Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Максимчук З.М.;

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

з участю позивачки,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Городоцький завод "Будматеріали" на заочне рішення Рівненського районного суду від 29 серпня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Городоцький завод "Будматеріали" про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

25 вересня 2013 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ТОВ "Городоцький завод „Будматеріалів" про стягнення 3 119 грн. невиплаченої заробітної плати, 26 485, 56 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування 1 700 грн. моральної шкоди.

Заочним рішенням Рівненського районного суду від 29 серпня 2014 року позов задоволено частково. З відповідача на користь позивачки стягнуто 1 349, 46 (785, 19 + 564, 27) грн. невиплаченої заробітної плати, 26 504, 28 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 500 грн. відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Рівненського районного суду від 26 грудня 2014 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення від 29 серпня 2014 року залишено без задоволення.

В поданій на рішення місцевого суду від 29 серпня 2014 року апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що у своїй позовній заяві ОСОБА_1 просила суд про стягнення з відповідача 3 119 грн. невиплаченої їй заробітної плати за квітень та червень 2009 року та 26 485, 56 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 9 липня 2010 року по 9 жовтня 2013 року.

Проте суд першої інстанції ухвалив рішення про стягнення невиплаченої заробітної плати за квітень та червень 2010 року.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24 грудня 1999 року у разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Однак при вирішенні спору місцевий суд на ці роз'яснення та правила ч. 2 ст. 117 КЗпП України належної уваги не звернув, моральну шкоду позивачці відшкодував безпідставно, а факт проведення з нею повного розрахунку при звільненні взагалі проігнорував.

Покликаючись на ці обставини, відповідач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене місцевим судом рішення частковому скасуванню з ухваленням у справі апеляційним судом нового рішення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 1 липня 2008 року працювала у відповідача майстром виробництва.

9 липня 2010 року наказом № 46-к з роботи була звільнена за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Отже, згідно із законом відсутність заборгованості перед позивачем із заробітної плати перед судом повинен довести роботодавець.

З відповіді територіальної державної інспекції з питань праці у Рівненській області від 28 травня 2014 року вбачається, що у квітні 2009 року позивачці відповідачем було нараховано до виплати 785, 19 грн., а у червні 2009 року - 564, 27 грн. заробітної плати (разом - 1 349, 46 грн.).

Відповідач у справі належних і допустимих законом доказів про виплату належної позивачці зарплати за квітень і червень 2009 року суду не надав, а позивачка із визначеним місцевим судом розміром невиплаченого їй заробітку за квітень і червень 2009 року в сумі відповідно 785, 19 грн. та 564, 27 грн. погодилася і рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржила.

Таким чином, місцевим судом було встановлено, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП України відповідач, звільнивши позивачку з роботи, не провів з нею повного розрахунку.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Звідси у разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Крім того, аналіз наведених вище норм закону свідчить про обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником у день звільнення, а не про обов'язок доказування звільненим працівником факту звернення до адміністрації підприємства з вимогою про проведення такого розрахунку.

Оскільки, як було встановлено судом, при звільненні позивачки з роботи відповідач не провів з нею повного розрахунку, ОСОБА_1 у вересні 2013 року звернулася в суд із даним позовом до відповідача про стягнення 3 119 грн. невиплаченої заробітної плати, 26 485, 56 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування 1700 грн. моральної шкоди.

Відповідач із вимогами позивачки не погодився і проти них заперечував.

Наведене свідчить про те, що між сторонами виник спір, у т. ч. щодо розміру заборгованості із заробітної плати.

Як було зазначено вище, позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача про стягнення невиплаченої заробітної плати підлягають задоволенню частково, з чим позивачка погодилася.

Тому, визначаючи їй розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, зобов'язаний був урахувати істотність та розмір невиплаченої позивачці заробітної плати, на яку вона дійсно має право (1 349, 46 грн.), порівняно із сумою 26 485, 56 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на яку вона претендує, а також те, що позивачка звернулася в суд із даним позовом до відповідача більше, аніж через три роки після звільнення.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд вважає за необхідне суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 9 липня 2010 року по 9 жовтня 2013 року для позивачки, яку місцевий суд визначив у розмірі 26 504, 28 грн. (незважаючи на те, що позивачка просила суд про стягнення 26 485, 56 грн.), зменшити до 2 000 грн.

З урахуванням наведеного рішення місцевого суду не у повній мірі відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, через що підлягає відповідній зміні.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 43 Конституції України право на працю включає в себе можливість людини заробляти собі на життя.

Непроведення відповідачем із позивачкою повного розрахунку при її звільненні з роботи частково позбавило позивачку частини зароблених нею засобів до існування.

У зв'язку з цим, на переконання апеляційного суду, допущені відповідачем порушення законних прав позивачки, вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, порушили її нормальні життєві зв'язки та призвели до моральних страждань.

За викладених обставин та відповідно до ст. 237-1 КЗпП України місцевий суд, виходячи з характеру та обсягу моральних страждань ОСОБА_1, засад розумності, виваженості і справедливості, цілком обґрунтовано визначив розмір морального відшкодування на її користь у сумі 500 грн.

Доводи відповідача із цього приводу в апеляційній скарзі є безпідставними.

Що стосується решти доводів апелянта, то зі справи безспірно вбачається, що позивачка просила суд про стягнення з відповідача 3 119 грн. невиплаченої їй заробітної плати за квітень та червень 2009 року, а також 26 485, 56 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 9 липня 2010 по 9 жовтня 2013 року (а. с. 1-3, 26).

Суд першої інстанції розглянув дану справу саме у цих заявлених ОСОБА_1 межах позовних вимог.

А тому за таких обставин допущена місцевим судом в оскаржуваному рішенні описка у вигляді стягнення з відповідача на користь позивачки невиплаченої заробітної плати за квітень і червень 2010 року може бути виправлена самим судом першої інстанції у порядку, що передбачений ст. 219 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Городоцький завод "Будматеріали" задовольнити частково.

Заочне рішення Рівненського районного суду від 29 серпня 2014 року частково змінити, зменшивши суму середнього заробітку, що підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю "Городоцький завод "Будматеріали" на користь ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні, з 26 504, 28 грн. до 2000 (дві тисячі) грн., а розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь держави, з 393,24 (278,54+114,7) грн. до 344 (триста сорок чотири) грн. 10 коп.

В решті рішення місцевого суду залишити без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: