Справа № 303/1490/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

22 жовтня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

судді-доповідача: - Куцина М.М.,

суддів: Бондаренка Ю.О., Павліченка С.В.,

при секретарі: Терпай С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 22 квітня 2015 року по справі за позовом представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2, виконавчого комітету Мукачівської міської ради, третя особа ОСОБА_5 про визнання права користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, виконавчого комітету Мукачівської міської ради, третя особа ОСОБА_5 про визнання права користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що відповідачу ОСОБА_2 як ліквідатору аварії на ЧАЕС у 1986 році в АДРЕСА_3 виділено трикімнатну квартиру.

З листопада 1987 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 почали проживати у фактичних шлюбних відносинах разом за адресою: АДРЕСА_4, а ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народився син - ОСОБА_5.

ОСОБА_4 та відповідач свої перші шлюби розірвали, для вирішення житлових питань, 3-кімнатна квартира по вул..Росвигівська була обміняна на 2 двокімнатні квартири з доплатою 4000 крб., які внесла позивачка по справі, як особисті кошти.

У січні 1990 року відповідачеві ОСОБА_2 було видано ордер №844 на житлове приміщення, а саме на квартиру АДРЕСА_1.

Сторони у липні, провівши ремонт, вселилися у зазначену при обміні квартиру АДРЕСА_1, у якій проживають по теперішній час.

Відповідно до типового договору від 11 жовтня 1990 року, ОСОБА_2 ( відповідач по справі) є наймачем квартири АДРЕСА_1.

27 грудня 1990 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали шлюб.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 14.11.2014 року шлюб між сторонами розірвано.

Після розірвання шлюбу відповідач виганяє позивачку з квартири, погрожує виселенням.

Позивачка вважає, що вона, відповідно до ст. 64 ЖК України, як дружина наймача, набула для себе права та обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення.

Позивачка, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи, та з підстав, передбачених ст.47 Конституції України ст. ст. 61, 64 ЦК України, просила суд першої інстанції визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 22 квітня 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 оскаржив дане рішення в апеляційному порядку, вважаючи, що таке є незаконним, не об'єктивним, не обґрунтованим, винесеним із грубим порушенням норм матеріального права та не повним з'ясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4, а також стягнути з позивача на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що жодного доказу, який свідчив би про те, що відповідач перешкоджає ОСОБА_4 проживати у квартирі АДРЕСА_1, чи погрожує їй виселенням, позивачкою не надано, а рішення суду першої інстанції ухвалено лише зі слів позивачки. На час видачі ордеру сторони не перебували у шлюбі, а ордер на вселення було видано лише відповідачу - ОСОБА_2 З часу отримання квартири всі витрати по утриманню такої апелянт несе самостійно, і сплачує всі комунальні платежі. Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги те, що позивачка успадкувала батьківський будинок, де має право на проживання, оскільки це є її особисте майно, і належить тільки їй.

У запереченні на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 просить таку відхилити як безпідставну, а законне рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що ОСОБА_4, як член сім'ї наймача (дружина), вселилася в квартиру АДРЕСА_1, і користується всіма правами нарівні з наймачем, відповідно до ст. 64 ЖК України.

У запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить таку відхилити як безпідставну, а законне рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що він, разом зі своїми батьками (ОСОБА_4, ОСОБА_2.) ще у 1990 році вселилися у квартиру АДРЕСА_1, і з того часу постійно і безперервно проживає в ній. Відповідач - ОСОБА_2 забороняв користуватися приміщеннями квартири, а коли ОСОБА_5 при сварці батьків став на захист матері, батько пригрозив, що виселить їх обох з квартири.

Відповідач ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримали у повному обсязі.

Позивач та її представник, третя особа вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною.

Судова колегія вважає, що, відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України, може розглянути справу за відсутністю представника відповідача виконкому Мукачівської міської ради, оскільки він належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з'явилися по справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Задовольняючи позов суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин ст.ст. 64, 65 ЖК УРСР, п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України); виходив із того, що позивачка, як дружина відповідача вселилася у квартиру наймача відповідача, а тому вона набула рівного з ним за договром найму права користування спірною квартирою, оскільки як дружина наймача постійно у період з 1987 року по 2014 року проживала із наймачем і вела з ним спільне господарство є членами сім'ї наймача.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого суду, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Судом першої інстанції встановлені наступні факти.

З листопада 1987 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 почали проживати у фактичних шлюбних відносинах, за адресою: АДРЕСА_4, від цих відносин у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_5

ОСОБА_4 та відповідач свої перші шлюби розірвали для вирішення житлових питань.

Відповідачем по справі була обміняна належна йому на праві користування 3-кімнатна квартира по вул..Росвигівська на 2 двокімнатні квартири з доплатою 4000 крб., які внесла позивачка.

У січні 1990 року відповідачеві ОСОБА_2 було видано ордер №844 на житлове приміщення, а саме на квартиру АДРЕСА_1.

У липні 1990 року сторони по справі, спільно провівши ремонт, вселилися у зазначену при обміні квартиру АДРЕСА_1, у якій проживають по теперішній час.

Відповідно до типового договору від 11 жовтня 1990 року, ОСОБА_2 ( відповідач по справі) є наймачем квартири АДРЕСА_1.

27 грудня 1990 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали шлюб.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 14.11.2014 року шлюб між сторонами - розірвано.

Після розірвання шлюбу відповідач виганяє позивачку з квартири, погрожує виселенням.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, у якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову ;відповідальність ;зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи" вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (чч. 1, 2 ст. 64 ЖК ;УРСР). Крім того особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Судова колегія вважає доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивачка, як дружина відповідача, з яким перебувала у зареєстрованому шлюбові в період з 1990 року по 2014 рік не набула рівних із наймачем ОСОБА_2 прав і обов'язків за договором найму щодо користування спірною квартирою, оскільки у позивачки у порядку спадкування є інше житло, як такі, що не мають правового значення і підлягають відхиленню з наступних міркувань.

Відповідно до ч. 1ст. 61 ЦПК України, матеріалами справи стверджено та відповідачем, як наймачем спірної квартири, у суді апеляційної інстанції визнаються факти того, що він проживав з позивачкою по справі з 1987 року по 1990 рік у фактичних шлюбних відносинах, а у період з 1990 року по 2014 року проживав у зареєстрованому шлюбові . Позивачка була вселена у спірну квартиру як його дружина.

Крім цього, відповідачем, згідно з ч.1 ст.61 ЦПК України, визнається факт того, що вони спільно з позивачкою у липні 1990 року здійснили ремонт квартири і вселилися у зазначену при обміні квартиру АДРЕСА_1, у якій постійно проживають по теперішній час.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутність реєстрації позивачки у спірній квартирі та наявність у неї спадкового майна, позбавляє її рівного з наймачем права за договором найму користуватися спірною квартирою, не мають правового значення, оскільки матеріалами справи стверджено та визнається наймачем квартири ОСОБА_2 факт постійного проживання позивачки у цій квартирі з 1990 року по теперішній час.

Крім цього, відповідачем не подано належних та допустимих доказів у суді першої та апеляційної інстанції, які б стверджували факт наявності у позивачки житла на праві користування або набуття права на житло у порядку приватизації .

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, який вважав, що, відповідно до вимог чч. 1, 2 ст. 64, ст. 65 ЖК УРСР та п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про житлово- будівельні кооперативи" позивачка, як дружина і член сім"ї відповідача (наймача спірної квартири), з яким перебувала у зареєстрованому шлюбові, вселилася у цю спірну квартиру, у якій постійно проживала із наймачем у період з 1990 року по 2014 рік і вела з ним спільне господарство , а тому вона набула рівного з ним, наймачем, права користування за договором найму спірною квартирою.

Таким чином, судова колегія прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 22 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: