У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, про скасування розпорядження, визнання дублікату свідоцтва про право власності недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду м. Києва від 20 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона та треті особи проживають у двох житлових кімнатах у квартирі АДРЕСА_1, наданих згідно ордеру, який не зберігся за терміном давності. У квітні 2013 року вона звернулася із заявою про приватизацію кімнат, однак їй було відмовлено, оскільки, відповідачі, які є співкористувачами спірної квартири, отримали свідоцтво про право власності на житло із неправильним розрахунком їх часток при приватизації.

В подальшому, рішенням суду розпорядження про видачу свідоцтва відповідачам було скасовано, а саме свідоцтво було визнано недійсним. Однак, позивачу стало відомо, що у 2012 році відповідачі отримали дублікат вищезазначеного свідоцтва та зареєстрували своє право власності на частку спірної квартири.

Посилаючись на зазначене, позивач просила суд визнати незаконним та скасувати розпорядження відділу (органу) приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 06 лютого 2012 року № 765 щодо видачі дублікату свідоцтва про право власності на житло від 26 квітня 2000 року на 62/100 частин квартири АДРЕСА_1, виданого на ім'я ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_7; визнати недійсним дублікат свідоцтва про право власності на житло від 26 квітня 2000 року, виданий відділом (органом) приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, який посвідчує право власності ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_7 на 62/100 частини квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження відділу (органу) приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 06 лютого 2012 року за №765 «Про оформлення дублікату свідоцтва про право власності на житло за адресою: АДРЕСА_1».

Визнано недійсним дублікат свідоцтва про право власності на житло від 26 квітня 2000 року, виданий відділом (органом) приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, який посвідчує, що 62/100 частини квартири АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 20 серпня 2015 року скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року.

Ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що розпорядженням органу приватизації Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації за № 765 від 06 лютого 2012 року задоволено клопотання ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_7 щодо оформлення дубліката свідоцтва про право власності на 62/100 частини в квартирі АДРЕСА_1 на ім'я вказаних осіб в рівних частках кожному, прийнявши при цьому також і рішення щодо визнання недійсним оригінала свідоцтва про право власності на житло, яке видано згідно з розпорядженням органу приватизації державного житлового фонду Радянського району м. Києва від 26 квітня 2000 року за № 24655.

Відповідно до довідки форми № 3 від 27 листопада 2013 року, виданої КП ЖЕК «Золотоустівська» ОСОБА_6 з сім'єю, яка складається з шести осіб прописані та мешкають в квартирі АДРЕСА_1 й займають дві кімнати житловою площею 52,0 кв.м. Сусідами по квартирі є ОСОБА_15 з сім'єю із трьох чоловік, які займають дві кімнати жилою площею 35,7 кв.м.

З матеріалів справи також вбачається, що Шевченківським районним судом м. Києва розглядалась справа № 761/20089/13-цза позовом ОСОБА_6 до Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_7 про скасування розпорядження Радянської районної державної адміністрації м. Києва № 24655 від 26 квітня 2000 року в частині передачі відповідачам у спільну власність в рівних частках 62/100 частини квартири АДРЕСА_1 та визнання недійсним свідоцтва від 26 квітня 2000 року про право власності останніх на спірну частину указаного житла.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 06 березня 2014 року скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2013 року, яким було відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні її позову до Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_7 про скасування розпорядження та визнання свідоцтва недійсним (справа № 761/20089/13-ц). Визнано незаконним і скасовано розпорядження Радянської районної державної адміністрації м. Києва № 24655 від 26 квітня 2000 року в частині передачі у спільну власність в рівних частках 62/100 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_7., ОСОБА_8, ОСОБА_7 та визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 26 квітня 2000 року, видане органом приватизації державного житлового фонду Радянського району м. Києва вищезазначеним особам на вказану частку квартири.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2015 року скасовано рішення апеляційного суду м. Києва від 06 березня 2014 року, справу за позовом ОСОБА_6 до Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_7 про скасування розпорядження та визнання свідоцтва недійсним (справа № 761/20089/13-ц) направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 травня 2015 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_6 у справі № 761/20089/13-ц та залишено без змін рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2013 року, яким відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні її позову до Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_7 про скасування розпорядження та визнання свідоцтва недійсним.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням апеляційного суду м. Києва від 06 березня 2014 року у справі № 761/20089/13-ц було визнано незаконним та скасовано розпорядження Радянської районної державної адміністрації № 24655 від 26 квітня 2000 року та визнано недійсним видане на ім'я відповідачів свідоцтво про право власності на спірне житло, дублікат якого позивач просила визнати недійсним у даній справі, у зв'язку із чим позовні вимоги ОСОБА_6 підлягають задоволенню.

Відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2015 року було скасовано рішення апеляційного суду м. Києва від 06 березня 2014 року, яким встановлено ті обставини, з яких виходив районний суд, задовольняючи позов ОСОБА_6 у даній справі, у зв'язку із чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Проте, повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При цьому, вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що у жовтні 2014 року представником ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_7 - ОСОБА_16, подано апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року.

У грудні 2014 року представником ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_7 - ОСОБА_16, до суду апеляційної інстанції подано клопотання про зупинення провадження у справі до у зв'язку із тим, що оскаржуване відповідачами рішення суду першої інстанції обґрунтовано, зокрема посиланням на обставини, установлені рішенням апеляційного суду м. Києва від 06 березня 2014 року у справі № 761/20089/13-ц, яким скасовано розпорядження Радянської районної державної адміністрації м. Києва № 24655 від 26 квітня 2000 року щодо передачі у спільну власність відповідачів 62/100 частин квартири АДРЕСА_1 і виконання зазначеного рішення суду апеляційної інстанції зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2014 року до закінчення касаційного розгляду зазначеної справи.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 04 грудня 2014 року клопотання представника ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_7 - ОСОБА_16, задоволено. Зупинено апеляційне провадження у справі до закінчення розгляду справи № 761/20089/13-ц в касаційному порядку.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 07 липня 2015 року апеляційне провадження у даній справі відновлено. Справа призначена до розгляду в суді апеляційної інстанції на 20 серпня 2015 року.

Особам, які беруть участь у справі суд апеляційної інстанції направляв судову повістку за вих. № 22-ц796/84/2015 від 07 липня 2015 року із зазначенням дати та часу апеляційного розгляду справи.

Указану судову повістку, яка направлена на адресу, зокрема, ОСОБА_6 було повернуто до суду апеляційної інстанції у зв'язку із закінченням встановленого строку зберігання (а.с. 161).

Доказів належного повідомлення ОСОБА_6 про дату і час апеляційного розгляду даної справи матеріали справи не містять.

За таких обставин, справа за позовом ОСОБА_6 до Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, про скасування розпорядження, визнання дублікату свідоцтва про право власності недійсним була розглянута судом апеляційної інстанції за відсутності ОСОБА_6, яка не була належним чином повідомлена про апеляційний розгляд даної справи.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Основним Законом України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. (ст. 55 Конституції України).

Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув, не врахував, що розгляд справи в суді апеляційної інстанції за відсутності особи, яка не була належним чином повідомлена про такий судовий розгляд позбавляє особу можливості захисту своїх прав, зокрема щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обмежує право на судовий захист, яке не може бути обмежене згідно зі ст. 64 Конституції України.

Крім того, оскаржене судове рішення не відповідає вимогам, що встановлені до змісту мотивувальної частини рішення апеляційного суду, що визначені у п. 3 ст. 316 ЦПК України.

Так, у мотивувальній частині рішення суду апеляційної інстанції мають зазначатися мотиви зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлені судом першої інстанції та не оспорені обставин, а також обставини, встановлені апеляційним судом, і визначені відповідно до них правовідносин; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Також, у цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті справи, що також є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Також, відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції також не відповідає.

Суд апеляційної інстанції, у порушення ст. 213, 303, 316 ЦПК України, повно та всебічно обставини справи не з'ясував, фактичних обставин справи не встановив та не дав оцінку всім доводам сторін у справі, а обмежився лише висновком про те, що судом касаційної інстанції було скасовано рішення апеляційного суду м. Києва від 06 березня 2014 року, яким встановлено ті обставини, з яких виходив районний суд, задовольняючи позов ОСОБА_6

При цьому, апеляційним судом не наведено жодних обґрунтувань, які б спростовували доводи позивача про порушення її відповідних права власності та не оцінено відповідність вимогам законодавства оспореного розпорядження відділу (органу) приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 06 лютого 2012 року № 765 та дублікату свідоцтва про право власності відповідачів на спірне житло.

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування оскарженого судового рішення із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 20 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик