Справа № 211/788/15-ц
Провадження № 2/211/849/15
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

17 грудня 2015 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Бардін О. С.

при секретарі Мариненко Е.П., Зоріній С.М.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

за відсутності: відповідача ОСОБА_5

третіх осіб ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кривому Розіцивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача приватних нотаріусів Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору дарування 1/2 частки квартиру недійсним, визнання договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду 05 лютого 2015 року з позовом, вказавши, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № 8164 від 04.06.1993 року, виданого згідно з розпорядженням від 15.03.1993 року № 3102 органом приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради, йому та відповідачу ОСОБА_5 належала на праві приватної спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1.

Згідно договору від 26.11.2010 року про визначення часток, посвідченого приватним нотаріусом криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6, йому та відповідачу ОСОБА_5 належить по ? частці вищевказаної квартири.

На початку 2011 року ОСОБА_5 ініціювала розмову з позивачем про передачу їй у приватну власність ? частки його квартири, мотивуючи тим, що відчуження ? частки квартири за життя, позбавить її клопотів повязаних із спадкуванням. Так як у позивача були теплі родинні стосунки з відповідачем, яка є його донькою, він за договором від 03.05.2011р. подарував їй належну йому 1/2 частку квартири.

07.01.2015р. до нього прийшла незнайома жінка, яка повідомила, що вона є власником квартири і показала йому рішення суду про визнання його таким, що втратив право користування даною квартирою. На наступний день після роботи він не зміг потрапити до квартири, так як замки на вхідних дверях квартири були змінені.

Договір дарування був укладений позивачем внаслідок помилки щодо правової природи правочину, так як він не тільки позбавляв відповідача від зайвих клопіт при спадкуванні його частки, а й позбавив позивача права користування житлом.

Позивач просить визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 від 03.05.2011 року, укладений між ним та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8 за реєстровим № 618.

11.06.2015р. позивач уточнив свої позовні вимоги, вказавши, що в грудні 2014р. ОСОБА_5 продала спірну квартиру ОСОБА_3, що вона не мала права робити, так як є недійсним договір дарування частки квартири.

Позивач просить визнати недійсними договір дарування 1/2 частки квартири та договір купівлі-продажу квартири, укладений 05.12.2014р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в 1/2 його частині, витребувати з чужого незаконного володіння у ОСОБА_3 1/2 частку квартири.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, його представник ОСОБА_2 позов підтримали з підстав, наведених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_5в судове засідання не зявилась, про дату слухання справи була повідомлена належним чином, звернувшись до суду з запереченням проти позову, вказавши, що в теперішній час проживає в Туреччині. Позивач покинув її з мамою, коли їй було 11 років та пішов до іншої жінки, ніколи не допомагав та не цікавився її життям.

Періодично він зявлявся, принижував її матір та її, інколи навіть бив її. Ніяких теплих рідних стосунків між нею та батьком ніколи не було.

Спірну квартиру вирішили оформити на неї та батька, так як на мамі була записана інша квартира. Домовилися з батьком оформити квартиру повністю на неї, так як раніше він їй не допомагав. Договір дарування складали у нотаріуса ОСОБА_9, яка розяснила ОСОБА_1, що це не договір довічного утримання, розяснила наслідки укладання договору. В момент виписування його з квартири вона не знала де він проживає та з ким, комунальні платежі він не платив кілька років. Восени 2014 року вона вирішила продати квартиру та виїхати до Туреччини разом з мамою до свого чоловіка. Після того як вона продала квартиру, вона особисто йому зателефонувала та сказала про це. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. (а.с. 68-74 заперечення, копія паспорта).

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що 05.12.2014р. вона уклала з ОСОБА_5, договір купівлі-продажу квартири. В квартирі на той час проживала ОСОБА_5, її мати, чоловік та син, яким вона дозволила пожити в квартирі деякий час, доки вони зберуться.

12.01.2015 року о 9.00 годині ранку вона приїхала до квартири, забрала ключі і вони поїхали. Прийшовши згодом, вона побачила як ОСОБА_1 намагається відчинити замок. Вона йому показала документи на квартиру. Вона 14.01.2015р. змінила вхідні двері. На час виїзду ОСОБА_5 з сімєю з квартири та була порожня, ніяких речей в ній не залишилося.

Представник відповідача ОСОБА_4 позов не визнала, просить застосувати строк позовної давності.

Третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 в судове засідання не зявилась, про дату слухання була повідомлена своєчасно та належним чином. (а.с.81 ).

Третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 в судове засідання не зявився, про дату слухання був повідомлений своєчасно та належним чином. ( а.с. 82).

Вислухавши учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в позові необхідно відмовити.

В судовому засіданні встановлено, що 03.05.2011 року ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_5 прийняла в дар 1/2 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3. Договір посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 618 і зареєстрованого в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 27.05.2011 року. Вказана частка належала ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 8164 від 04.06.1993 року та договору про визначення часток нерухомого майна ( квартири) що є у спільній сумісній власності, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 26.11.2010 року за реєстровим № 154, право власності за якими зареєстроване в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 28.01.2011 року за реєстраційним № 32124091 ( а.с. 65-66 копія договору).

ОСОБА_5 05.12.2014 року продала ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу вказану квартиру. Договір посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 1242 ( а.с. 44-45).

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що вона працює ріелтером і допомагала ОСОБА_5 продавати квартиру. В квартирі була 23 рази на тиждень, так як приводила покупців. У квартирі завжди була ОСОБА_11 з мамою, її чоловік - іноземець та її дитина. ОСОБА_11 продавала квартиру, так як збирались виїхати за кордон. Батька ОСОБА_11 вона не бачила. Зі слів ОСОБА_11, батько живе з іншою сімєю.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_1 знає біля 20 років. В 2011 році він дізнався, що той робить заповіт на дочку. ОСОБА_11 не знав, що це був договір дарування. У квартирі ОСОБА_1 бував 2-3 рази на місяць, проживали у квартирі разом ОСОБА_1, його дружина та дочка. Останній раз був у квартирі перед новим роком. У січня 2015 року ОСОБА_1 йому зателефонував та сказав, що дочка продала квартиру і йому ніде жити, тому він з січня живе у нього.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що знає ОСОБА_1 та його сімю з 1986 року, ОСОБА_1 все життя жив у цій квартирі, з його слів він не знав, що підписав. Був у них в гостях раз на місяць.

Суд критично оцінює пояснення свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в частині того, що ОСОБА_1 начебто зробив заповіт в 2011 році на імя доньки і проживав в квартирі до 2015 року, так як сам позивач ні в позовній заяві, ні в поясненнях, наданих в судовому засіданні не натякав на заповіт, вказував на те, що укладав саме договір дарування і розумів його зміст. Свідок ОСОБА_10 пояснила, що восени 2014р. не бачила позивача в квартирі. А відповідач ОСОБА_3 пояснила, що в січні 2015р. ніяких речей в спірній квартирі не було, що позивач навіть не спростовував.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 25.12.2014р. задоволено позов ОСОБА_5, визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі по вул.. Косіора, 105/46 (а.с.8-9).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.06.2015р. рішення районного суду від 25.12.2014р. скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5 (а.с.76-77).

На момент укладення договору купівлі-продажу квартири позивач був зареєстрований в ній. Але реєстрація позивача в квартирі не могла вплинути на укладення договору купівлі-продажу, так як ОСОБА_5 була одноособовим власником квартири.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування, розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник майна володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203,717 ЦК, України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до частини 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Позивач мотивував свої позовні вимоги тим, що укладаючи договір дарування, неправильно сприйняв саму природу договору та уклав договір дарування під впливом помилки.

Суд вважає, що це не відповідає дійсності, так як відповідно до пункту 4.2 договору дарування від 03.05.2011р. сторони стверджували, що однаково розуміють значення і умови договору та його правові наслідки, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі (а.с.65-зворот.).

З розяснень, які викладені в п.19 постанови Пленуму ВС «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 №9, убачається, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом (ч.1 ст.229 ЦК).

Позивач стверджував, що розумів, що укладає саме договір дарування. На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним він не довів у суді, що дійсно помилився і помилка суттєво вплинула на його волевиявлення, і помилка насправді мала місце, тобто не надав суду докази, які б свідчили про його помилку щодо істотних обставин правочину, всі його докази ґрунтуються тільки на припущеннях.

Йому нотаріусом були розяснені усі правові наслідки укладання договору дарування, він ознайомився з текстом договору, підписавши його, підтвердив досягнення згоди щодо усіх істотних умов договору та те, що його зовнішнє волевиявлення відповідало його внутрішній волі.

Всупереч положенням ст.60 ЦПК України позивач не надав суду доказів, які б об'єктивно вказували, що на момент укладення договору дарування він діяв під впливом помилки, яка має істотне значення.

Договір купівлі-продажу спірної квартири від 05.12.2014р. не може бути визнаний недійсним, так як для цього немає правових підстав. Укладений він без порушень, з додержанням вимог, передбачених ст.203 ЦК України. Укладений до нього договір дарування квартири також визнається судом укладеним на законних підставах.

Керуючись ст.ст.203,215-217,229,256,257,317,319,358,388 ЦК України, ст.ст.10,60,88, 212ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

в позові ОСОБА_1 відмовити повністю.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в апеляційний суд Дніпропетровської області через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: ОСОБА_14