Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________
Справа № 299/1929/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.07.2015 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого - судді Бак М.Д.,

при секретарі судового засідання - Лемак А.М.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в сумі 10000 гривень.

В обгрунтування позову позивач вказала на те, що 01.09.2014 року вона передала відповідачеві вказану суму коштів. Згідно розписки від 01.09.2014 року відповідач зобов"язався їх повернути до 20.01.2015 року. У зазначений термін та до сьогоднішнього дня відповідач борг не повернув, незважаючи на її, позивача, неодноразові звернення до нього з проханням повернути кошти, в тому числі у письмовій формі. За таких обставин просить суд стягнути з відповідача суму боргу, а також витрати по сплаті судового збору.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеному в позовній заяві. Просить суд позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що він не заперечує факт добровільного написання та підписання розписки, проте фактично гроші не отримував, розписка не має юридичної сили, не завірена в нотаріальному порядку, свідків передачі коштів не було. При цьому не заперечив факти звернень до нього позивача з тим, щоб він повернув позичені в неї кошти. Вказав, що мав намір повернути їх позивачеві частинами, оскільки у нього немає всієї суми, зокрема, хотів віддати 3000 грн., проте позивач відмовилася. У разі ухвалення судового рішення на користь позивача зможе поступово погашати борг через органи державної виконавчої служби. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до таких висновків.

В судовому засіданні встановлено, що 01 вересня 2014 року позивач позичила відповідачеві під письмову розписку 10000 гривень, які відповідач зобов"язувався повернути до 20 січня 2015 року. Однак, в обумовлений строк та станом на час розгляду справи судом відповідач позику не повернув.

11 червня 2015 року позивач направляла відповідачеві досудову пропозицію про повернення боргу до 20 червня 2015 року, проте борг не повернуто.

Дані обставини стверджуються оригіналом розписки відповідача від 01 вересня 2014 року (а.с. 19,20) та пропозицією позивача про повернення боргу від 11 червня 2015 року (а.с. 4).

Суд констатує, що між сторонами виникли договірні відносини, врегульовані нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Так, у відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно положень ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідач, не визнаючи позовних вимог, не заперечив факт добровільного волевиявлення на написання та підписання розписки згідно усних домовленостей з позивачем. Свої заперечення обгрунтовує тим, що фактично кошти від позивача не отримував, докази передачі йому коштів відсутні, зокрема, немає свідків, а також тим, що розписка не завірена в нотаріальному порядку. Докази на підтвердження заперечень суду не надав.

Заперечення відповідача суд не приймає до уваги з тих мотивів, що саме розписка відповідача від 01 вересня 2014 року, у якій відповідач вказав про те, що "отримання на руки грошових коштів від ОСОБА_1 підтверджую підписом", є належним, допустимим та достатнім доказом на підтвердження укладення договору позики з позивачем та його умов.

Крім того, згідно презумпції правомірності правочину, викладеної у ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до ч. 1 ст. ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Таким чином, закон передбачає письмову форму договору позики та не вимагає його нотаріального посвідчення.

Виходячи з викладеного вище, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності за правилами ст. 212 ЦПК України, враховуючи те, що відповідач в порушення умов договору позики, укладеного з позивачем, не повернув позивачеві позичену в неї грошову суму у визначений договором строк, та дані кошти не повернуто на час ухвалення рішення, суд прийшов до висновку, що позов є підставним та обгрунтованим і підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що позивач при зверненні з позовом до суду сплатила 243,60 гривень судового збору (а.с.1), а відтак, з урахуванням вищенаведеного понесені позивачем витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 158, 209, 212- 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого та проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН 4, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_1, борг за договором позики від 01 вересня 2014 року в сумі 10000,00 (десят тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 243,60 грн. (двісті сорок три гривні 60 коп.)

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області через Виноградівський районний суд.

Повне рішення суду виготовлено 03.08.2015 року.

ГоловуючийОСОБА_3