Провадження №2/461/192/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року Галицький районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Государського А.В.

при секретарі Скаб В.О.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, про визнання правочину удаваним,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, про визнання правочину удаваним. В обґрунтування заявленого позову посилаються на те, що між ним та відповідачем було укладено договір позики за яким ОСОБА_4 надав ОСОБА_3 коштів в сумі 954 967 грн., що підтверджується розпискою про отримання коштів. Вказану суму позивач зобов'язувався повернути відповідачу до 10.08.2013 року. Однак укладений договір не відповідає дійсним намірам сторін, оскільки вказаний договір укладено з метою подальшої спільної діяльності направленої на отримання прибутку. Вважає, що між сторонами фактично укладено договір про спільну діяльність, який на його думку відповідає намірам сторін та правовим наслідкам. Просить суд визнати договір позики №ИЛ 62 від 10 лютого 2012 року укладений між сторонами удаваним, визнати, що відносини сторін регулюються правилами про спільну діяльність, який сторони насправді вчинили.

У судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав наведених у позовній заяві, додатково надав пояснення про те, що між ним та відповідачем було укладено договір позики з метою подальшої спільної діяльності направленої на отримання прибутку. Вказані кошти надавалися для виготовлення прес-форм до деталей літака ИЛ 62 на ТзОВ "Дубль Д", після чого виготовлені деталі повинні були бути проданими у Німеччині, а прибуток від продажу сторони домовилися поділити пропорційно з покриттям витрат ОСОБА_4 щодо надання коштів для виготовлення прес-форм до деталей літака. Просить суд позов задовольнити.

Представник відповідач у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, надавши пояснення аналогічні викладеним у запереченні, додатково надав пояснення про те, що між сторонами було укладено договір позики, що крім того встановлено рішенням Шевченківського районного суду м.Києва, яке залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду м.Києва. Просить суд відмовити у задоволенні позову за безпідставністю.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 лютого 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір позики №ИЛ 62 (а.с. 10-11), відповідно до умов якого, ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_3 прийняв грошові кошти в сумі 954 967 грн., що еквівалентно 118 925 доларам США. Дану суму позики позичальник зобов'язується повернути до 10 серпня 2013 року.

У встановлені в договорі позики строки відповідач боргу не повернув, тому ОСОБА_4 звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом про стягнення боргу в судовому порядку.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва №761/23540/13-ц від 06.12.2013 року (а.с.42-44) позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу вирішено задовольнити.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва №22-ц/796/4188/2014 від 13.03.2014 року рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 06.12.2013 року залишено без змін. Встановлено, що між сторонами було укладено договір позики, що підтверджується розпискою, яка за своєю суттю про отримання в борг грошових коштів є документом яка видається боржником кредиту за договором позики на підтвердження як його укладення так і умов договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

З урахування положень п.25 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_7 повідомив про те, що він працював водієм у ОСОБА_3 Йому доводилося відвозити ОСОБА_3 у офіс ОСОБА_4 Він чув про їх розмови з приводу ИЛ 62.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні розповів про те, що він працював на фірмі у ОСОБА_3, яка займалася виготовленням моделей до літаків. Така діяльність потребувала інвестування і саме ОСОБА_4 являвся інвестором. Він був присутній при передачі ОСОБА_4 50000 доларів США в якості інвестиційних коштів на виготовлення моделей, про що він, як свідок написав розписку. Факт передачі коштів був зафіксований у договорі та інвестиційному плані, який підписував ОСОБА_3 Вважає, що між сторонами укладено інвестиційний договір.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні повідомив, що він був компаньйоном ОСОБА_3 і часто бачив ОСОБА_4 у їхньому офісі. Йому відомо про те, що між сторонами був укладений інвестиційний договір, проте він не був свідком його підписання.

Суд критично оцінює доводи позивача про те, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 договір позики є удаваним, оскільки не відповідає дійсним намірам сторін, з огляду на наступне.

У відповідності до вимог ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору позики та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Відповідно до вимог ст.10 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, а частинами 1,4 ст.61 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У судовому засіданні позивачем не надано достатніх доказів того, що при укладенні договору позики у сторін не було наміру на його укладення та/або договір було укладено з метою приховати інший правочин, який вони насправді вчинили.

Враховуючи наведене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, у зв'язку з чим позов до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 60, 61, 88, 212, 215 ЦПК України, ст.ст. 10, 202, 203, 235 ЦК України суд, -

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, про визнання правочину удаваним, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий А.В. Государський