АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М., Поливач Л.Д.

при секретарі - Бугай О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, орган опіки та піклування Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання договору дарування частини будинку недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом мотивуючи свої вимоги тим, що вона, ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 є співвласниками будинку АДРЕСА_1 у м. Києві. Позивач володіє 20/100 частиною спірного домоволодіння, ОСОБА_2 на даний час володіє його 147/400 частиною, ОСОБА_3 до укладення договору дарування від 29 травня 2014 року на праві власності належало 49/200 частин будинку, ОСОБА_4 на даний час володіє 31/100 частиною спірного будинку. 29 травня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування 49/200 частин зазначеного будинку, за яким ОСОБА_3 подарував свою частину будинку ОСОБА_2 Відповідно до акту ЖЕК від 09 вересня 2013 рок на території зазначеного домоволодіння виявлено невідповідність технічному паспорту, а саме відсутня частина будинку «А-1» та «а-1» до фундаменту. В акті також було зазначено, що дана частина будинку знесена без згоди представника співвласника ОСОБА_5 З вищенаведеного вбачається, що на момент посвідчення нотаріусом договору дарування ОСОБА_3 своїх 49/200 частин спірного будинку ОСОБА_2 цього нерухомого майна не існувало, воно було знесено ОСОБА_2 для нового будівництва. На думку позивача договір дарування є фіктивними, оскільки він укладений без наміру створити передбачені ним наслідки, тому вона просила визнати недійсним договору дарування 49/200 частин зазначеного будинку від 29 травня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пятаковим С.А.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційнускаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, зокрема, що судом першої інстанції не враховано, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання не були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на бажання штучно збільшити ОСОБА_2 за рахунок неіснуючого нерухомого майна своєї частки у спільній частковій власності на домоволодіння АДРЕСА_1 у м. Києві.

У судовому засіданні представники позивача просили задовольнити апеляційну скаргу.

У судовому засіданні представник відповідача - ОСОБА_2 просив відхилити апеляційну скаргу.

Інші особи,які беруть участьу справі в судове засідання не з‛явилися, про розгляд справи повідомлені за законом належно, причини неявки не повідомили,заяв про відкладення справи не подавали.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін,або інших осіб,які беруть участь у справі,належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із необґрунтованості позовних вимог, у зв'язку з їх недоведеністю.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов після повного, всебічного і об'єктивного з'ясування дійсних обставин справи, належної правої оцінки зібраним у справі доказів та застосування правових норм які регулюють дані правовідносини, з огляду на що рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону, є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 29 травня 2014 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 49/200 частин житлового будинку АДРЕСА_1 у м. Києві, який належав йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15 Київською державною нотаріальною конторою 07 жовтня 2008 року.

Крім того, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 лютого 2014 року ОСОБА_2 володіє 147/400 частиною даного домоволодіння.

Іншими співвласниками спірного будинку є: ОСОБА_7, якій відповідно до договору дарування від 26 червня 2008 року належить 20/100 частин у спірному домоволодінні і 49/400 частин спірного будинку належить їй на підставі заповіту складеного ОСОБА_8 і посвідченого 15 Київською державною нотаріальною конторою 02 березня 2012 року, а всього 129/400 частин будинку, а ОСОБА_4 належить 124/400 частин житлового будинку, відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 26 лютого 2008 року та договором дарування від 26 червня 2008 року.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Отже, за положеннями зазначеної норми фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

При цьому судам необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо.

Згідно з частиною третьою статті 10 ЦПК України на кожну сторону покладається обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач, який звертається з вимогою про визнання договору дарування недійсним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначала, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання не були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на бажання штучно збільшити ОСОБА_2 за рахунок неіснуючого нерухомого майна своєї частки у спільній частковій власності на домоволодіння АДРЕСА_1 у м. Києві.

Судом встановлено, щовідповідачі по справі, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, діючи добровільно, за внутрішнім покликанням, усвідомлюючи зміст, умови, значення та наслідки такої події, уклали між собою договір дарування. Даний договір дарування укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пятаковим С.А.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами щодо фіктивності правочину, тому договір дарування від 29 травня 2014 визнанню недійсним не підлягає.

Доводи апеляційної скарги, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання не були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на бажання штучно збільшити ОСОБА_2 за рахунок неіснуючого нерухомого майна своєї частки у спільній частковій власності на домоволодіння АДРЕСА_1 у м. Києві, є аналогічними доводам, що викладені ним на обґрунтування позовної заяви, вони були предметом розгляду суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Крім того, ОСОБА_1 не є стороною спірного договору дарування від 29 травня 2014 року, і останньою не надано доказів на підтвердження обставин, що вказаний договір порушує її права або цивільний інтерес.

Інші доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив обставини, що мають значення для даної справи. Висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313,315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

Головуючий

Судді