АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/3923/15-ц Головуючий в І інстанції
Категорія 5 (І) ОСОБА_1
№ 22-ц/774/2306/К/15 Доповідач Соколан Н.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Соколан Н. О.,

суддів: - ОСОБА_2,ОСОБА_3,

при секретарі: - ОСОБА_4

В звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Нікопольського міскрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення та зняття з реєстрації,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення та зняття з реєстрації. В обґрунтування вимог зазначили, що відповідачі проживають у квартирі за адресою: м. Нікополь Дніпропетровської області, вул. Артема, 26/32, де зареєстровані з 2001 року з дозволу їх матері. ОСОБА_7 має право на 2/3 частини права власності зазначеної квартири, ОСОБА_8 належить 1/3 частина. Відповідачі в добровільному порядку не бажають виселятись з квартири, не сплачують комунальні послуги, перешкоджають позивачам користуватися належним їм майном. За таких обставин просили суд виселити відповідачів з квартири та зняти їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Нікопольського міскрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2015 року позов задоволено, виселено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 м. з квартири АДРЕСА_1 та знято відповідачів з реєстраційного обліку по вказані адресі.

В апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вважає, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи; не зясував, що відповідачі на протязі 13 років проживають у квартирі, сплачують комунальні платежі, не мають іншого помешкання, усі кошти вкладають у ремонт квартири, у відповідності до ст. 64 ЖК України мають бути визнані членами сім?ї наймача, суд безпідставно дійшов висновку про те, що вони вселились без достатніх правових підстав. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 65 ЖК України, вони набули рівного з членами сім?ї права на користування житлом.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції під час розгляду справи, в квартирі АДРЕСА_2 з 23.03.2004 року зареєстровані та проживають відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які зареєстровані з 09.11.2006 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності, з 07.08.1996 року квартира була зареєстрована на праві спільної часткової власності по 1/3 частині за кожним з позивачів та 1/3 частина за їх матірю ОСОБА_9.

ОСОБА_9 померла 25.08.2014 року, після її смерті ОСОБА_7 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_3, яка належала спадкодавцю ОСОБА_9

Таким чином, на час розгляду справи ОСОБА_7 має право на 2/3 частини права власності зазначеної квартири, ОСОБА_8 належить 1/3 частина.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 правомірно набули право власності житло, а тому, у відповідності до вимог ст. 391 ЦК України, мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з наступних підстав.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до ЗУ від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Приписами ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання членів сім'ї, інших осіб, та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідачами, які вселились до спірної квартири за згоди колишнього співвласника, не надано доказів щодо відсутності з їх сторони перешкод у користуванні своєю власністю позивачами, тому доводи апеляційної скарги щодо не дослідження судом всіх обставин, які мають значення для вирішення справи не можуть бути взяті колегією суддів до уваги.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для визнання відповідачів членами сім?ї померлого власника ОСОБА_9 не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки ця обставина не має правового значення для вирішення справи по суті.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі не є членами сім'ї позивачів, були зареєстровані в спірній квартирі попереднім співвласником ОСОБА_9, яка померла 25 серпня 2014 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачі позбавлені можливості вільно користуватись належною їм на праві власності квартирою, що згідно Конституції України порушує їх права та свободи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку щодо наявності вчинення перешкод зі сторони відповідачів в користуванні квартирою позивачами. Порушення права власності мають бути усунуті відповідно до положень ст. 321 ЦК України, оскільки право власності є непорушним, ніхто не може бути позбавлений цього права, або обмежений у його здійсненні.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Отже, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України, в достатньо повному обсязі встановив обставини справи, дав їм належну правову оцінку і ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, ст. ст. 313- 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Нікопольського міскрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: