справа № 216/1791/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2015 року. Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу

в складі: головуючого судді - Биканова І.Р.

за участю секретаря - Рашник С.В.

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши в відкритомусудовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

26.03.2015 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення з житлового приміщення. В обґрунтування позову вказує, що вона являється власником квартири АДРЕСА_1. Відповідач зареєстрований в спірній квартирі, з ним вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 01.12.1989 р. Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 22.01.2002 р. шлюб між ними був розірваний, однак відповідач продовжував проживати разом з нею, вони неодноразово мирилися, потім припиняли шлюбні стосунки через те, що той зловживав спиртними напоями, в 2009 р. вона зверталася в Центрально-Міський РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області, а постановами Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 14.08.2009 р. та 07.12.2009 р. відповідач був притягнений до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП, а також 25.02.2015 р. та 27.02.2015 р. вчиняв психологічне насилля в сімї, а саме: відрізав компютерний провід, закрив вхідні двері та не впускав її з донькою в квартиру, вона знову змушена була звертатися за захистом в органи міліції. Просить суд виселити відповідача з квартири, в звязку з неможливістю спільного проживання в квартирі, без надання іншого житлового приміщення.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, пояснила, що відповідач зловживає спиртними напоями, вже тривалий час застосовує до неї фізичне насилля, ображає, вона довгий час його жаліла не дивлячись на те, що той її бив, а в даний час вже сама немає можливості вільно проживати в квартирі, яка належить їй на праві приватної власності.

Відповідач позов не визнав пояснив, що алкоголь він не вживає, він працює водієм, а розлучилися вони з позивачем тому, що він був раніше судимий, а вона працювала в органах міліції. Він не заважає позивачу проживати в спірній квартирі. Декілька разів позивач викликала працівників міліції внаслідок їхніх суперечок, але і він звертався до органів міліції з заявами на протиправні дії ОСОБА_1 по відношенню до нього. Просить суд відмовити позивачу в позові.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно ч.3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмеженний у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сімї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частина 4 статті 156 ЖК України встановлює, що до членів сімї власника квартири належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.64 ЖК України, членами сімї, окрім дружини, батьків та дітей, може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають з наймачем.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 на праві приватної власності належить ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на власність зареєстрованого в Комунальному підприємстві ДОР «КБТІ» 14.08.2007 р., номер запису 43, в книзі 57ж-43 а.с.8-9, рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 22.01.2002 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано а.с.6,7. Згідно довідки Житлово-будівельного кооперативу «Центральний-2» від 02.03.2015 р. № 21, за адресою: АДРЕСА_3, зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 а.с.14, факт проживання за вищевказаною адресою відповідач не заперечую.

Постановами Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 14.09.2009 р., від 07.12.2009 р. та від 05.03.2015 р. встановлено, що ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності за ст.173-2 ч.1 КУпАП а.с.15,16,22.

Відповідно до ст.39 КУпАП, якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню.

ОСОБА_3 13.08.2009 р. зверталася до Центрально-Міського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з заявою за фактом нанесення тілесних ушкоджень та фізичного болю батьком ОСОБА_2, що підтверджується довідкою Центрально-Міського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області а.с.25.

Висновками за фактом виклику міліції на адресу вул.Миколаївське шосе, 8/43 від 04.03.2015 р. та від 05.03.2015 р. встановлено, що 26.02.2015 р. о 22.30 год. та 27.02.2015 р. о 13.15 год. до Центрально-Міського РВ КМУ звертався ОСОБА_2 з заявами про конфлікт з громадянами а.с.55,57.

Допитавши свідків в судовому засіданні суд встановив наступні факти.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що ОСОБА_2 часто бив свою дружину ОСОБА_1, доньку, неодноразово до них приїздили працівники міліції.

ОСОБА_4, пояснила, що позивач її мати, відповідач вітчим. Спірну квартиру мати отримала, після того як почав проживати з ними відповідач постійно були сварки, бійки, він зловживав спиртними напоями. Був випадок коди її сестра прийшла з нічної зміни додому, а вітчим не впустив її в квартиру, побив посуду, пошкодив меблі. В даний час мати не проживає в спірній квартирі.

ОСОБА_8, пояснила, що позивач з відповідачем колишні її сусіди, в їх домі вона вже шість років не живе. Їй відомо, що раніше ОСОБА_2 бив свою дружину, розрубав ногу сокирою.

ОСОБА_3, вказала, що позивач її мати, а відповідач батько, в них в сімї постійно були сварки, бійки, батько бив їх з матірю, а та все пробачала. На початку лютого 2015 р. знову була бійка, вони викликали працівників міліції.

ОСОБА_9, пояснила, що вона сусідка, відповідач будучи в стані алкогольного спяніння не стриманий, до неї ставиться завжди добре. Їй відомо, що в нього в сімї часті сварки.

ОСОБА_10 вказав, що працював дільничним інспектором Центрально-Міського РВ КМУ на вулиці, де проживають сторони по справі. В лютому 2015 р. до нього зверталася позивач з проханням аби він вжив заходів з метою припиненням скандалів зі сторони відповідача, однак поговорити з ОСОБА_2 йому не вдалося, той не відкрив двері. Через декілька днів вже з заявою до райвідділу звернулася ОСОБА_1 та її донька, приїхавши за місцем проживання довелося вибивали двері щоб потрапити в квартиру, після чого був складений протокол про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст.173-2 ч.1 КУпАП, останній знаходився в стані алкогольного спяніння.

ОСОБА_11 пояснила, що сторони по справі її сусіди, живуть на одній площадці, в їх квартирі постійні сварки, 20 років назад ОСОБА_1 ходила побита своїм чоловіком, і зараз нічого не змінилося. В лютому 2015 р. відповідач не пускав в квартиру позивача, викликали працівників міліції, вибивали двері.

ОСОБА_12, пояснила, що вона живе в одному будинку, але в різних підїздах зі сторонами по справі. ОСОБА_2 вона не бачила в стані алкогольного спяніння, які в нього стосунки в сімї їй не відомо.

Частина 1 статті 116 ЖК України визначає, що якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

До винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу.

До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.

Пленум Верховного суду України в п.17 постанови №2 від 12 квітня 1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу.

Таким чином законодавством встановлений чіткий порядок для виселення інших осіб, які проживають разом з власниками житла.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частина 4 статті 60 ЦПК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як зясовано в ході розгляду справи, між сторонами вже не один рік періодично тривають конфліктні ситуації, з досліджених матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності за ст.173-2 ч.1 КУпАП в 2015 р. лише один раз. Разом з тим, допитані свідки пояснювали про застосування фізичного насилля до позивача та її доньки зі сторони відповідача за минулі роки, або взагалі не вказували період, наявний лише одиничний випадок в лютому 2015 р. про який відомо сусідам та за результатами якого відповідача було притягнено до адміністративної відповідальності в порядку встановленому законом.

Але, сама по собі наявність періодичних неприязних, конфліктних відносин між сторонами по справі не може бути безумовною підставою для виселення відповідача зі спірної квартири.

Таким чином суд приходить до висновку, що у порушення статті 60 ЦПК України позивачем не було виконано свого процесуального обовязку із подання належних доказів обґрунтованості заявленого позову, що зумовлює необхідність визнання позовних вимог необґрунтованими із постановленням рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10, 27, 31, 60, 169, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 109, 116, 150, 156, 157 ЖК України суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового приміщення відмовити.

Сторони мають право оскаржити рішення подавши протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційну скаргу в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу.

СУДДЯ: