ЄУН № 337/2632/15-ц
Провадження 2/337/1189/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2015 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді - Сидорової М.В.

при секретарі - Стафорової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус ОСОБА_3, про визнання права власності та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності в спільному майні, стягнення компенсації, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача та після уточнення позовних вимог вказує, що 14.02.1998 року було укладено договір №58 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Вказаний договір зареєстровано товарною біржею «Універсал 97», про що зроблено запис у журналі реєстрації за №58 від 14.02.1998 року.

Згідно вказаного договору ОСОБА_4 продав, а її мати - ОСОБА_5, вона ОСОБА_1 (ОСОБА_5, ОСОБА_6) ОСОБА_7, та її рідний брат - ОСОБА_2, придбали в спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1.

17.02.1998 року право спільної сумісної власності було зареєстровано у Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстраційним №34759.

10.08.2014 року її мати - ОСОБА_5 померла, після її смерті єдиними спадкоємцями першої черги є її діти вона та ОСОБА_2 Спадкове майно складається з частини квартири АДРЕСА_1, що належала померлій на праві спільної сумісної власності.

Після смерті ОСОБА_5 вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. ОСОБА_2 звернувся з заявою до нотаріуса про відмову у прийнятті спадщини.

Після спливу шести місячного строку, позивачка звернулась до нотаріуса для оформлення та видачі їй свідоцтва про право власності на спадщину, але нотаріус відмовив в оформленні спадщини у звязку з тим, що відсутній оригінал правовстановлюючого документу на квартиру. У звязку з чим приватним нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчинені нотаріальних дій №15/02-31 від 13.02.2015року.

На теперішній час позивачка бажає оформити спадщину після смерті матері, але не має змоги цього зробити, оскільки відсутній оригінал правовстановлюючого документу на квартиру, також вона бажає підтвердити своє право власності за вказаним договором, оскільки сама по собі позовна вимога про визнання правочину дійсним, не породжує права власності на квартиру.

На сьогоднішній день оригінал правовстановлюючого документу було втрачено, а отримати його дублікат не можливо внаслідок відсутності установи що його видав.

Також вказує, що 11.02.2005 року вона та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб, після чого її прізвище «Сторожук» було змінено на «Крамаренко», а 23.04.2015р. вона уклала шлюб з ОСОБА_8, та після державної реєстрації шлюбу набула прізвище ОСОБА_8.

Також зазначає, що єдиною можливість визнання її законних прав як власника майна за договором купівлі-продажу, так і в порядку спадкування за законом це звернення до суду з позовними вимогами.

Просить встановити розмір часток співвласників ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_5, яка померла 10.08.2014р., у спільному сумісному майні, а саме у квартирі АДРЕСА_2, по 1/3 частині кожному; визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину спірної квартири після смерті матері ОСОБА_5; визнати за нею право власності на 1/3 частину спірної квартири як на частку у спільному майні.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про припинення права власності в спільному майні, стягнення компенсації, в якому вказав, що 14.02.1998 року було укладено договір №58 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, відповідно до якого він, позивачка та їх мати ОСОБА_5 стали спільними сумісними власниками вказаної нерухомості. Договір зареєстровано товарною біржею «Універсал 97», про що зроблено запис у журналі реєстрації за №58 від 14.02.1998 року, а 17.02.1998 року право спільної сумісної власності зареєстровано у Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстраційним №34759.

Спірна квартира складається з двох ізольованих кімнат, площею 20,5 та 17,8 кв.м. На його долю припадає 1/3 частина спірного майна, тобто 9,43 кв.м., що не відповідає мінімальному розміру жилої площі на особу згідно з п.2.24 Державних будівельних норм України (ДБН В.2.2.-15-2005). Він може використовувати та розпоряджатись своєю власністю, виділити її в натурі, тому єдиною можливістю реалізації його законних прав як співвласника вказує на його необхідність звернення до суду із вказаним позовом про припинення його права власності на частку у спільному сумісному майні та стягнення на його користь компенсації його частки, визнавши право власності на його частку за позивачкою.

Проситьвизначити за ним зі спільної сумісної власності 1/3 частку у квартирі АДРЕСА_3, припинити його право власності на вказану частку, стягнути з ОСОБА_1 на його користь компенсацію його частки в спільному у майні в розмірі 165 893грн., визнавши за нею право власності на його частку квартири.

ОСОБА_5 в судове засідання не прибули, подали письмові заяві, в яких наполягають на своїх позовних вимогах та вказують, що ОСОБА_1 визнає вимоги ОСОБА_2, а ОСОБА_2 не заперечує проти задоволення вимог ОСОБА_1

Третя особа - приватний нотаріус ОСОБА_3 подала суду письмову заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутність.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наданих доказів.

Так, судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 14.02.1998р. в ході біржових торгів ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5, ОСОБА_9 та ОСОБА_2 придбали в спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 50,86 кв.м., житловою площею 28,3 кв.м. (а.с.14).

Вказаний договорі відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції на день вчинення правочину) зареєстрований Запорізькою товарною біржею «Універсал-97», про що зроблений запис в журналі реєстрації за №58 від 14.02.1998р. (а.с.14 зворот).

17.02.1998р. право спільної сумісної власності ОСОБА_5, ОСОБА_9 та ОСОБА_2 було зареєстровано у Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстраційним №34759, про що міститься відмітка на примірнику договору, копія якого є в матеріалах справи.

11.02.2005 року ОСОБА_9 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб, після чого прізвище позивачці «Сторожук» було змінено на «Крамаренко», а 23.04.2015р. ОСОБА_10 уклала шлюб з ОСОБА_8, та після державної реєстрації шлюбу набула прізвище ОСОБА_8.

Судом також встановлено, що ОСОБА_5 є матірю сторін: позивача ОСОБА_8 (ОСОБА_5, ОСОБА_10) А.Ю. та відповідача ОСОБА_2, що підтверджується копіями свідоцтв про народження, про укладання шлюбу, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с.8, 11).

У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність права власності не встановлена судом.

Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Статтею 368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до вимог ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільній сумісній власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

При праві спільної сумісної власності кожному співвласникові належить стиснуте право власності на спільне майно. Тому майно, що є обєктом права їх спільної сумісної власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. При поділі майна між учасниками права спільної сумісної власності, а також при виділі частки одного зі співвласників необхідно попередньо визначити розмір частки кожного зі співвласників у праві власності на спільне майно. При поділі майна, що належить учасникам права спільної сумісної власності, вважається рівність часток у праві власності, що належить учасникам права спільної сумісної власності, якщо інше не передбачено законом, домовленістю сторін або не встановлено судом згідно з вимогами ст. 372 ЦК України.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду.

10.08.2014 року ОСОБА_5 померла (а.с.13). Заповіту остання не залишила. Після її смерті спадкоємцями першої черги є її діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Спадкове майно складається з частини квартири АДРЕСА_1, що належала померлій на праві спільної сумісної власності.

На підставі викладеного, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_4, належить позивачу, відповідачу та спадкодавцю ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності, будь-яких угод щодо визначення їх часток в спільній власності не укладалося, таким чином при визначенні частки квартири, яка є спадковим майном, суд керуючись нормами ЦК України про рівність часток у праві спільної сумісної власності, прийшов до висновку, що сторонам та ОСОБА_5 належить по 1/3 частки вказаної квартири, та саме така частка, яка належала ОСОБА_5 і є спадковим майном після її смерті.

Щодо позовної вимоги про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину спірної квартири, суд враховує, що згідно копії спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_5, з заявою про прийняття спадщини 04.10.2014р. до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 звернулась донька померлої - ОСОБА_1

04.10.2014р. син померлої ОСОБА_5 - ОСОБА_2 подав приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 заяву про відмову від права на спадщину та від спадщини, яка залишилась після смерті матері на користь ОСОБА_10

Згідно постанови приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 від 13.02.2015р., ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири АДРЕСА_1, після померлої 10.08.2014р. матері ОСОБА_5 відмовлено в звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на квартиру (а.с. 15).

Згідно висновку від 12.03.2015р. про ринкову вартість обєкту оцінки двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_5, виконаної ТОВ «Інноваційна група Шеду», на дату оцінки ринкова вартість спірної квартири складає 497697,00грн.(а.с.17-18).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 1222, ч.1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом норм статей 1268 - 1269 ЦК України, порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того, чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Виходячи зі змісту чч. 2, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, яка йому належить з часу відкриття спадщини, незалежно від часу її прийняття при умові, що він не заявив про відмову від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Враховуючи викладені вище обставини, зокрема, що позивач є спадкоємцем першої черги, звернулась у встановлений законом строк до нотаріуса із завою про прийняття спадщини, суд дійшов висновку, що позивач спадщину прийняла і свого права на спадщину не втратила, в той час коли відповідач, який також є спадкоємцем першої черги відмовився від прийняття спадщини. Враховуючи відсутність наявності правовстановлюючого документа на право власності на спірне майно за померлою, суд вважає доведеним той факт, що позивач не може здійснити свої спадкові права у позасудовому порядку.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач набула право власності на спірну частку в квартирі на законних підставах - в порядку спадкування після смерті своєї матері та за нею має бути визнане право власності в порядку спадкування.

Щодо вимоги позивачки про визнання за нею права власності на 1/3 частку спірної квартири, яка не може бути підтверджена через відсутність правовстановлюючого документа, суд враховує, що відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом наведеної норми права потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Оскільки судом встановлено, що позивачем втрачено правовстановлюючий документ на спірну квартиру, в той час коли спірна квартира набута законно, на підставах не заборонах законом, власність сторін була зареєстрована у встановленому на той час законом порядку, позивач як співвласник не в повній мірі може здійснювати своє право власності щодо зазначеного нерухомого майна, та не може усунути вказані порушення іншим шляхом, суд приходить до висновку про визнання за позивачкою права власності на її частку квартири, яка є спільною сумісною власністю, а саме на 1/3 частину.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Відповідно до ч.2 ст.364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим ч.2 ст. 183 ЦК України неподільна річ), співвласник, який бажає виділу має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

За встановлених обставин, враховуючи, що спірна квартира є неподільним майном, спільне користування сторонами у справі даною квартирою неможливе і не відповідає позиції сторін, що ними визнається, припинення права власності відповідача не завдасть істотної шкоди його інтересам, вартість спільного сумісного майна не оспорюється сторонами, беручі до уваги, що сторони домовились про спосіб його розподілу та позивач не заперечує сплатити відповідачу його частку у спільному майні в сумі 165 893грн. в якості компенсації за належну йому 1/3 частину квартири, а відповідач бажає отримати таку компенсацію, суд вважає за можливе задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2

Повний текст рішення виготовлено 20.07.2015р.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 321, 317, 319, 391, 383 ЦК України, ст.150 ЖК України, ст. ст. 1,10,11,60,130,159,213-215, 224 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус ОСОБА_3, про визнання права власності та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності в спільному майні, стягнення компенсації задовольнити.

Визначити, що розмір часток співвласників: ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_5, яка померла 10.08.2014р., у спільному сумісному майні, а саме у квартирі АДРЕСА_2, є рівними та складають по 1/3 частині кожному.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_3,з яких:

на 1/3 частку в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5, яка померла 10.08.2014 року,

на 2/3 частки в порядку поділу спільного сумісного майна зі ОСОБА_2.

Припинити право власності ОСОБА_2 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію його частки в спільному сумісному майні в розмірі 165 893,00 грн.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Хортицький районний суд м.Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя:

20.07.2015