Провадження № 22-ц/783/5566/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 липня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_4, треті особи - державний нотаріус Шостої Львівської державної нотаріальної контори Шургот Н.С., Реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції про визнання недійсним договору дарування від 20.04.2006р. укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідченого державним нотаріусом Шостої львівської державної нотаріальної контори Шургот Н.С., скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 та поновлення державної реєстрації права власності ОСОБА_2, зобовязання ОСОБА_4 надати правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі покликається на те, що при укладенні оспорюваного договору позивачка через похилий вік не усвідомлювала суті укладеного договору дарування та не мала на меті дарувати належну їй на праві власності квартиру. Твердження відповідачки в суді першої інстанції про передачу позивачці 40000.00 грн. суперечить змісту договору дарування, який є безоплатним. Крім цього зазначає, що державним нотаріусом порушено вимоги ст. 207 ЦК України, оскільки ним посвідчено договір дарування, у якому відсутній підпис дарувальника ОСОБА_2 Також апелянт просить врахувати факт належної оплати по даний час позивачем всіх платежів за надані комунальні послуги у спірній квартирі та відсутність договорів про надання комунальних послуг між відповідачем та відповідними комунальними службами. З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_4- ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, оцінивши зібрані у справі докази, з врахуванням зазначених ОСОБА_2 у позові підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, прийшов до висновку, що позивачка на момент укладення договору дарування була в повній мірі ознайомлена з усіма його умовами, наслідками укладання договору дарування, про що їй роз»яснював нотаріус, укладення договору дарування проводилось з ініціативи позивачки, яка розуміла значення прав та обов»язків сторін за цим договором, що є предметом договору дарування, і позивачкою всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не підтверджено належними та допустимими доказами, що відповідачка при укладанні договору дарування ввела її в оману.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) (в даному випадку квартиру) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов»язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь - яку дію майнового чи немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Судом встановлено, що 20 квітня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Шостої Львівської державної нотаріальної контори Шургот Н.С. та зареєстрований в реєстрі за № 3-462 (бланк серії ВСР № 067739), за умовами якого дарувальник ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Позивачка в первісній та в уточненій позовній заяві просить визнати оспорюваний договір дарування квартири недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 229-233 ЦК України, а саме вважає, що при підписанні оспорюваного договору дарування квартири її обдурили, скориставшись її безпорадним станом (захворюванням, слабким зором) та юридичною неграмотністю, та замість договору довічного утримання був укладений договір дарування.

Згідно роз»яснень, які містяться в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Як на підстави для визнання оспорюваного договору дарування недійсним на ст. ст. 203, 215 ЦК України ні в позовній заяві, ні в уточненій позовній заяві, не посилалася.

Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст.60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. ст. 57, 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

В обгрунтування позовних вимог позивачка покликалася на свою юридичну необізнаність, юридичну неграмотність при укладенні оспорюваного правочину, а також незадовільний стан здоровя, який позбавляв її можливості усвідомлювати та розуміти значення своїх дій, зокрема, загострилась гіпертонічна хвороба та різко впав зір внаслідок катаракти.

Покликання позивачки на незадовільний стан здоров»я, який позбавляв її усвідомлювати та розуміти значення своїх дій при укладенні оспорюваного правочину, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не доведено належними та допустимими доказами.

Твердження позивачки в позовній заяві про те, що вона у зв»язку з лікуванням не могла керувати своїми діями та повною мірою усвідомлювати їх,через проблеми із зором не могла повною мірою бачити документ, який підписувала, не підтверджені належними доказами. На момент укладення договору позивачці виповнився 61 рік, перешкод у читанні змісту оспорюваного договору у неї не було, назва договору «Договір дарування» надрукована достатньо великими буквами. Твердження позивачки на те, що вона не могла повною мірою бачити документ , який підписувала у зв»язку з проблемами із зором спростовується копією медичної картки, у якій є запис звернення до окуліста, яким встановлено діагноз - незріла катаракта лише у 2014 році.

Згідно зі ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 230 ЦК України передбачає, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 виходив з того, що позивачкою не доведено, що під час укладення оспорюваного договору дарування мала місце помилка стосовно правової природи правочину та його правових наслідків, та наявність обставин, які зумовлюють визнання договору дарування квартири недійсним.

Встановлені судом першої інстанції обставини спростовують твердження позивачки про те, що укладаючи спірний договір вона не усвідомлювала змісту оспорюваного правочину, його умови та правові наслідки. Встановлені судом першої інстанції зазначені обставини позивачкою не спростовані належними та допустимими доказами, такі також не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Наведене підтверджується договором дарування квартири, укладеним 20.04.2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, у якому зазначено, що при укладенні договору дарування і дарувальник, і обдарована, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам»яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, зміст ст. ст.210, 229, 230,231, 233, 234, 235, 717, 721, 727 ЦК України, ст. 65 СК України сторонам договору роз»яснено. В договорі зазначено, що сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі, і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачка не довела факту укладення нею договору під впливом помилки чи обману. Зазначені позивачкою у позові підстави для визнання оспорюваного договору дарування недійсним те, що «ОСОБА_4 шляхом обману привела її до нотаріуса, у якого вже були підготовлені документи, які вона підписувала поверхнево читаючи та шляхом обману переконала, що вона підписує саме договір довічного утримання, яким зобов»язується до смерті піклуватись про неї», не є обманом в розумінні ст. 230 ЦК України.

Твердження позивачки, її представника про те, що ОСОБА_2 договір дарування квартири не підписувала, що свідчить про відсутність її волевиявлення на укладення саме договору дарування, спростовується листом слідчого Сихівського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області від 22122014 р. № 42082 В. Терешка, з якого вбачається, що в ході досудового розслідування кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, було призначено почеркознавчу експертизу, згідно висновку експерта №6/702 від 08.12.2014 року рукописний текст від імені ОСОБА_2 в графі «Дарувальник» в договорі дарування квартири від 12.04.2006 року - виконаний ОСОБА_2

Не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами підстави для визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 від 20.04.2006 року, з підстав, передбачених ст. ст. 231 - 233 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч. ч.1 - 3, 5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Разом з тим, як вбачається і з позовної заяви, із заяви, поданої позивачкою в порядку ст. 31 ЦПК України, для визнання оспорюваного правочину дарування квартири недійсним позивачка посилалася на ст. ст. 229 - 233 ЦК України Як на підстави для визнання оспорюваного договору дарування квартири на ст. ст. 203, 215 ЦК України позивачка не посилалася.

Позивачка в суді апеляційної інстанції ствердила про те, що вона в нотаріальній конторі оформляла лише спадщину після смерті чоловіка, договір дарування квартири АДРЕСА_1 не підписувала, і з цього приводу в нотаріальній конторі не була, ствердила, що договір дарування квартири не укладала.

Проаналізувавши підстави для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, зазначені позивачкою у позовній заяві та в уточненні до позовної заяви, проаналізувавши пояснення позивачки в суді апеляційної інстанції та зазначені її представником в суді апеляційної інстанції передбачені ст. ст. 203, 215 ЦК України підстави для визнання договору дарування квартири недійсним, колегія суддів приходить до висновку, що такі є взаємовиключними, покази позивачки щодо обставин укладення та посвідчення оспорюваного договору дарування квартири є суперечливими, такі не відповідають встановленим судом першої інстанції обставинам справи.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.