Справа № 214/7801/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 грудня 2015 року Саксаганський районний суд м.Кривого Рогу у складі:

головуючого судді Ковтун Н.Г.

при секретареві Троценко О.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного університету «Одеська юридична академія» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та моральної шкоди, вказавши що, 01 вересня 2006 року вона уклала договір з вищим навчальним закладом ІV рівня акредитації «Одеська національна юридична академія». Наказом від 09.08.2006 року № 1074а-5 вона була прийнята на роботу на посаду асистента, на умовах строкового трудового договору, який протягом пяти років щорічно з нею продовжувався. У 2010 році Одеська національна юридична академія була реорганізована в Національний університет «Одеська юридична академія». 14 серпня 2012 року вона звільнилась з посади старшого викладача Криворізького факультету НУ ОЮА за власним бажанням. В день звільнення з нею не був проведений повний розрахунок. З цього питання вона неодноразово зверталась до керівництва навчального закладу та університету, а також до суду. За цей час позивачу частково була виплачена заборгованість по заробітній платі, поновлений та скорегований науково-педагогічний стаж, однак досі не проведений повний розрахунок. Позивачу не виплачена частина допомоги на оздоровлення у зв"язку з відпусткою за період з 01 вересня 2009 року по 31 серпня 2010 року в сумі 179, 10 грн. Відповідач у червні 2010 року виплатив їй допомогу на оздоровлення у зв"язку з відпусткою в сумі 1530. 90 грн, розрахувавши розмір у співвідношенні до річного навчального навантаження, яке складало 0,9 ставки, а не в розмірі посадового окладу, який складав 1710 грн як встановлено законом. Окрім того, уточнивши суму середнього заробітку, просить суд стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 серпня 2012 року по 02 грудня 2015 року включно, тобто 828 робочих днів, в розмірі 142 672, 68 грн, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати 172, 31 грн (а.с. 36). Також, просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 500 грн.

В судовому засіданні позивач уточнений позов підтримала, просила суд задовольнити позов в повному обсязі. Зазначила на те, що в 2010 році їй не доплатили 179 грн 10 коп допомоги на оздоровлення , яка мала складати 1710 грн, а фактично їй було виплачено 1530, 90 грн, виходячи з педагогічного навантаження 0,9 ставки. 14 серпня 2012 року вона звільнилась, але доплату їй не здіснили при розрахунку, тому по 2.12.2015 року затримка розрахунку складає 828 днів, просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 142 672 грн 68 коп. Також просить стягнути 500 грн моральної шкоди, оскільки були порушені її соціальні зв"язки, протягом 3 років вона захищає своє правол у суді. Вона неоднорахово зверталась до суду з різними позовами про стягнення сум з відповідача, але середній заробіток їй не було стягнуто.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення позову у зв"язку з необґрунтованістю, просила відмовити у задоволенні позову . Вказхала на те, що допомога на оздоровлдення у 2010 році позивачу була виплачена вхиходячи з педагогічного навантаження 0.9., згідно вимог ст. 57 Закону України "Про освіту" з урахуванням місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) незалежно від тижневого (річного) навантаження або обсягу роботи. Враховуючи правомірність дій відповідача та проведення повного розрахунку при звільненні, правові підстави для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Жодних підтверджень завдання моральної шкоди позивачем не надано. Також зазначила на те, що протягом 3 років після звільнення позивач дщо суду не зверталась, спору не було.

Представник відповідача ОСОБА_4 в минулому засіданні з позовом не погодився, вказав на те, що немає жодних підстав для задовлення позовних вимог. Також вказав на те, що різниця між посадовим окладом 1701 грн та виплатою озждоровчих 1530, 9 грн складає 170 грн 10 коп. В судове засідання 4 грудня 2015 року представник відповідача ОСОБА_4 не зявився.

Судом встановлені наступні факти та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 з 01 вересня 2006 року прийнята на роботу до відповідача, де працювала на посадах асистента, викладача, старшого викладача, звільнена 14 серпня 2012 року за власним бажанням, що підтверджується копією наказу про прийняття на роботу ОСОБА_1 та копією наказу про звільнення ОСОБА_1 (а.с. 8, 9).

Згідно довідки про нарахування суми заробітної плати у червні 2010 року позивачу сплачено допомогу на оздоровлення у розмірі 1 530,90 грн.(а.с. 11).

Відповідно до ст. 57 Закону України "Про освіту" держава гарантує виплату педагогічним і науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки.

Як вбачається зі Довідки про нараховані суми заробітної плати від 17.06.2013 року (а.с. 11) в 2010 році позивач на час надання їй відспустки мала посадовий оклад 1701 грн, педагогічне навантаження 0,9 та в червня 2010 року при наданні відпустки їй було виплачено 1530,90 грн допомоги на оздоровлення.

Доводи відповідача про те, що виплати на оздоровлення мають проводитись відповідно до педагогічного навантаження неоґрунтовні, оскільки жоден нормативний акт не вказує на те, що оплата проводиться із застосуванням коефіцієнта навантаження, а ст. 57 ЗУ «Про освіту» прямо вказує на виплату допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що вимоги позивача що стягнення недоплаченої суми допомоги на оздоровлення підлягають задоволенню.

Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі несплати власником або уповноваженим ним органом належних звільненому працівнику сум у встановлені строки, підприємство, установа, організація повинні сплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку або на момент розгляду справи в суді.

Відповідно до Довідки про середню заробітну плату (а.с. 37), на час звільнення позивач мала середньоденну заробітну плату 172, 31 грн.

Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку, а саме, з часу звільнення 15 серпня 2012 року до час уточнення позовних вимог 02 грудня 2015 року, тобто за 828 днів.

Відповідно до роз'яснень, даних у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини.

Таким чином, передбачений ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При визначенні розміру суми відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1, суд враховує своєчасну виплату відповідачем позивачу не оспорюваної нею суми; зазначений позивачем період затримки розрахунку при звільненні та заявлений ним розмір зазначеної компенсації і її розрахунок; розмір заборгованої заробітної плати позивачу, час звернення останнього до суду за її стягненням і його середній заробіток у співвідношенні із заявленим розміром компенсації, а також їх співмірність та інші конкретні обставини справи, зумовлені наявними трудовими правовідносинами між сторонами по справі, і приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 300 грн.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд прийшов до переконання в тому, що вони підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України.

Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»" (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012 року.

Таким чином, суд вважає. що з урахуванням характеру порушених прав позивача, істотності вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили, з відповідача належить стягнути на відшкодування моральної шкоди 300 грн.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню в частині стягнення з Національного університету «Одеська юридична академія» на користь ОСОБА_1 недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2010 рік в сумі 170, 10 грн та середньої заробітної плати за час затримки розрахунку в розмірі 300 грн та моральної шкоди в розмірі 300 грн.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір, від сплати якого позивач звільнений, в розмірі 487, 20 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 3, 4, 11, 58-60, 209, 212-215 ЦПК України, ст.116, 117, 237-1 КЗпП України, Законом України «Про освіту», -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Національного університету «Одеська юридична академія» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Національного університету «Одеська юридична академія» на користь ОСОБА_1 недоплачену доплату на оздоровлення за 2010 рік в сумі 170, 10 грн.

Стягнути з Національного університету «Одеська юридична академія» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час затримки розрахунку в розмірі 300 грн, моральну шкоду в розмірі 300 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Національного університету «Одеська юридична академія» на користь держави судовий збір в сумі 487, 20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Саксаганський районний суд м.Кривого Рогу.

Суддя Ковтун Н.Г.