АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4567/15 Справа № 205/9761/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Петешенкова М.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

13 липня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М.., ОСОБА_2

при секретарі - Прудченко В.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_3 районної у м.Дніпропетровську ради на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 районної у м.Дніпропетровську ради про стягнення виплат працівникові у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2012 року її було поновлено на роботі на посаді начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату районної у м.Дніпропетровську ради та його відділів і служб та стягнуто з виконавчого комітету ОСОБА_3 районної у м.Дніпропетровську ради середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 18 923,76 грн. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2012 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині стягнення середнього заробітку та ухвалено в цій частині нове рішення, яким з виконавчого комітету ОСОБА_3 районної у м. Дніпропетровську ради на її користь стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 87 213,15 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2013 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2012 року залишено без змін.

Оскільки, станом на теперішній час вказане рішення суду не виконано, вважає, що відповідач зобовязаний виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 18 жовтня 2012 року по 01 листопада 2014 року у розмірі 37 555, 20 грн., а також відшкодувати спричинену моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 5 000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково (а.с.97-101).

Стягнуто з ОСОБА_3 районної у м.Дніпропетровську ради на користь ОСОБА_4, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 жовтня 2012 року по 01 листопада 2014 року у розмірі 37 555, 20 грн., моральну шкоду у розмірі 2 000 грн.

Рішення у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах стягнення за один місяць допущено до негайного виконання. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_3 районна у м.Дніпропетровську рада звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.114-118).

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки судове рішення в частині поновлення позивача на посаді не виконано з причин, які не залежать від волі позивача, яка вимушена перебувати у стані вимушеного прогулу, є підставою для стягнення з ОСОБА_3 районної у м. Дніпропетровстку ради на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Проте повністю погодитися з таким вирішенням спору не можливо з урахуванням наступного.

Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2012 року її було поновлено на роботі на посаді начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату районної у м.Дніпропетровську ради та його відділів і служб та стягнуто з виконавчого комітету ОСОБА_3 районної у м.Дніпропетровську ради середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 18 923,76 грн.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2013 року, скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2012 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 87 213,15 грн. (а.с. 16-17).

Відділом примусового виконання рішень Управління ДВС ГУЮ у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження із виконання виконавчого листа по вищевказаній справі, виданого 25 грудня 2012 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про поновлення ОСОБА_4 на посаді начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату районної у місті ради та його відділів та служб, та стягнення з виконавчого комітету ОСОБА_3 районної у м.Дніпропетровську ради на її користь заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 87 213 грн. 15 коп., яке на день звернення до суду із даним позовом не виконано.

Частиною 5 ст. 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст. ст. 24, 31, ч. 5 ст. 235 КЗпП України, ст. 77 Закону України «Про виконавче провадження», негайне виконання рішення суду означає обов'язок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов'язків.

Крім того, згідно до п. 8.2.3 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 74/5 від 15 грудня 1999 року (з наступними змінами і доповненнями), після фактичного допущення працівника до роботи складається акт про виконання рішення, виконавче провадження підлягає закінченню.

Таким чином виконання судового рішення про поновлення працівника на роботі вважається завершеним з моменту фактичного допущення працівника до виконання попередніх обов'язків на підставі відповідного наказу органу, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

Для того, щоб рішення вважалося виконаним, необхідна наявність двох обставин: відповідного наказу органу, який прийняв незаконне рішення про звільнення працівника, та фактичного допущення працівника до виконання попередніх обов'язків. Після настання другої обов'язкової обставини-фактичного допущення працівника до роботи складається акт про виконання рішення та виконавче провадження підлягає закінченню.

Згідно зі ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Так, чинне трудове законодавство передбачає покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності за затримку виконання такого рішення суду у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Указана відповідальність покладається на власника або уповноважений ним орган за наявності їхньої вини.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції всупереч ст.ст. 212-214 ЦПК України та вищенаведених норм права не врахував і не звернув уваги на той факт, що негайного виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_4 на роботі не відбулося не з вини ОСОБА_3 районної у м.Дніпропетровську ради, а в результаті не виконання зобовязань покладених рішенням суду першої інстанції від 17 жовтня 2012 року на уповноважений орган, а саме на виконавчий комітет ОСОБА_3 районної у м.Дніпропетровську ради, що й призвело до порушення трудових прав позивача.

Крім того, в суді апеляційної інстанції встановлено, що на підставі розпорядження голови виконавчого комітету ОСОБА_3 районної у м. Дніпропетровську ради від 27 квітня 2015 року № 49-рк, ОСОБА_4 була поновлена на роботі (а.с. 163).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає заявлені позовні вимоги ОСОБА_4 такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що затримка виконання рішення суду, відбулася саме з вини відповідача ОСОБА_3 районної у м.Дніпропетровську ради.

Також, суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про стягнення з відповідача моральної шкоди згідно з положеннями ст. 237-1 КЗпП України, оскільки обовязок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на відповідача, з вини якого позивачу заподіяна моральна шкода.

За таких обставин, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підстави для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 районної у м.Дніпропетровську ради задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 районної у м.Дніпропетровську ради про стягнення виплат працівникові у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_5

ОСОБА_2