АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Волошина М.П.,

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Прудченко В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою прокурора м.Дніпропетровська на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про стягнення грошових коштів, та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_5, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів у розмірі 20 000 грн.,

В обґрунтування позовних вимог послався на те, що між ним та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 26 вересня 2014 року було укладено договір № 01/09-14 про надання послуг, згідно якого позивач зобов'язався провести відповідні консультації та здійснити узаконення, введення до експлуатації та відповідно реєстрації права власності за відповідачем на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно пункту 4.2. вказаного Договору про надання послуг відповідачі зобов'язувалися на протязі 3 банківських днів з дати підписання Договору сплатити грошові кошти у розмірі 20 000, 00 грн.

Для забезпечення сплати грошових коштів за юридичні послуги пунктом 3.2.6 Договору про надання послуг був зафіксований обов'язок відповідача укласти договір поруки з третьою особою. На виконання цього пункту між ОСОБА_2, ОСОБА_5 та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 був укладений договір поруки №02/09-14 від 26 вересня 2014 р.

Відповідно до п.1.1. Договору поруки, поручитель приймав на себе зобов'язання перед Кредитором солідарно відповідати за виконання боржником зобов'язань по сплаті кредитору грошових коштів у сумі 20 000 гривень згідно п. 4.1. Договору про надання послуг №01/09-14 від 26.09.2014 р.

Свої зобов'язання щодо сплати грошових коштів у розмірі 20 000 грн. за договором про надання послуг, відповідачі ОСОБА_3, та ОСОБА_4 не виконали, чим порушили строк виконання обов'язків, встановлений п.4.2. договору про надання послуг.

03 жовтня 2014 року позивач звернувся до ОСОБА_5 з вимогою виконати прийняте на себе зобов'язання по сплати грошових коштів у розмірі 20 000,00 грн. Однак ОСОБА_5 також відмовився від сплати відповідної суми.

З урахуванням всіх обставин просив суд стягнути солідарно з відповідачів грошові кошти у розмірі 20 000 грн.

15 жовтня 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулися до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 в якому просили визнати право власності на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог позивачі, посилались на те, що попереднім власником нежитлової будівлі по АДРЕСА_1, було здійснено реконструкцію гаражу в житловий будинок (домоволодіння), що пітверджкється декларацією про початок будівельних робіт та декларацією про готовність об'єкта до експлуатації з придбаних за власні кошти матеріалів. Однак відповідні зміни в державний реєстр прав на нерухоме майно попередній власник ОСОБА_6 здійснити не встиг у зв'язку з даруванням цього нерухомого майна, ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Відповідно до декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 06 серпня 2014 року зареєстрованої в інспекції ДАБК у Дніпропетровській області за № ДП 87, зареєстровано реконструкцію гаражу під житловий будинок.

З метою внесення змін до державного реєстру між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір № 01/09-14 від 26 вересня 2014 року про надання послуг, за яким ОСОБА_2, зобов'язувався зареєструвати право власності саме на житловий будинок (домоволодіння) по АДРЕСА_1, однак належним чином свої обов'язки не виконав.

З урахуванням всіх обставин просили суд визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності за кожним на ? частину домоволодіння розташованого по АДРЕСА_1 та визнати таким, що підлягає державній реєстрації уповноваженим на те органом.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2014 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволені у повному обсязі.

Визнано право власності ОСОБА_3 на ? частину домоволодіння розташованого по АДРЕСА_1, який складається з: житловий будинок літ. А-1 загальною площею 44,4 кв.м., житлова площа 24,4 кв.м.; споруди, вимощення літ. № 1, І; та розташовується на земельній ділянці площею 510 кв.м.

Визнано право власності ОСОБА_4 на ? частину домоволодіння розташованого по АДРЕСА_1, який складається з: житловий будинок літ. А-1 загальною площею 44,4 кв.м., житлова площа 24,4 кв.м.; споруди, вимощення літ. № 1, І; та розташовується на земельній ділянці площею 510 кв.м.

Визнано право власності ОСОБА_3 на ? частину домоволодіння, яке розташоване у АДРЕСА_1, а саме: житловий будинок літ. А-1 загальною площею 44,4 кв.м., житлова площа 24,4 кв.м.; споруди, вимощення літ. № 1, І; та розташовується на земельній ділянці площею 510 кв.м., таким, що підлягає державній реєстрації уповноваженим на те органом.

Визнано право власності ОСОБА_4 на ? частину домоволодіння, яке розташоване у АДРЕСА_1, а саме: житловий будинок літ. А-1 загальною площею 44,4 кв.м., житлова площа 24,4 кв.м.; споруди, вимощення літ. № 1, І; та розташовується на земельній ділянці площею 510 кв.м., таким, що підлягає державній реєстрації уповноваженим на те органом.

В апеляційній скарзі прокурор м.Дніпропетровська посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та на неповен з'ясування обставин справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 вересня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, ОСОБА_3 був укладений договір про надання послуг, згідно якого ОСОБА_2 зобов'язався провести відповідні консультації та здійснити реєстрацію права власності ОСОБА_4, ОСОБА_3 на домоволодіння, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1. Згідно пункту 4.2. вказаного вище Договору про надання послуг ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зобов'язувалися протягом 3 днів з дати підписання Договору сплатити грошові кошти у розмірі 20 000 грн.

Згідно з укладеним 26.09.2014 року договором поруки ОСОБА_5, виступив поручителем за виконання ОСОБА_4, ОСОБА_3 своїх зобов'язань за договором надання послуг від 26.09.2014 року.

Згідно укладеному договору про надання послуг від 26.09.2014 року ОСОБА_2 зобов'язався здійснити реєстрацію права власності ОСОБА_4, ОСОБА_3 на нерухоме майно - домоволодіння, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1.

Пунктом 1.2. Договору про надання послуг був встановлений термін проведення реєстрації прав власності - до 10.10.2014 року.

На підставі договору дарування від 26.09.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Медяником В. А. за реєстровим номером, 119, 122 (НАЕ № 218128, НАЕ № 218127) ОСОБА_4 та ОСОБА_3 набули право власності кожний на ? частину гаражу за адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до декларації про початок будівельних робіт зареєстрованої інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області від 23.07.2014 року за № ДП 92, а також відповідно до декларації про готовність об'єкта до експлуатації зареєстрованою інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області від 06.08.2014 року за № ДП 87, здійснено реконструкцію гаражу за адресою АДРЕСА_1 під житловий будинок.

Згідно технічного паспорту від 03 жовтня 2014 року, інвентаризаційна справа № 02032-14, виготовленого ФОП ОСОБА_9, домоволодіння по АДРЕСА_1 складається з: житловий будинок літ. А-1 загальною площею 44,4 кв.м., житлова площа 24,4 кв.м.; споруди, вимощення літ. № 1, І; та розташовується на земельній ділянці площею 400 кв.м.

Задовольняючи позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що реконструкція нежитлової будівлі та зміна функціонального призначення здійснена за наявності належного дозволу.

Згідно статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою.

З урахуванням всіх обставин суд прийшов до висновку про безпідставність первісних позовних вимог, оскільки позивач за первісним позовом необґрунтовано відмовився від виконання своїх зобов'язань за договором про надання послуг від 26.09.2014 року, і фактично не надав послуги які повинен був надати за умовами вищевказаного договору, у зв'язку з чим суд першої інстанції відмовив позивачу за первісним позовом та задовольнив зустрічні позовні вимоги.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки суд, не з'ясував дійсні обставини справи, без перевірки доводів і заперечень сторін та без належної оцінки доказів. Зазначені порушення норм матеріального та процесуального права є підставою до скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

За наявності спору, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснили самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Як роз'яснено у п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (ч. 2 ст. 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Відповідно до п. 4 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України «Про правовий режим самочинного будівництва» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не були відведені особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» будівництво об'єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад (або відповідних виконавчих органів у разі делегування їм таких повноважень). Крім того, необхідним є також дозвіл на виконання будівельних робіт з нового будівництва, реконструкції, реставрації та капітального ремонту будинків, споруд та інших об'єктів, розширення і технічного переоснащення, який видається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю.

Суд першої інстанції, під час розгляду справи, не з'ясував, чи є позивачі власниками (користувачами) земельної ділянки, на якій розташоване спірне домоволодіння. Питання щодо надання позивачам земельної ділянки у користування (власність) судом першої інстанції не досліджені. В матеріалах справи відсутні будь-які дані щодо звернення позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 до компетентних державних органів з приводу предмету спору, невизнання (оспорюваня) цими органами прав позивачів.

До вказаних правовідносин, суд невірно застосував ст.. 331 ЦК України, оскільки визнав право власності на новостворену річ.

Нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання права власності на самочинно збудоване майно за ОСОБА_3, ОСОБА_4

Рішення в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_2 не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не може залишатися в силі і, на підставі ст.309 ЦПК України, підлягає частковому скасуванню, з ухваленням нового рішення в частині зустрічних позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора м.Дніпропетровська задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2014 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_5, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання права власності, скасувати та у задоволенні позову відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту проголошення та може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.П.Волошин

Судді: Е.Л.Демченко

Т.Р.Куценко