У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І., Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» про захист прав споживача, стягнення коштів, за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» на заочне рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 24 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Хмельницької області від 13 серпня 2015 року та за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 13 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 03 липня 2014 року між нею та ПАТ КБ «Надра» був укладений договір строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення, за умовами якого вона внесла на депозит суму у розмірі 5 тис. дол. США на строк з 03 липня 2014 року по 03 жовтня 2014 року.

03 жовтня 2014 року вона звернулась до відповідача із заявою про повернення вкладу з нарахованими відсотками, але відповідач повідомив про відсутність коштів та завірив, що протягом місяця їй повернуть 2 тис. дол. США з нарахованими відсотками, а 3 тис. дол. США запропонував розмістити у банку на місяць на що вона погодилась. Цього ж дня був укладений договір строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення, оформлений в рамках пакету послуг «ПУ Перший» строком з 03 жовтня 2014 по 03 листопада 2014 року.

Посилаючись на те, що в період з 03 жовтня 2014 по 03 листопада 2014 року відповідач повернув їй лише 500 дол. США та не виконав вимог її заяви від 03 листопада 2014 року про повернення вкладу з нарахованими відсотками в сумі 4650 дол. США, позивач просила суд задовольнити позов.

Заочним рішенням Летичівського районного суду Хмельницької області від 24 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» на користь ОСОБА_6 10 524 дол. США, з яких: 3100 дол. США - залишок вкладу, 150 дол. США - нараховані відсотки, 7254 дол. США - пеня, 20 дол. США - 3 % річних, а також 3 тис. грн відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 13 серпня 2015 року скасовано заочне рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 24 лютого 2015 року в частині стягнення пені та моральної шкоди.

Ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та моральної шкоди.

В решті заочне рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 24 лютого 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню на таких підставах.

Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або в безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Відповідно до ч. 1 мст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Судами встановлено, що 03 липня 2014 року між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «Надра» було укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) № 1964988 без поповнення, за умовами якого вона внесла на депозит суму у розмірі 5 тис. дол. США на строк з 03 липня 2014 року по 03 жовтня 2014 року.

03 жовтня 2014 року між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «Надра» було укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) № 2037346 без поповнення строком з 03 жовтня 2014 року по 03 листопада 2014 року. Згідно даного договору ОСОБА_6 передала банку на строкове платне зберігання 3 тис. дол. США.

За положеннями ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень ст.ст. 526, 1058, 1060, 1061 ЦК України банк повинен був повернути позивачу суму її вкладу у день закінчення строку його дії, однак не виконав указаних обов'язків та положень договору, у зв'язку із чим з ПАТ КБ «Надра» на користь ОСОБА_6 підлягає стягненню сума у розмірі 10 524 дол. США, з яких: 3100 дол. США - залишок вкладу, 150 дол. США - нараховані відсотки, 7254 дол. США - пеня, 20 дол. США - 3 % річних, а також 3 тис. грн відшкодування моральної шкоди.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені та моральної шкоди, суд апеляційної інстанції виходив з того, що між сторонами склалися договірні відносини, які не передбачають стягнення пені, крім того укладеними між банком та ОСОБА_6 договори не передбачають відшкодування останньому моральної шкоди за порушення банком його обов'язків, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог про стягнення пені та моральної шкоди необхідно відмовити.

З такими висновками суду апеляційної інстанцій погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідаєз огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та не спростовано сторонами, що між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «Надра» було укладено наступні договори банківських вкладів (депозитів):

договір строкового банківського вкладу (депозиту) № 1964988 від 03 липня 2014 року, за умовами якого позивач внесла на депозит суму у розмірі 5 тис. дол. США зі строком повернення до 03 жовтня 2014 року;

договір строкового банківського вкладу (депозиту) № 2037346 від 03 жовтня 2014 року, за умовами якого позивач внесла на депозит суму у розмірі 3 тис. дол. США зі строком повернення до 03 листопада 2014 року.

ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін, погоджені ними та є обов'язковими для сторін договору, а також умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Пунктами 5.1 договору строкового банківського вкладу (депозиту) № 1964988 від 03 липня 2014 року та договору строкового банківського вкладу (депозиту) № 2037346 від 03 жовтня 2014 року передбачені положення щодо відповідальності сторін за цими договорами, згідно з якими за невиконання або несвоєчасне виконання зобов'язань за цими договорами сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки (зокрема, пені); відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені та моральної шкоди, суд апеляційної інстанції, у порушення вимог ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, не врахував, що за умовами спірних договорів за невиконання або несвоєчасне виконання зобов'язань за цими договорами сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України, яке передбачає сплату пені та відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов'язання, а тому дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні указаних вимог саме через відсутність відповідних умов договору.

Разом із цим, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не може також погодитись із висновками суду першої інстанції, які залишені без змін судом апеляційної інстанції, відносно порушення банком умов спірних договорів та вимог законодавства, які регулюють договір банківського вкладу (депозиту), що стало підставою для задоволення відповідних позовних вимог ОСОБА_6

У цій частині рішення суду першої інстанції, залишене без змін апеляційним судом, ухвалено без належного врахування матеріалів справи та вимог закону з огляду на наступне.

Так, згідно з вимогою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За умовами спірних договорів вбачається, що сума депозиту за договором № 1964988 у розмірі 5 тис. дол. США мала бути повернута банком до 03 жовтня 2014 року, а сума депозиту за договором № 2037346 у розмірі 3 тис. дол. США мала бути повернута банком до 03 листопада 2014 року.

При цьому, пунктами 2.6 договору строкового банківського вкладу (депозиту) № 1964988 від 03 липня 2014 року та договору строкового банківського вкладу (депозиту) № 2037346 від 03 жовтня 2014 року визначено, що повернення вкладу та сплата нарахованих процентів здійснюється банком за домовленістю сторін шляхом перерахування коштів на поточний рахунок вкладника № НОМЕР_1 і після перерахування банком вкладу та нарахованих процентів на цей рахунок відповідні зобов'язання банку вважаються виконаними належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до поточного звіту за операціями карткового рахунку № НОМЕР_1 на указаний рахунок 03 жовтня 2014 року перераховано суму депозиту у розмірі 5 тис. дол. США, а 03 листопада 2014 року на цей рахунок перераховано суму депозиту в розмірі 3 тис. дол. США (а.с. 112).

Оскільки згідно з умовами договорів банківських вкладів (депозитів) № 1964988 та № 2037346 після закінчення дії кожного з цих договорів відповідні суми депозиту були перераховані на поточний рахунок позивача - у подальшому між сторонами виникли правовідносини із договору банківського рахунка (ст.ст. 1066, 1076 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-36цс15 від 10 червня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, на підставі постанови правління Національного банку України від 05 лютого 2015 року № 83 «Про віднесення ПАТ КБ «Надра» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05 лютого 2015 року прийнято рішення № 26 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «Надра», згідно з яким з 06 лютого 2015 року строком на три місяці в банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ КБ «Надра».

Отже, починаючи з 05 лютого 2015 року банк здійснює свою діяльність на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис грн. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Статтею 36 зазначеного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації, зокрема, під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку).

Відповідно до ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку, зокрема, щодо виконання операцій з виплати переказу коштів фізичних та юридичних осіб, що надійшли на їхні рахунки з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Отже, у порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України, суди першої та апеляційної інстанції на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернули, не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не врахували, що відносини банку та володільця рахунку передбачені главою 72 ЦК України, обов'язок банку з повернення коштів урегульовано ст. ст. 1068, 1073 ЦК України та умовами відповідного договору, а тому дійшли передчасних висновків в частині задоволених позовних вимог.

За таких обставин рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування указаних судових рішень з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» та ОСОБА_6 задовольнити частково.

Заочне рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 24 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Хмельницької області від 13 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик