АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 215/1848/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/1363/К/15 суддя Квятковського Я.А.
Категорія 26 ( І ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

Іменем України

15 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Михайлів Л.В.

суддів - Барильської А.П., Соколан Н.О.,

при секретарі - Петренко К.І.,

за участю: представників позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» ОСОБА_6,

представника відповідача ОСОБА_5 акціонерного товариства Криворізький залізорудний комбінат - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_5 акціонерного товариства Криворізький залізорудний комбінат та ОСОБА_5 акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 28 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», ОСОБА_5 акціонерного товариства Криворізький залізорудний комбінат про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ПАТ «ПівнГЗК») та ОСОБА_5 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя, який доповнив у травні 2015 року, посилаючись на отримання ним професійного захворювання внаслідок праці протягом тривалого часу в умовах впливу шкідливих факторів на підприємства відповідачів. Висновком МСЕК від 18.12.2014 року йому було встановлено втрату професійної працездатності в зв'язку з професійним захворюванням в розмірі 65 % та третя група інвалідності, з 15.12.2014 року безстроково. Потім, згідно висновку Центральної МСЕК МОЗ України від 26.02.2015 року. позивачу з 15.12.2014 року безстроково була встановлена 2 група інвалідності та 80% втрати професійної працездатності (60% по раку правої легені та 20% по сидеросилікозу). Вважаючи причиною отримання тяжкого професійного захворювання тривалу роботу в умовах впливу шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу і несприятливого мікроклімату, просив суд, стягнути з відповідачів на свою користь моральну шкоду з ПАТ «ПівнГЗК» в сумі 1144866,50 грн. та з ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» в сумі 433661,50 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 28 травня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ПівнГЗК» на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000 грн., без утримання податку з доходів фізичних осіб та на користь держави судовий збір у розмірі 280 грн., та з ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» - 10 000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб, та на користь держави судовий збір у розмірі 120 грн., у решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про зміну рішення суду у частині розміру сум відшкодування моральної шкоди, та просить задовольнити позов у повному обсязі, оскільки вважає, що визначена судовим рішенням компенсація, в рахунок відшкодування моральної шкоди не відповідає встановленим обставинам справи, а саме факту доведеності вини відповідачів в отриманні позивачем тяжкого професійного захворювання та факту заподіяння у звязку із цим моральної шкоди позивачу.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову, оскільки вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, судом першої інстанції застосовані норми матеріального права, що не поширюються на правовідносини між позивачем та ПАТ «Кривбасзалізрудком», а саме норми ст. 1167 ЦК України, та ст. 237-1 КЗпП України, які введені у дію 13.01.2000 року, а ЦК України з 01.01.2004 року, тобто за межами періоду, в якому працював ОСОБА_2 на ш. «Орджонікідзе» во. «Кривбасруда»; ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» є неналежним відповідачем у справі, так відповідальним за відшкодування моральної шкоди позивачу має бути ПАТ «Центральний гірничо збагачувальний комбінат», оскільки саме дане підприємство є правонаступником всіх прав та обовязків ш. ім.. «Орджонікідзе»; відсутність вини ПАТ «Кривбасзалізрудком» у заподіянні моральної шкоди позивачу; відсутні докази, які підтверджують факт спричинення моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ПАТ «ПівнГЗК» ставить питання про зміну рішення суду, а саме зменшити суму відшкодування моральної шкоди, стягнутої з ПАТ «ПівнГЗК» на користь позивача, враховуючи при цьому вимоги справедливості та розумності, оскільки вважають рішення суду необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вважають, що відсутні правові підстави для стягнення з них моральної шкоди на користь позивача, враховуючи те, що останній працював на підприємстві відповідача усього 5 років 6 місяців, і складається з трьох невеликих періодів з великими перервами між ними. Трудові відносини між позивачем та ПАТ «ПівнГЗК», з якими він повязує неправомірність дій відповідача і виникнення у нього моральної шкоди, припинилось 27.04.1987 року, а чинним на той час законодавством відшкодування моральної шкоди не було передбачено взагалі, проте суд не дав зазначеному належної правової оцінки. На думку апелянта, встановлення діагнозу рак легенів, позивачу та проведення його розслідування здійснювалось під тиском з боку самого позивача, шляхом подання скарг до вищестоящих органів. Крім того, зазначають, що діагноз професійного захворювання, як «сидеросилікоз» та «рак легенів» жодного разу не був встановлений потерпілим, які працювали лише на комбінаті ПАТ «ПівнГЗК».

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, заперечень на них та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2, ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» та ПАТ «ПівнГЗК» підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ОСОБА_8 з вимогами ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2, згідно копії трудової книжки, яка міститься в матеріалах справи, працював на різних підприємствах, в тому числі на підприємствах відповідачів і загальний стаж його роботи склав 28 років 7 місяця, з яких в умовах впливу шкідливих факторів 10 років 05 місяців. На підприємстві ПАТ «ПівнГЗК» стаж ОСОБА_2 склав 5 років 6 місяців та на підприємстві ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» 2 роки 1 місяць./а.с.15-23/

Рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини (м. Кривого Рогу) від 05 червня 2014 року, ОСОБА_2 було вперше встановлено діагноз: Сr нижньої частки правої легені, сидеросилікоз першої стадії, пізній розвиток ускладнений ХОЗЛ першої другої ст., легенева недостатність другого ст.

Відповідно до медичного висновку Центральної ЛЕК №33/1214 від 30.09.2014 року, ОСОБА_2 встановлено діагноз: Сr нижньої частки правої легені. Операція 23.07.2010 року, видалення нижньої долі правої легені, ст.2, 3 кл. гр.., ЛН 2ст. по заключенню Національного інституту раку від 19.04.2014 року. /а.с. 27/

Вищевказаний медичний висновок, був підтверджений медичним висновком Центральної лікарською - експертною комісією, про наявність професійного захворювання від 09.12.2014 року № 42/1444./а.с.26/

Висновком МСЕК від 18.12.2014 року позивачу вперше була безстроково встановлена третя група інвалідності та 65 % втрати професійної працездатності. Висновком Центральної МСЕК МОЗ України 26.02.2015 р. позивачу безстроково була встановлена друга група інвалідності та 80 % втрати професійної працездатності(60% по раку правої легені та 20% по сидеросилікозу). Встановлено потребу у медикаментозному санітарно курортному лікуванні.( а.с.52-58).

ОСОБА_8 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П - 4 від 30.07.2014р. та від 16.12.2014 року, було встановлено у п. 17, що причиною виникнення професійного захворювання є робота на протязі тривалого часу в умовах перевищення допустимих показників шкідливих факторів виробничого середовища, канцерогенна аерозоль, переважно фіброгенної дії, у повітрі робочої зони.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_2 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обовязків і повязане з виробництвом, і наявності у звязку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 153 КЗпП України, передбачено обовязок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

ОСОБА_8 ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарг ПАТ «Кривбасзалізрудком» та ПАТ «ПівнГЗК» про те, що суд першої інстанції, при вирішені спору, застосував норми права, які не поширюються на дані правовідносини, з посиланням апелянтів на те, що позивач припинив трудові відносини із підприємствами відповідачів у 1982 році та 1987 році відповідно, тобто задовго до встановлення профзахворювання у ОСОБА_2 та до введення в дію ст. 237-1 КЗпП України та ст. 1167 ЦК України, при цьому зазначає наступне.

Так, припинення трудових відносин ОСОБА_2 із підприємствами відповідачів, не є підставою для відмови у відшкодуванні йому моральної шкоди, оскільки таке відшкодування повязується з моментом встановлення органами МСЕК профзахворювання та наявності самого факту роботи особи, у шкідливих умовах праці на підприємстві.

Враховуючи те, що вперше ушкодження здоровя /професійне захворювання/, позивачу було встановлено у 2014 році, тобто після набрання чинності вищевказаних норм ст. 237-1 КЗпП Укрраїни та ст. 1167 ЦК України, суд першої інстанції вірно визначився з нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Тобто, посилання апелянтів ПАТ «Кривбасзалізрудком» та ПАТ «ПівнГЗК», на відсутність у 1982 році та у 1987 році, відповідно, на час припинення трудових відносин ОСОБА_2 з підприємствами, інституту відшкодування моральної шкоди, як на самостійну підставу для відмови у задоволенні позову ОСОБА_2, колегія суддів відхиляє, як необґрунтовані.

Колегією суддів, відхиляються, як безпідставні і доводи ПАТ «Кривбасзалізрудком» в частині того, що вони є неналежними відповідачами у справі, з посиланням на те, що відповідальним за відшкодування моральної шкоди позивачу має бути ПАТ «Центральний гірничо збагачувальний комбінат», оскільки саме дане підприємство є правонаступником всіх прав та обовязків ш. ім.. «Орджонікідзе». Відповідно до норм чинного законодавства України, правонаступника може мати лише юридична особа, сама по собі ш. ім.. «Орджонікідзе» була структурованим підрозділом підприємства, де працював позивач у шкідливих умовах праці, та не є юридичною особою, а отже не може мати правонаступника. Що стосується Договору про оренду державного майна № 1280-14-11/98 від 30.12.1998 року, на який посилається ПАТ «Кривбасзалізрудком», в підтвердження заявленого ним доводу, колегія суддів оцінює критично, оскільки майновий комплекс ш. ім.. «Орджонікідзе» перейшов у власність ВАТ «ЦГЗК» не на його підставі, а на підставі Договору купівлі-продажу №1167-16-01/2001 від 09.11.2001 року, і станом на дату його підписання ДП «Криворізький державний залізорудний комбінат» вже не існувало, воно було перетворено у ВАТ «Кривбасзалізрудком». Факт того, що ПАТ «Кривбасзалізрудком» є правонаступником усіх прав та обовязків ДВО «Кривбасруда», підтверджується також, постановою Верховного Суду України від 31.10.2012 року по справі №6-86цс12.

Враховуючи зазначене та доводи викладені в заперечені ОСОБА_2, з цього питання, колегія суддів відхиляє доводи ПАТ «Кривбасзалізрудком», з підстав їх недоведеності та безпідставності.

Що стосується доводів апеляційних скарг відповідачів, стосовно відсутності з їх боку вини у спричинені позивачу моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди зазначено, що судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них.

При заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Відповідно до ст. 454 ЦК розмір відшкодування моральної шкоди може бути зменшений судом з урахуванням ступеня вини заподіювача і потерпілого та майнового стану відповідача (громадянина).

Як убачається з п. 19 ОСОБА_8 про розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 30.07.2014р. та від 16.12.2014 року, встановлено, що у звязку із закінченням роботи ОСОБА_2 в ТОВ «Трансмаш» 29.05.2009 року, та враховуючи тривалий стаж, його роботу на різних підприємствах в продовж 10 років 05 місяців умовах впливу шкідливих виробничих факторів, встановити конкретних осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти та нормативи, є неможливим.

Проте встановлені підприємства робота на яких, у шкідливих умовах праці, є причиною виникнення професійного захворювання у позивача.

Відповідно до п. 17 та інформаційних довідок про умови праці на обох підприємствах відповідачів, встановлено, що виробничими факторами, що спричинили виникнення професійного захворювання у ОСОБА_2 є шкідливі, напружені умови праці, а саме: є перевищення допустимих показників шкідливих факторів виробничого середовища, канцерогенна аерозоль переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони. Шкідливі умови праці ПАТ «Північий ГЗК» відносилися до 3 класу 2 ступеню шкідливості, виробничого обєднання «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ КЗРК, - 3 класу 3 ступеня шкідливості. Як зазначалось позивач працював у вказаних шкідливих умовах на виробничому обєднанні «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ КЗРК, - 2 роки 1 місяців, та ПАТ «Північний ГЗК» - 5 років 6 місяців.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції вірно визначився із ступенем вини кожного із відповідачів, у виникненні та встановленні професійного захворювання у ОСОБА_2, висновки суду не спростовуються доводами апеляційних скарг обох відповідачів.

ПАТ «Північий ГЗК», не погоджуючись з визначеним судом, розміром моральної шкоди, не заперечує висновків викладених у вищевказану ОСОБА_8 про розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивача, при цьому зазначає, що умови праці під час роботи позивача на комбінаті відносились до 3 класу 2 ступеню шкідливості, що в свою чергу не спростовує висновки суду про спричинення моральної шкоди позивачу та встановлений судом розмір її відшкодування.

Доводи апеляційної скарги відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком», про те, що спричинення моральної шкоди, може бути доведене лише висновком лікаря-психіатора лікувально профілактичного закладу або лікарсько консультаційної чи медико соціальної експертної комісії, оскільки тільки висновки зазначених фахівців є допустимими доказами у справі, про встановлення факту спричинення моральної шкоди, колегією суддів відхиляються, як необґрунтовані.

ОСОБА_8 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 58, ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Так, судом першої інстанції, на підставі медичних документів про лікування позивача у звязку з отриманим професійним захворюванням та інформаційних довідок про умови праці на обох підприємствах відповідачів /а.с.24 - 61/, в повній мірі встановлено, що позивачу була заподіяна значна моральна шкода, так як він переносить значний фізичний біль, має невиліковне захворювання рак легень, встановлення другої групи інвалідності, зазнав порушення свого звичайного способу життя та вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання, тому необхідності надання додаткових доказів не було.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Крім того, відповідно до висновку Верховного Суду України викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за ІІ півріччя 2014 р., законом не покладається на позивача обовязок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03 грудня 2014 р. у справі № 6-183цс14).

Посилання в апеляційній скарзі ПАТ «Півн ГЗК» на те, що встановлення позивачу професійного захворювання та його розслідування, здійснено, здебільшого, під тиском позивача, з посиланням на те, що лише у грудні 2014 року клінікою інституту медицини праці НАН України (м.Києва), наявне у ОСОБА_2 онкологічне захворювання, визнано як професійне захворювання, колегія суддів відхиляє оскільки зазначене не суперечить чинному законодавству, а саме Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року № 1112.

У звязку із чим доводи апеляційних скарг відповідачів, про недоведеність факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоровя, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Погоджується колегія суддів і з розміром моральної шкоди стягнутої з відповідачів на користь ОСОБА_2, та відхиляє у звязку із цим доводи апеляційних скарг, як позивача так і обох відповідачів, оскільки судом в повній мірі взято до уваги роз'яснення наведені в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, характер отриманого позивачем професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом першої інстанції з урахуванням відсотку втрати професійної працездатності , який згідно висновку МСЕК становить 80% , встановлення 2 групи інвалідності, наявності у позивача невиліковної хвороби та необхідності подальшого тривалого лікування у медичних закладах, час роботи позивача на кожному із підприємств відповідачів, врахував ступінь вини кожного відповідача, у звязку з чим колегія суддів не вбачає підстав для скасування вірного по суті рішення суду.

Колегія суддів, відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, щодо неврахування судом першої інстанції інших рішень судів по цивільних справах відповідної категорії, в частині визначення розміру моральної шкоди, як безпідставні. Так, згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню лише обставини, встановлені судовим рішення у цивільних справах, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, як на підставу для задоволення заявленого ним позову, а саме стягнення з відповідачів на свою користь визначеного ним розміру моральної шкоди, посилаючись на падіння купівельної спроможності гривні, знецінення гривні та фінансової можливості відповідачів сплатити суму моральної шкоди визначену у позові, колегія суддів не може взяти до уваги та відхиляє їх, оскільки зазначені доводи не ґрунтується на законі, а здебільшого зводиться до субєктивного бачення позивачем ситуації та не згодою з висновками суду по їх оцінці.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 312-315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_5 акціонерного товариства Криворізький залізорудний комбінат та ОСОБА_5 акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» - відхилити.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 28 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: