі - продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча однією з сторін є громадянин, Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Згідно з ч.2 ст.47 ЦК Української РСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

В момент підписання договору позивач та ОСОБА_4 досягли згоди щодо всіх його істотних умов: предмету та ціни договору. Виконання угоди підтверджується підписами сторін на договорі купівлі-продажу та фактом передачі ключів від будинку.

У позасудовому порядку захистити свої права позивач не має можливості.

Керуючись ст.ст.10, 60, 212, 213 ЦПК України, п.п.4, 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ч.2 ст.47, ст.227 ЦК Української РСР, суд

в и р і ш и в:

позов задоволити: визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 Рівненської області, укладеного 22.10.1994 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 Рівненської області.

На рішення може бути подано апеляцію до Апеляційного суду Рівненської області протягом 10 днів через Дубенський міськрайонний суд.

Суддя: