УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,
суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,Дем'яносова М.В., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_6 про стягнення кредитної заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом, у якому, з врахуванням уточнених позовних вимог, просило стягнути з ОСОБА_6 кредитну заборгованість за кредитним договором, укладеним 17 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_6, загальним розміром 453 526 грн 72 коп., що складається з: 185 500 грн заборгованості по кредиту; 141 193 грн 70 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом; 126 833 грн 02 коп. нарахованої пені за неналежне виконання позичальником кредитних зобов'язань.

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на підставі ряду договорів факторингу від 28 листопада 2012 року набуло права вимоги позикодавця до позичальника ОСОБА_6 за вказаними вище кредитними зобов'язаннями. Відповідач у справі належним чином кредитних зобов'язань не виконує, існує кредитна заборгованість яка зазначена вище та розрахована позивачем станом на 01 листопада 2013 року. Оскільки ОСОБА_6 в добровільному порядку повертати борг відмовляється, позивач був змушений звернутися до суду із вказаним позовом.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 травня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено у справі нове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 17 червня 2008 року в розмірі 453 526 грн 72 коп., а саме: 185 500 грн заборгованості за кредитом, 141 193 грн 70 коп. заборгованості по процентам, 126 833 грн 02 коп. нарахованої пені, також стягнуто 3 441 грн в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 травня 2015 року і залишити в силі рішення міськрайонного суду, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи у справі судове рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та безпідставності.

Висновки міськрайонного суду ґрунтуються на тому, що позивачем не надано належних доказів у вигляді первинних документів, щодо наявності заборгованості відповідача на час укладення кредитного договору, договорів факторингу, а також не повідомлено про підстави звільнення від доказування виникнення саме такого розміру заборгованості, як зазначено в позовній заяві.

Не доведено належними та допустимими доказами, згідно поданого розрахунку заборгованості, яким чином та станом на яке число розраховувався вказаний розрахунок, на підставі якого первинного документу, який би відповідав ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Також, не вказано залишок заборгованості, на який нараховується неустойка, на початок на кінець кожного періоду.

Позивачем не доведено належними та допустимим доказами, що відповідач був повідомлений про дострокове погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, та про зміну кредитора у зобов'язанні. Докази про відправлення повідомлення позивача про дострокове повернення кредиту, не можуть бути належним доказом про отримання відповідачем такої вимоги у розумінні ст. 58 ЦПК України.

Крім того, ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до фінансових послуг віднесено, зокрема, факторинг.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню, а ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Позивачеві як фінансовій установі розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 1121 від 18 вересня 2008 року за реєстраційним номером 13102248, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи, були визначені види фінансових послуг, які має право товариство здійснювати без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства.

Доказів отримання відповідної ліцензії товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» суду не надало.

До того ж, рішенням Коломийського міськрайонного суду від 07 грудня 2011 року було задоволено позов публічного акціонерного товариства «Сведбанк» до ОСОБА_6 та поручителя ОСОБА_7 та звернуто стягнення на їх майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 17 червня 2008 року. Дане рішення залишено без зміни ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2012 року.

Апеляційний суд з такими висновками міськрайонного суду не погодився, встановив, що доводи суду першої інстанції про недоведеність позову та відсутності у позивача права вимоги до відповідача спростовуються наявними в матеріалах справи документами, враховуючи неналежне виконання боржником кредитних зобов'язань та вимоги ст. ст. 526, 512, 514, 516, 258 ЦК України, апеляційний суд дійшов до висновків про підставність та обґрунтованість даного позову в цілому.

Повністю з висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Як встановлено апеляційним судом, 17 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - Банк) та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір про надання грошових коштів у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється у розмірі 210 тис. грн на строк з 17 червня 2008 року по 15 червня 2018 року на умовах, передбачених договором.

В забезпечення належного виконання позичальником ОСОБА_6 вимог, що випливають з кредитного договору між Банком та ОСОБА_6, ОСОБА_7 18 червня 2008 року укладено іпотечний договір. Предметом іпотеки є магазин, який знаходиться у АДРЕСА_1, загальною площею 43,2 кв. м. та загальною вартістю 354 780 грн.

Згідно копій Витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19 жовтня 2006 року та від 08 травня 2008 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності належить вказаний магазин.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2011 по справі за позовом публічного акціонерного товариства «Сведбанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості по кредиту задоволено позов. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 звернуто стягнення на предмет іпотеки - приміщення зазначеного вище магазину.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2012 вищевказане рішення залишено без змін.

28 листопада 2012 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником акціонерного комерційного банку - «ТАС-Комерцбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - Фактор) укладено договір факторингу № 15, яким Банк відповідно до умов даного договору відступає Фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, зазначених у Реєстрі заборгованості боржників.

Відповідно до копії договору про відступлення прав за іпотечним договором від 28 листопада 2012 публічне акціонерне товариство «Сведбанк» та товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» домовились, що разом з відступленням прав вимоги заборгованостей по кредитних договорах боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року, укладеного між сторонами, одночасно відступаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим договором. Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» здійснило розрахунок з товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» у повному обсязі.

Відповідно до копії договору Факторингу від 28 листопада 2012 року товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» передало свої права вимоги товариству з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи». Також було передано 28 листопада 2012 року права вимоги за іпотекою.

Згідно витягу з додатку № 1 до договору факторингу від 28 листопада 2012 року позивач набув права вимоги за кредитним договором від 17 червня 2008 року, позичальником за яким являється ОСОБА_8

Згідно розрахунку, долученого до матеріалів справи позивачем, станом на 01 листопада 2013 заборгованість ОСОБА_8 за кредитним договором складає 453 526 грн 72 коп., з яких: за кредитом - 185 500 грн, по процентах - 141 193 грн 70 коп., пеня - 126 833 грн 02 коп. У матеріалах справи наявна копія повідомлення про усунення порушень, вимога про добровільне виселення направлена позивачем рекомендованим повідомленням ОСОБА_6 та ОСОБА_9

Висновки апеляційного суду про обґрунтованість доводів позивача про необхідність стягнення з відповідача загалом 453 526 грн 72 коп. заборгованості за кредитним договором від 17 червня 2008 року є безпідставними у зв'язку з наступним.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Доводи апеляційного суду про стягнення в повному розмірі нарахованої позивачем заборгованості по пені, є помилковими, оскільки пеня в розмірі 126 833 грн 02 коп. нарахована позивачем за період, з 17 червня 2008 року по 01 листопада 2013 року (а. с. 55 т. 1), незважаючи на те, що відповідачем у запереченнях на позов (а. с. 78 т. 1) зверталася увага суду на безпідставність таких вимог позивача та необхідність нарахування пені лише в межах одного року (ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Такі правові висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 19 листопада 2014 року у справі № 6-160цс14.

Оскільки розмір нарахованої позивачем пені включено до загального розміру нарахованої заборгованості, то висновки апеляційного суду про необхідність задоволення позову в повному обсязі є безпідставними.

Крім того, апеляційний суд не надав належної правової оцінки тому, що в рахунок погашення кредитної заборгованості було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а відтак суд мав перевірити належним чином доводи позивача щодо необхідності стягнення кредитної заборгованості за загальний період боргу, надати таким доводам належну правову оцінку.

Враховуючи, що апеляційним судом не у повному обсязі виконано вимоги ст. 303 ЦПК України, судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення апеляційного суду призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення апеляційного суду із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька М.В. Дем'яносов О.В. Кафідова І.М. Фаловська