АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/4143/14-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22ц/774/2389/К/15 інстанції ОСОБА_1
Категорія № 48 (1) Доповідач Ляховська І.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2015 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів Барильської А.П., Соколан Н.О.,

секретар Маслова К.В.,

за участю позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 02 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, - Служба у справах дітей виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради, про визнання відмови у наданні згоди на виїзд неповнолітньої дитини на тимчасово окуповану територію України неправомірною,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 у теперішній час ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 та, уточнивши свої вимоги, в обгрунтування позову зазначила, що з 15 жовтня 2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4, який розірвано рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 31 січня 2013 року. Від вказаного шлюбу з відповідачем вони мають спільну дитину сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу проживав з позивачем. 06 грудня 2014 року позивач зареєструвала шлюб з громадянином України ОСОБА_6, який проживає та працює у м.Сімферополі, у звязку з цим вона має намір виїхати разом із сином ОСОБА_5 на постійне місце проживання до тимчасово окупованої території України - Автономної Республіки Крим, але відповідач категорично заперечує проти цього та відмовляється надати нотаріальну посвідчену згоду на виїзд дитини до вищевказаної території. На підставі цього, просила суд визнати відмову ОСОБА_4 у наданні згоди на виїзд неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, неправомірною та дозволити виїзд дитини до м.Сімферополь Автономної Республіки Крим строком на три місяці без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька ОСОБА_4

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 02 жовтня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема, на її думку, суд, ухвалюючи рішення, не врахував, що вона не ставила питання про вирішення місця проживання дитини, а просила суд лише надати дозвіл на тимчасові виїзди до тимчасово окупованої території України - Автономної Республіки Крим їх неповнолітньому сину ОСОБА_7 у її супроводі без нотаріально посвідченої згоди та супроводу його батька ОСОБА_4

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та убачається із матеріалів справи, що з 15 жовтня 2005 рокуОСОБА_3 перебувала з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі (а.с.7), який рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 31 січня 2013 року розірвано (а.с.8).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований за адресою батька: АДРЕСА_1 (а.с.6).

Відповідно до виконавчого листа №2-2415/08 від 16 вересня 2008 року з ОСОБА_4М стягнуто аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання сина в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (а.с.62).

Із свідоцтва про укладення шлюбу від 06 грудня 2014 року, виданого Київським відділом запису актів громадянського стану м.Сімферополя, убачається, що ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та змінила своє прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_6 (а.с.16).

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію права власності, виданого Державним комітетом по державній реєстрації і кадастру Республіки Крим /запис за №90-90-16/971/2014/ на підставі договору купівлі - продажу від 08 жовтня 2014 року, ОСОБА_3 є власником трьохкімнатної квартири загальною площею 51,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.13).

Крім того, судом встановлено, що на теперішній час дитина - ОСОБА_5 - проживає з батьком в м. Кривому Розі, навчається в школі, банківську картку з аліментними платежами позивач надала батьку дитини.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з їх недоведенності та необгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 3 Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція), яка була 27 лютого 1991 року ратифікована Верховною Радою України, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Батьки або, у відповідних випадках, законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції).

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ч.2 ст.155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в України громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами).

Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Таким чином, законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон (тимчасово окупованої території), а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Звертаючись з позовною заявою, позивач посилалась на те, що вона, у зв`язку із укладенням нового шлюбу, має намір виїхати разом із сином ОСОБА_5 на постійне місце проживання до тимчасово окупованої території України - Автономної Республіки Крим, де клімат є більш сприятливим для оздоровлення сина, який страждає частими застудними захворюваннями. Крім того, посилалась на те, що забезпечення дитини буде виконуватись у повній мірі, оскільки вона є власником трьохкімнатної квартири у м. Сімферополі, придбаної 08 жовтня 2014 року, її чоловік працює старшим викладачем Академії будівництва та архітектури ФГАОУ ВО «КФУ ім. Вернандського, а вона також має намір працювати.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_4 зазначив, що він не згоден з твердженням позивача про те, що матеріальне забезпечення дитини буде виконуватися в повній мірі, оскільки свідоцтво про право власності на квартиру, виданане на тимчасово окупованій території України, є недійсним. Крім того, відповідно до ст.180 СК України утримувати дитину до досягнення повноліття зобовязані батьки, отже, це обовязок батьків дитини, а не чоловіка позивача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги позивача не відповідають інтересам дитини, яка розпочала навчання у м. Кривому Розі та проживає разом з батьком, який сумлінно виконує свої обов`язки по вихованню дитини, та дійшов висновку про те, що заява позивача є передчасною, оскільки сторонам необхідно вирішити питання щодо місця проживання дитини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає, що надання дозволу на виїзд за межі України ОСОБА_5 без дозволу (згоди) батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, оскільки фактично батько дитини позбавляється можливості брати участь у вихованні сина та можливості спілкування з ним, у той час як місце проживання дитини сторонами не визначено.

На думку колегії суддів, відмова у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон не є порушенням її прав, передбачених вищезазначеної Конвенцією про права дитини, Законом України «Про охорону дитинства», оскільки оздоровлення дитини, розширення її світогляду, духовного та інтелектуального розвитку не передбачає необхідності виїзду з цією метою до тимчасово окупованої території України - Автономної Республіки Крим.

До того ж, колегія суддів враховує те, що дитина навчається в школі в м. Кривому Розі та триває навчальний рік, а позивачем не зазначено конкретний проміжок часу тривалістю три місяці, в якій вона бажає вивезти дитину.

Доводи апеляційної скарги не містять підстав для її задоволення.

Так, посилання ОСОБА_2 на неврахування судом того, що вона не ставила питання про вирішення місця проживання дитини, а просила лише надати дозвіл на тимчасовий виїзд строком на три місяці до тимчасово окупованої території України - Автономної республіки Крим - їх неповнолітньому сину без нотаріально посвідченої згоди його батька, не можуть бути взятими до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи та її поясненнями, наданими у суді апеляційної інстанції, стосовно того, що вона має намір виїхати з дитиною до вказаної території на постійне місце проживання.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, надав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суду вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 02 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: І.Є. Ляховська

Судді: А.П. Барильська

ОСОБА_8