Номер провадження: 22-ц/785/210/15
Головуючий у першій інстанції Васильків О.В.
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Сватаненка В.І., Суворова В.О.

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання розміру часток у праві спільної сумісної власності, припинення права спільної сумісної власності, виплату грошової компенсації та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частину домоволодіння,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2008 року ОСОБА_5 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про визнання розміру часток у праві спільної сумісної власності, припинення права спільної сумісної власності, виплату грошової компенсації, посилаючись на те, що з 26.04.1975 року по 23.02.2000 року він перебував в шлюбі з відповідачкою. В період знаходження в шлюбі на ім'я відповідачки було придбано ? частину спірного будинку, яка складалась з однієї житлової кімнати, кухні, веранди, коридору, санвузла та надвірних споруд.

При розірванні шлюбу в 1997 році угоди про поділ майна не було досягнуто, в зв'язку з чим позивач звертався до суду з позовом про розподіл домоволодіння. 03.05.2006 року по справі винесено рішення, яким за відповідачем визнано право власності на ? частину домоволодіння і зобов'язано сплатити позивачу грошову компенсацію в сумі 17987 грн.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.10.2006 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 03.05.2006 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів апеляційного суду Харківської області з касаційного розгляду цивільних справ від 25.12.2007 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 03.05.2006 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 26.10.2006 року скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи позивач подав заяву про залишення його позову без розгляду, вказана заява була задоволена. Позивач на цей час просить розглянути його позовні вимоги та задовольнити їх, а також призначити нову експертизу, визначити суму грошової компенсації на день винесення рішення та стягнути кошти на його користь.

ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом, який нею був уточнений та поданий до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частину домоволодіння, посилаючись на те, що сума компенсації, визначена рішенням суду, сплачена нею в повному обсязі ще 04.05.2007 року, до прийняття рішення Харківським апеляційним судом, в зв'язку з чим просила суд визнати за нею право власності на ? частку, належну позивачеві, припинити спільну сумісну власність та визнати за нею право власності на ? частину спірного будинку, покласти судові виграти на ОСОБА_5

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2010 року клопотання ОСОБА_5 задоволено, по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, провадження у справі зупинено.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 31 березня 2011 року провадження у справі відновлено.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2011 року клопотання ОСОБА_5 задоволено, призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу, провадження по справі зупинено.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2011 року провадження у справі відновлено.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2012 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, визнано за ОСОБА_3 право власності на належну ? частину спірного домоволодіння АДРЕСА_1 припинено спільну часткову власність на ? частину спірного домоволодіння АДРЕСА_1

На рішення суду ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якої просив рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, а також, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 вересня 2012 року клопотання ОСОБА_5 задоволено частково, призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу, провадження у справі зупинено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 лютого 2014 року провадження у справі відновлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 05 березня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2012 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 16 липня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05 березня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_5 та задовольняючи вимоги ОСОБА_3 суд обґрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що ? частина АДРЕСА_1, придбана сторонами під час знаходження в шлюбі та рішенням Київського народного суду м. Одеси від 22.06.1977 року угода по купівлі-продажу вказаної частини будинку визнана дійсною. Спірна частина будинку на той час складалась з однієї житлової кімнати, кухні, веранди, коридору, санвузла та надвірних споруд.

З виписки рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.01.1997 року по справі № 2-237/97 вбачається, що за позовом ОСОБА_5 шлюб між сторонами розірвано.

З наданих суду копій судових рішень вбачається, що 03.05.2006 року Київським районним судом м. Одеси винесено рішення, яким за відповідачем ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння і зобов'язано сплатити позивачу грошову компенсацію в сумі 17 987 грн.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.10.2006 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 03.05.2006 року залишено без змін.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03.05.2006 року виконане 04.05.2007 року.

Ухвалою колегії суддів апеляційного суду Харківської області з касаційного розгляду цивільних справ від 25.12.2007 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 03.05.2006 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 26.10.2006 року скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді позовних вимог сторони по справі: ОСОБА_5 та ОСОБА_3 надали до суду заяви про залишення їх вимог без розгляду, що сторони також не оспорювали в ході судового розгляду справи.

Судом встановлено та не оспорювалось сторонами, що ОСОБА_5 в 1995 році залишив сім'ю, в 1997 році звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, 11.01.1997 року шлюб розірвано, а 23.02.2000 року отримав свідоцтво про розірвання шлюбу. З позовними вимогами про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності, про припинення права спільної сумісної власності та виплату грошової компенсації звернувся до суду 12.11.2008 року.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Суд правильно вважав доводи представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7, стосовно того, що позивачем пропущено строк позовної давності, недоведеними, так як 04.05.2007 року ОСОБА_3 визнавала право позивача на його частку, виплатила йому грошову компенсацію, а з новими вимогами позивач звернувся 12.11.2008 року, тобто без пропуску строку позовної давності.

На момент виникнення між сторонами вказаних правовідносин діяли норми Кодексу про шлюб та сім*ю від 20.06.1969 року. Відповідно до ч.1 ст.28 та ч.1 ст. 29 КЗпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з них.

Згідно ст. 70 ч.2 СК України суд може відступити від рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» під обставинами, що мають істотне значення треба розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім*ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім*ї, а і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу).

Як вбачається з матеріалів справи, сторони придбали 1/2 частину АДРЕСА_1 за 6000 рублів, але при покупці, як зазначає ОСОБА_3, її батьки сплатили 3500 рублів, та сторони зобов`язалися доплатити 2500 рублів, що підтверджується рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.06.1977 року. Зазначену решту боргу сторони не сплатили, оскільки продавець ОСОБА_8 брала в борг у ОСОБА_3 2000 рублів, що підтверджується її розпискою від 7.05.1977 року. Зазначені кошти були особистою власністю ОСОБА_3, оскільки були нажиті нею до вступу в шлюб з ОСОБА_5

З урахуванням того факту, що з 1995 року ОСОБА_5 залишив сім`ю та більше не проживав за адресою спірного будинку, не приймав участі у підтриманні його у належному стані, суд обґрунтовано вважав зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 такими, що підлягають задоволенню, так як доведені та обґрунтовані.

Згідно ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними або за законом.

В ході розгляду справи позивачем неодноразово заявлялось клопотання про призначення експертизи по справі, вказані клопотання були задоволені та ухвалами суду від 13.12.2010 року, а потім від 22.06.2011 року, справа направлялась до експертної установи з метою проведення експертизи. За час знаходження справи в експертній установі до суду надходили клопотання експерта про надання додаткових документів для проведення експертизи, вказані клопотання направлялись сторонам по справі для виконання. Позивач по справі особисто отримував клопотання експерта, але витребувані документи та інформація не були надані експерту в повній мірі, в зв'язку з чим справа була повернута до суду без висновку експертизи.

Як вбачається зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Тобто, судом встановлено, що позивачем на даний час не надано доказів в обґрунтування позовних вимог, а твердження стосовно того, що суд повинен виконати вказівки касаційної інстанції, надані по іншій справі, суд обґрунтовано вважав безпідставними, так як по зазначеній справі позовні вимоги залишені без розгляду, а при новому зверненні до суду, позивач повинен довести позовні вимоги відповідно до ст.ст. 60, 61 ЦПК України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Досліджуючи спірні правовідносини у касаційній інстанції та даючи правову оцінку ухвалі апеляційного суду Одеської області від 05 березня 2014 року, яку ухвалою колегії ВСС України від 16 липня 2014 року скасовано суд касаційної інстанції дійшов висновку, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що у 1995 році ОСОБА_5 залишив сім`ю, за вказаною адресою більше не проживав, участі у підтриманні будинку в належному стані не приймав, у зв`язку з чим вважав вимоги доведеними та обґрунтованими.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що ОСОБА_5 у 2007 році на підставі рішення суду отримав від ОСОБА_3 компенсацію за належну йому частку спірного домоволодіння за рішенням суду.

Зазначену позицію апеляційного суду суд касаційної інстанції визнав помилковою, виходячи з наступного.

З 26 квітня 1975 року по 23 лютого 2000 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

У період шлюбу за домашньою угодою, яка рішенням суду від 22 червня 1977 року визнана дійсною, сторонами було придбано 1/2 частини буд. АДРЕСА_1

Після розірвання шлюбу вони не дійшли згоди про поділ майна, набутого у шлюбі, у зв'язку з чим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 травня 2006 року, яке було в подальшому скасовано, визнано право власності на ? частину житлового будинку за ОСОБА_3 та зобов'язано її сплатити грошову компенсацію у сумі 17987 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 24, ст. 25, ч. 1 ст. КпШС України, чинного на час придбання спірного домоволодіння, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно із ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Також аналогічне правове положення закріплене в ст. ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

За змістом положень ст. ст. 143, 144 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі і експертиза призначається ухвалою суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, яка поширюється і на суд апеляційної інстанції, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин ;справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди зазначили, що під час судового розгляду справи ОСОБА_5 неодноразово заявлялися клопотання про призначення експертизи, які задовольнялися, проте у подальшому клопотання експерта про надання додаткових документів сторонами не виконувалось, у зв`язку з чим справа повернута на адресу суду без проведення експертизи.

При цьому, припиняючи право власності ОСОБА_5 на частку у спільному майні подружжя, суди виходили з її вартості, встановленої висновком судової будівельно-технічної експертизи від 3 червня 2003 року, яка проведена у іншій справі, згідно якої дійсна вартість частини будинку станом на 1995 рік (час, з якого ОСОБА_5 не проживає у спірному будинку) становить 17284 грн., що відповідно до офіційного курсу Національного банку України на той час, складало 13288доларів США.

Разом з тим, як роз`яснено у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», що при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

У порушення вимог ст. ст. 214, 316 ЦПК України, апеляційний суд на вказані вимоги закону уваги не звернув та не врахував доводів апеляційної скарги про те, що відповідач погоджувався на визнання за ОСОБА_3 права власності на належну йому частину спірного будинку, проте просив визначити її вартість на час розгляду справи.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що відповідач отримав компенсацію за належну йому частку у спільному майна за рішенням суду, яке скасовано судом касаційної інстанції, а зі скасуванням судового рішення втрачаються ті наслідки, які з нього випливають, і, оскільки надалі справа продовжувалась розглядатись, а вимога про припинення права власності задоволена в 2014 році, то потрібно було визначити ціну на час розгляду справи.

Відповідно до вимог ухвали касаційної інстанції в процесі апеляційного розгляду за заявою ОСОБА_5 05 листопада 2014 року апеляційним судом призначено будівельно-технічну експертизу, проте відповідно до листа експертного закладу - Одеського НДІСЕ роз'яснено, що на теперішній час в матеріалах справи відсутня документація, що свідчить про перелік виконаних робіт з реконструкції ? частини домоволодіння по АДРЕСА_1 (після розірвання шлюбу) та їх вартість. Відсутність вказаної документації виключає можливість визначити вартість поліпшень, пов'язаних з проведеною реконструкцією.

Відповідно до листа № 5907 від 11 березня 2015 року експертним закладом повідомлено про неможливість виконання зазначеної експертизи.

За клопотанням ОСОБА_5 апеляційний суд Одеської області ухвалою від 13 травня 2015 року повторно направив справу до експертного закладу для проведення призначеної експертизи та зобов'язав ОСОБА_5 надати необхідні документи експертам та сплатити проведення експертизи.

Відповідно до повідомлення № 2643/24 від 27 липня 2015 року документи, які підлягають дослідженню від ОСОБА_5 на адресу експертного закладу не надійшли, тому матеріали справи повернуто до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від надання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може встановити факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність вимог позивача та задоволенню вимог позивача за зустрічним позовом.

Суд першої інстанції та апеляційний суд створив всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, правильно визначив спірні правовідносини.

Посилання апелянта на порушення його прав, порушення норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи є необґрунтованими, оскільки спростовані викладеним.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: В.І. Сватаненко

В.О. Суворов