Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Бедевлянської сільської ради, ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно та скасування рішення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 04 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернувся до Тячівського районного суду Закарпатської області з позовом до Бедевлянської сільської ради, ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно та скасування рішення, посилаючись на те, що він до шлюбу з ОСОБА_5, у 1976 році побудував житловий будинок у АДРЕСА_1. Право власності на вказаний будинок оспорюється його дружиною ОСОБА_5 Рішенням Бедевлянської сільської ради від 20 грудня 2013 року № 381 надано дозвіл йому та ОСОБА_5 на розробку проекту відводу земельної ділянки для передачі у спільну сумісну власність, на якій розташований збудований ним житловий будинок. Позивач вважає зазначене рішення сільської ради незаконним, оскільки спірна земельна ділянка є його особистою власністю.

З урахуванням уточнень, позивач просив: визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1; скасувати рішення Бедевлянської сільської ради від 20 грудня 2013 року № 381 про надання дозволу на розробку проекту відводу земельної ділянки для передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 площею 0,1185 га, що розташована у АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_4 право на приватизацію зазначеної земельної ділянки.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 лютого 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Скасовано рішення Бедевлянської сільської ради від 20 грудня 2013 року № 381 про надання дозволу на розробку проекту відводу земельної ділянки для передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 площею 0,1185 га, що розташована у АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 04 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

ОСОБА_4, не погоджуючись з даним судовим рішенням апеляційної інстанції, подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду Закарпатської області від 04 червня 2015 року та залишити в силі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 лютого 2015 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до спірних правовідносин, в частині вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок, необхідно застосувати законодавство, яке діяло на час завершення будівництва спірного будинку.

За одними даними він був побудований у 1976 році (а.с. 8,12,28,55), за іншими - у 1977 році (а.с. 48,182).

На той час чинним був ЦК УРСР ( в ред.1963 року). Згідно ст.71 цього Кодексу загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), було встановлено у три роки.

Таким чином, відповідно до приписів ст. 4 та ст. 76 ЦК УРСР для ОСОБА_4 право на позов про визнання права власності на жилий будинок виникло у 1977 році.

Є доведеним, що до введення в дію нового ЦК України (ред. 2003 року) він з даним позовом до суду не звертався, а отже пропустив строк позовної давності.

Згідно вимог ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Жодних поважних причин звернення ОСОБА_4 до суду з позовом про визнання права власності через 37 років після завершення будівництва жилого будинку апеляційний суд не встановив.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в частині визнання права власності на спірний будинок у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_4 про скасування рішення Бедевлянської сільської ради № 381 від 20 грудня 2013 року, яким на земельну ділянку площею 0,1185 га в АДРЕСА_2 надано дозвіл на розробку проекту відводу для передачі у спільну сумісну власність подружжю ОСОБА_4, то суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, дійшов до правильного висновку, що вказане рішення не порушує право позивача на землю, оскільки він не набув права користування або права власності на спірну земельну ділянку в порядку, встановленому земельним законодавством, яке було чинним в період з 1972 по 2014 роки, так як матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відведення позивачу 0,1185 га землі по АДРЕСА_3 за рахунок земельної ділянки його батьків, а також рішення державного органу з вказаного питання.

Судом апеляційної інстанції повно встановлені фактичні обставини справи на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів та вірно застосовані норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 04 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук