Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 300/739/15-ц

Провадження № 2/300/317/2015

23.10.2015 року смт. Воловець

Воловецький районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Вотьканича В.А., за участю:

секретаря судового засідання Іванової Н.Я., позивача ОСОБА_1, третьої особи ОСОБА_2, представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Воловецької селищної ради Воловецького району Закарпатської області, треті особи: ОСОБА_2, Реєстраційна служба Воловецького районного управління юстиції Закарпатської області, Воловецька державна нотаріальна контора, Державне виробниче підприємство технічної інвентаризації по Воловецькому району, про визнання право власності на майно в порядку спадкування за заповітом, установив:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом у якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок та належні до нього господарські будівлі і споруди, розташовані по вул. Канора, 22, в с. Канора, Воловецького району Закарпатської області і зобовязати Реєстраційну службу Воловецького РУЮ зареєструвати за ним право власності на зазначене майно.

Позов обґрунтовано тим, що 10 березня 2015 року помер його дід ОСОБА_4, після чого відкрилася спадщина на житловий будинок, розташований в с. Канора, буд.22, Воловецького району, який належав спадкодавцеві.

Спадкодавець ОСОБА_4 залишив заповіт, посвідчений державним нотаріусом Воловецької нотаріальній конторі 17 січня 2007 року, згідно з яким житловий будинок на вул. Канора, 22, в смт. Воловець Закарпатської області заповів внукові позивачу ОСОБА_1

Позивач зазначає, що дружина спадкодавця, а його баба ОСОБА_2 відмовилася від своєї частки в спадщині на його користь.

У нотаріальній конторі позивач не зміг оформити свідоцтво про право на спадщину через відсутність державної реєстрації житлового будинку.

Покликаючись на те, що заповіт не змінено і не скасовано, позивач просив позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач підтримав позов покликаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача Воловецької селищної ради Воловецького району Закарпатської області у поданій до суду заяві від 18.09.2015 року № 1169 просив розглянути справу за відсутності представника селищної ради, проти задоволення позову не заперечував.

Реєстраційна служба Воловецького РУЮ у заяві № 08.03.14/300 від 18.09.2015 року просила розглянути справу за відсутності представника, проти задоволення позову не заперечила.

Представник Воловецького ДВПТІ в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити вимоги позивача.

Представник третьої особи Воловецької державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, у поданій до суду заяві від 06.10.2015 р. № 361/01-16 просив розглянути справу без його участі. По суті позову державний нотаріус у заяві зазначив, що згідно з даними Спадкового реєстру спадкова справа за померлим 10 березня 2015 року ОСОБА_4 не заводились. Заповіт згідно з даними Спадкового реєстру є чинним. Спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_4 прийняла дружина спадкодавця ОСОБА_2, яка не використала своє право на відмові від прийняття спадщини, у встановлений законом строк в порядку передбаченому ч.1 статті 1241 ЦК України.

Залучена судом як третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги дружина спадкодавця ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що вона відмовляється від прийняття спадщини за померлим чоловіком на користь онука ОСОБА_1 Проти задоволення позову не заперечувала.

Заслухавши пояснення позивача, третіх осіб, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Встановлено, що часом відкриття спадщини за ОСОБА_4 є день його смерті 10 березня 2015 року.

Згідно з ч.1 статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб.

За ч.1 ст. 1217 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі на житловий будинок, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Встановлено, що забудовником житлового будинку № 22 по вул. Канора, с Канора, Воловецького району Закарпатської області був спадкодавець ОСОБА_4, що підтверджено дозволом № 88 від 24 березня 1957 року на будівництво житлового будинку в с. Канора, виданим виконавчим комітетом Воловецької районної Ради депутатів трудящих Закарпатської області (а.с.5).

Згідно зі свідоцтвом про одруження спадкодавець ОСОБА_4 та третя особа ОСОБА_2 уклали шлюб 26 лютого 1957 року, що підтверджено копією свідоцтва про одруження ЯТ № 947200 (а.с.32). Ця обставина свідчить про те, що дозвіл на будівництво житлового будинку був наданий спадкодавцю в період його шлюбу з третьою особою ОСОБА_2

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

На час надання спадкодавцю ОСОБА_4 дозволу на будівництво житлового будинку у 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1957 році житлового будинку цей громадянин набував статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року. Він набував у межах, установлених законом, право володіння, користування й розпорядження цим майном.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 не надав доказів того, коли житловий будинок був збудований спадкодавцем, чи був прийнятий в експлуатацію, та чому не був зареєстрований в передбаченому законом порядку.

Надані позивачем документи про надання спадкодавцю ОСОБА_4 дозволу на перебудову сараю та будівництва літньої кухні (а.с. 6-11) не підтверджують обставин, що мають значення для вирішення справи.

Встановлено, що на момент відкриття спадщини, тобто станом на день смерті спадкодавця ОСОБА_4, 10 березня 2015 року право власності на житловий будинок в с. Канора, вул. Канора, 22, Воловецького району Закарпатської області, не було за ним зареєстровано.

Враховуючи, що оскільки право власності не належало спадкодавцю ОСОБА_4 на момент відкриття спадщини, то відповідно до ч.1 статті 1217 ЦК України воно не входить до складу спадщини.

Таким чином, позовна вимога щодо визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задоволенню не підлягає.

Вирішуючи позов суд не бере до уваги заяву третьої особи ОСОБА_2 від 31 серпня 2015 року про те, що вона не буде звертатися до суду з питань про прийняття спадщини, оскільки така заява не має правового значення. Вона подана після закінчення шестимісячного строку після відкриття спадщини встановленого статтею 1273 ЦК України, і не може стосуватися житлового будинку в с. Канора, вул. Канора, буд 22, Воловецького району Закарпатської області, який не входить до складу спадщини.

Відмова у задоволенні позову щодо визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом є підставою і для відмови у задоволенні позовної вимоги щодо реєстрації права власності за позивачем.

Керуючись статтями 10, 11, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд вирішив:

У позові ОСОБА_1 до Воловецької селищної ради Воловецького району Закарпатської області, треті особи: ОСОБА_2, Реєстраційна служба Воловецького районного управління юстиції Закарпатської області, Воловецька державна нотаріальна контора, Державне виробниче підприємство технічної інвентаризації по Воловецькому району, про визнання право власності на майно в порядку спадкування за заповітом відмовити повністю.

Рішення набирає чинності по закінченні строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області через Воловецький районний суд.

Головуючий В.А. Вотьканич