Справа № 363/3901/13 Головуючий у І інстанції Підкураганний В. В.
Провадження № 22-ц/780/3274/15 Доповідач у 2 інстанції Волохов Л. А.
Категорія 19 22.10.2015
УХВАЛА

Іменем України

22 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Данілова О.М.,

при секретарі: Роговській Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу земельних ділянок частково недійсними, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та визнання права власності,

встановила:

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу земельних ділянок частково недійсними, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та визнання права власності задоволено частково.

Визнано договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,2478 га, розміщеної на території Лютізької сільської ради, АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, посвідчений 19 березня 2004 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрованим за № 3051, удаваним в частині власника (покупця).

Визнано ОСОБА_3 покупцем за договором купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,2478 га, розміщеної на території Лютізької сільської ради, АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, посвідчений 19 березня 2004 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрованим за № 3051.

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 13 квітня 2004 року з кадастровим номером НОМЕР_2, виданий ОСОБА_4.

Визнано договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,2472 га, розміщеної на території Лютізької сільської ради, АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, посвідчений 19 березня 2004 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрованим за № 3059, удаваним в частині власника (покупця).

Визнано ОСОБА_3 покупцем за договором купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,2472 га, розміщеної на території Лютізької сільської ради, АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, посвідчений 19 березня 2004 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрованим за № 3059.

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_3 від 13 квітня 2004 року з кадастровим номером НОМЕР_4, виданий ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі ОСОБА_9 вказує на незаконність рішення суду у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в порядку, визначеному ст. 303 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року „Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати тощо.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до статей 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 у жовтні 2000 року отримав тяжку черепно-мозкову травму, внаслідок якої став інвалідом. Враховуючи, що ОСОБА_4 не міг знаходити вільне спілкування із людьми та відокремився від навколишнього світу, ОСОБА_10 було прийнято рішення зареєструвати нерухоме майно на брата - ОСОБА_9 з метою покращення його стану здоров'я, набуття впевненості в собі, відчуття потрібності в суспільстві та знайомства з новими людьми шляхом його участі в процесі придбання земельних ділянок, про що позивач домовився з продавцями земельних ділянок - відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Також встановлено судом, що ОСОБА_10 особисто домовлявся про всі істотні умови договорів купівлі-продажу земельних ділянок, про їх ціну, сплатив за власні кошти їх покупну ціну, придбав земельні ділянки для своєї сім'ї, збудував на цих земельних ділянках житловий будинок у якому проживає по теперішній час із своєю сім'єю.

10 березня 2004 року між позивачем ОСОБА_10 та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір завдатку, відповідно до умов якого позивач сплатив останньому завдаток в розмірі 5 000 доларів США в якості забезпечення укладання спірних договорів купівлі-продажу земельних ділянок. У вказаному договорі сторони погодили об'єкт продажу - земельну ділянку площею 0,2478 га, розміщеної на території Лютізької ради, село Лютіж, вул. Ватутіна, Вишгородського району Київської області, ціну її продажу, порядок розрахунків, права і обов'язки сторін (т. 1, а.с. 155).

19 березня 2004 року між відповідачем ОСОБА_5, в особі представника ОСОБА_11, та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2478 га, розміщеної на території Лютізької ради, село Лютіж, вул. Ватутіна, Вишгородського району Київської області посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області та зареєстровано за номером 3051 (т.1, а.с. 9).

13 квітня 2004 року на підставі зазначеного договору відповідачем ОСОБА_4 був отриманий державний акт на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_1 з кадастровим номером: НОМЕР_2 (т.1, а.с. 12).

Згідно п. 2.2. Договору купівлі-продажу земельної ділянки-1, продаж земельної ділянки проводився за 21 929,00 (двадцять одну тисячу дев'ятсот двадцять дев'ять) гривень, які продавець (відповідач ОСОБА_5 отримав повністю до підписання даного договору.

10 березня 2004 року між позивачем ОСОБА_10 та відповідачем ОСОБА_6 було укладено договір завдатку, відповідно до умов якого позивач сплатив останньому завдаток в розмірі 5 000 доларів США в якості забезпечення укладання спірних договорів купівлі-продажу земельних ділянок. У вказаному договорі сторони погодили об'єкт продажу - земельну ділянку площею 0,2472 га, розміщеної на території Лютізької ради, село Лютіж, вул. Ватутіна, Вишгородського району Київської області, ціну її продажу, порядок розрахунків, права і обов'язки сторін (т. 1, а.с. 156)

19 березня 2004 року між відповідачем ОСОБА_6, в особі представника ОСОБА_11, та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2472 га, розміщеної на території Лютізької ради, село Лютіж, вул. Ватутіна, Вишгородського району Київської області посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області та зареєстровано за номером 3059 (т. 1, а.с. 10)

13 квітня 2004 року на підставі зазначеного договору відповідачем ОСОБА_4 був отриманий державний акт на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_3 з кадастровим номером: НОМЕР_4 (т.1, а.с. 11).

Згідно п. 2.2. Договору купівлі-продажу земельної ділянки-2, продаж земельної ділянки проводився за 21 876,00 (двадцять одну тисячу вісімсот сімдесят шість) гривень, які продавець (відповідач ОСОБА_6.) отримав повністю до підписання даного договору.

На підставі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 2 березня 2009 року № 2/2-843/09 ОСОБА_7 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_5, який зареєстрований 9 липня 2009 року за № 96, згідно якого вона зазначена власником земельної ділянки площею 0,2478 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_6, який зареєстрований 9 липня 2009 року за № 95, згідно якого вона зазначена власником земельної ділянки площею 0,2472 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 27-28).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 червня 2013 року зазначене рішення Вишгородського районного суду Київської області скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову (т. 1 а.с. 21-26).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 23 жовтня 2013 року рішення Апеляційного суду Київської області від 10 червня 2013 року скасовано , а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 2 а.с. 141-145).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 грудня 2013 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 2 березня 2009 року скасовано в частині зобов'язань КП «Вишгородське БТІ «Управління житлово-комунального господарства, промисловості», Лютізької сільської ради Вишгородського району Київської області, Київської регіональної філії ДП Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах вчинити певні дії та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні зазначених позовних вимог, у решті рішення суду залишено без змін (т. 2 а.с. 146-150).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 3 вересня 2014 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 2 березня 2009 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 18 грудня 2013 року скасовано , а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (том 2 а.с. 151-155).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 березня 2014 року, що набрало законної сили, було задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи -ВАТ «Трест Київміськбуд-3», АТ «Київміськбуд» про визнання договору про відступлення права вимоги частково недійсним та визнання права власності (т.2, а.с. 160).

Згідно із довідкою, підписаною директором ТОВ «Компанія Рікон», вбачається, що земельні ділянки, розміщені в АДРЕСА_1, площею 0,2472 га, кадастровий номер НОМЕР_4 та площею 0,2478 га, кадастровий номер НОМЕР_2, а також житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_2, неодноразово передавалися в іпотеку засновником товариства ОСОБА_10 в якості забезпечення виконання кредитних зобов'язань ТОВ «Компанія Рікон» перед банками. Усі дії з передачі земельних ділянок та житлового будинку в іпотеку, зокрема, проведення переговорів з банком, організація оцінки майна, узгодження умов іпотечних договорів тощо, проводились ОСОБА_3 як фактичним власником цього майна (т. 1 а.с. 158).

Відповідно до довідки від 11 вересня 2014 року № 691, виданої Лютізькою сільською радою Вишгородського району Київської області, ОСОБА_3 дійсно проживає по АДРЕСА_2 з 2006 року по даний час. Разом з ним проживають його дружина ОСОБА_7 та син ОСОБА_12 (т. 1 а.с. 159).

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У статті 215 ЦК України визначено підстави недійсності правочину: недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», йдеться про те, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ( 435-15 )) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

За звичаями ділового обороту презумується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Удаваним може бути не весь правочин, але лише в частині когось з його учасників, якщо буде встановлено що інший учасник за змістом договору домовлявся про істотні умови договору, про її ціну, сплатив за власні кошти її покупну ціну, придбав майно для себе та наступні дії сторін свідчать про прийняття виконання договору іншою стороною.

Відповідач ОСОБА_4, будучи належним чином повідомленим про час, день та місце розгляду справи до судових засідань не з'являвся. Подав до суду першої інстанції свої заперечення проти позову, в яких зазначив, що ним були укладені спірні договори купівлі-продажу земельних ділянок, які були ним особисто оплачені в повному обсязі, про що свідчить сам факт їх підписання, та відомості про його доходи за період із 23 вересня 1999 року по 19 серпня 2009 року як фізичної особи-підприємець, які перевищують вартість спірних земельних ділянок.

Крім того ОСОБА_4 вказав, що у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 березня 2014 року у справі №2/756/190/14-ц, яке набрало законної сили, встановлено, що спірні земельні ділянки по АДРЕСА_1 хоча і зареєстровані на ім'я відповідача ОСОБА_4, однак придбавалися за рахунок ОСОБА_3

Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Колегія суддів також погоджується із висновками суду першої інстанції щодо незастосування строків позовної давності та обґрунтуванням судом таких висновків, погоджуючись, що станом на дату звернення позивача до Вишгородського районного суду Київської області із позовом, що вирішується судом, строк позовної давності не сплинув.

Відповідно до пункту 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність.

Отже, на позовні вимоги позивача не поширюються правила про позовну давність, оскільки пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо земельних ділянок.

У відповідності до статті 261 ЦК України перебіг позовної давності почався з дня коли Позивач дізнався про порушення його суб'єктивного права власності, тобто із травня 2013 року. Згідно з статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивач звернувся з позовною заявою до Вишгородського районного суду Київської області 25 вересня 2013 року.

Апелянт не надав будь-яких належних, допустимих доказів щодо спростування таких висновків суду.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_13

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін. Якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильно по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, правильно дійшов висновку про наявність визначених законом підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_10, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: