Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/3186/15 Головуючий у 1 інстанції: Федоренка О.І.
ЄУ №332/4371/14-ц Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.

суддів: Подліянової Г.С.

Кримської О.М.

при секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Запорізької міської ради, ОСОБА_5 про скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до Запорізької міської ради та ОСОБА_5, про скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на земельну ділянку. В позові зазначили, що 05.05.1989р. позивачі уклали шлюб, після чого стали проживати у житловому будинку АДРЕСА_1, який на підставі договору дарування від 1973 року був зареєстрований за державним підприємством робітничого постачання « Залізничник» та перебував у його власності. На підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24.07.2006 року за ОСОБА_3 було визнано право власності на зазначений житловий будинок, а 14.03.2007 року Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» було зареєстровано право власності .29.05.2007 року позивачі були зареєстрованими у зазначеному будинку. Починаючи з часу проживання в даному будинку ( з 1989р) позивачі користувалися земельною ділянкою загальною площею 637 кв. м. з яких: 597 кв. м - площа земельної ділянки, що була закріплена за зазначеним будинком відповідно до Рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 03.06.1954 року № 356, 40 кв. м. надлишки землекористування. З 2006 року між позивачами та громадянином ОСОБА_5, який проживає у АДРЕСА_1, почали виникати суперечки стосовно розмірів суміжних земельних ділянок та розташування розподільної межи, що призвело до чисельних судових спорів. Після закриття провадження по справі № 2-118/08 ухвалою від 18.08.2008р. ОСОБА_5 надав ОСОБА_3 для підписання акт погодження меж користування між спірними земельними ділянками, але ОСОБА_4, як дружині, про це відомо не було. І тільки з відповіді районної адміністрації по Заводському району від 30.09.2013р. позивачі дізнались, що Запорізькою міською радою було прийнято рішення № 32 від 09.12.2009р., яким затверджено технічну документацію та передано у Власність ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,0912 га і видано державний акт на право власності на землю із яких 315 кв. м. земля, яка знаходилася в їх користування. На теперішній час вони користуються земельною ділянкою розміром 282 кв. м. Вважають вказані рішення та державний акт незаконними, оскільки порушено порядок користування позивачів земельною ділянкою, та просять визнати їх недійсними.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно зі ст. 83 Земельного кодексу України усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності, є власністю територіальних громад сіл, селищ, міст.

Пункт 34 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачає, що міська рада вирішує відповідно до законодавства питання регулювання земельних відносин. Частинами 1 та 5 ст. 60 цього Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, землю та інше майно і майнові права визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності.

Згідно зі ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування.

Згідно з вимогами ст. 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності та право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Судом установлено, що на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24.07.2006 року за ОСОБА_3 було визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в поряду набувальної давності..

14.03.2007 року Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на зазначений будинок.

Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 03.06.1954 року № 356, за зазначеним будинком була закріплена земельна ділянка розміром 597 кв. м., а фактично загальна площа складає 637 кв. м..

Відносини, пов"язані із виникненням прав на земельну ділянку у зв"язку із виникненням прав на будівлі і споруди, що на ній знаходяться, врегульовані ст. 120 Земельного Кодексу України

Частиною 1 ст. 120 Земельного Кодексу України ( в редакції на час ухвалення рішення про визнання права власності на будинок) передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Отже, виходячи з положень зазначеної норми, перехід права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна не тягне за собою автоматичного переходу права власності на земельну ділянку, на якій розташована будівля.

Згідно із ч. 1 ст. 377 ЦК України, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_3 не придбав житловий будинок АДРЕСА_1, а право власності на цей будинок визнано за ним на підставі рішення суду в порядку набувальної давності. Про земельну ділянку в рішенні суду нічого не йдеться.

Таким чином доводи позивачів про те, що з ухваленням рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24.07.2006 року про визнання за ними права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 до них автоматично перейшло право користування земельною ділянкою загальною площе 637 кв. м., не заслуговують на увагу.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що після ухвалення рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.07.2006 року, на підставі якого за позивачем було визнано право власності на вищезазначений будинок, позивач ОСОБА_3 в установлений законом строк не вирішував питання про надання йому у користування земельної ділянки, на якій розташований цей будинок.. Рішення Запорізькою міською радою з цього питання не приймалось.

Отже, позивачі користуються земельною ділянкою без будь-яких правовстановлюючих документів.

Відповідач ОСОБА_5, проживає у АДРЕСА_1.

Рішенням Запорізької міської ради № 32 від 09.12.2009 року затверджена технічна документація із землеустрою щодо виготовлення ОСОБА_5 деравного акту на право власності на земельну ділянку площею 0, 0912 га по АДРЕСА_1.

На виконання вказаного рішення Запорізькою міською радою видано державний акт № 96 від 20.04.2010 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0912 га на ім'я ОСОБА_5

Вказані документи були надані та оформлені відповідно до землевпорядної документації та інвентаризаційних справ будинків АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавстваі порушує цивільні права або інтереси.

Отже, бов"язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства, організаці чи інших осіб.

Вищезазначене рішення та державний акт стали предметом оскарження позивачами, оскільки вони вважають, що у зв"язку з прийняттям цих документів була зменшена земельна ділянка площею 315 кв. м., яка знаходиться в їхньому користуванні та передана у власність відповідачу.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Оскільки, земельнв ділянка розмром 637 кв. м, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 в установленому законом порядку не була передана позивачам в користування, тому суд першої інстанці прийшов до правильного висновку, що прийнятим рішенням Запорізької місської ради № 32 від 09.12.2009 року на підставі якого Запорізькою міською радою на ім'я ОСОБА_5 видано державний акт від 20.04.201 року на право власності на земельну ділянку площею 0.912 га по АДРЕСА_1 , права позивачів не порушуються.

Крім того, як вбачається з технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_5, акт погодження меж землекористування був підписаний позивачем ОСОБА_3та безпосередньо завірений головою квартального комітету.

Доказів того, що позивач цей акт не підписував, останній суду не надав, свій підпис на акті належними та допустими доказами в суді не спростовував.

Таким чином посилання поивача в позові на порушення вимог ст. 198 Земельного Кодексу України, щодо погодження меж земельної ділянки суміжними користувачами, а саме, що нібито ОСОБА_3 не підписував акт погодження меж землекористування, є безпідставним .

Отже, надаючи згоду на приватизацію земельної ділнки шляхом підпису відповідного акту узгодження, сторони тим самим підтверджують не порушення меж суміжного землекористування.

Суд першої інстанції врахував, фактичні обставмни справи, вимоги закону, надав оцінку даказам у справі і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у здоволенні позову.

Доводи апеляційної скаргу про те, що акт погодження меж землекористування повинна також підписати і ОСОБА_4 є безпідставними, оскільки чиним законодавством не передбачено підписання такого акту і дружиною і чоловіком.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що судом повно і всебічно з"ясовані обставини справи, висовки відповідають цим обставинам і набутим доказам, характер правовідносин між сторонами визначений правильно, норми матеріального і процесуального права при розгляді спору не порушені, застосовані правильно, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, а доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: