Справа № 265/5705/15-ц
Провадження № 2/265/2379/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Азаровій А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в порядку регресу, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про відшкодування в порядку регресу витрат, повязаних із виплатою страхового відшкодування, посилаючись на те, що між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ВЕ 4601796 від 10 листопада 2010 року, за яким страховик зобовязався відшкодовувати шкоду заподіяну страхувальником життю здоровю та майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, яким виступав автомобіль НОМЕР_1. Так 23 серпня 2011 року в с. Гнутово по вул. 40 років Жовтня 36 сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю забезпеченого автомобіля під управлінням ОСОБА_1 та автомобіля ВАЗ 2101 н/з ДЦМ 4326 під управлінням ОСОБА_2, в результаті якої було пошкоджено автомобіль ОСОБА_2 Винним у скоєнні вказаної ДТП за вироком Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 12 грудня 2011 року був визнаний відповідач. На підставі страхового акту № 293-24 від 30 січня 2012 року позивачем було виплачено потерпілому суму страхового відшкодування за шкоду спричинену пошкодженням його автомобіля в сумі 5404,41 грн. Згідно страхового акту № 805-24 від 16 березня 2012 року позивачем потерпілому також було виплачено страхове відшкодування за шкоду заподіяну здоровю в розмірі 1545,39 грн. Оскільки страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, в разі якщо той керував транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння, та якщо він не повідомив страховика у передбачені законом строки, то ПАТ «СК «ВУСО» має право вимагати відшкодувати відповідача виплату страховиком потерпілому суму страхового відшкодування, бо в момент скоєння ДТП ОСОБА_1 перебував у стані алкогольного спяніння та не повідомив протягом трьох днів страховика про ДТП. Таким чином оскільки за рішенням суду від 13 серпня 2012 року було стягнуто з ПАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_2 5000 грн. моральної шкоди, суму за яким було страховиком повністю сплачено шляхом перерахування на рахунок ВДВС Ворошиловського РУЮ у місті Донецьку 5882,35 грн., тобто суму моральної шкоди та ПДФО в розмірі 882, 35 грн., то сума в розмірі 5882,35 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в порядку регресу. Також зазначав, що позовна заява була подана в межах строків позовної давності, бо строк позовної давності у вказаних правовідносинах починає перебіг 25 квітня 2013 року, тобто з моменту виплати страхового відшкодування, та закінчується відповідно 25 квітня 2016 року. На підставі викладеного просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Страхова Компанія «ВУСО» суму завданої майнової шкоди в порядку регресу в розмірі 5882,35 грн. разом із судовими витратами.

У судове засідання представник позивача, ОСОБА_3, що діє на підставі довіреності, не зявилась, надавши суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, наполягаючи при цьому на задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач, ОСОБА_1, у судовому засіданні заперечував проти задоволення поданого страховиком позову, посилаючись на те, що він вже в порядку регресу відшкодував позивачу суму страхової виплати на ушкодження здоровя потерпілого та на пошкодження автомобіля останнього. Також ним була за рішенням суду вже сплачена потерпілому сума відшкодування завданої внаслідок ДТП моральної шкоди. На підставі переліченого просив суд відмовити у задоволенні позову.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно до ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення ЦК) шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно ст. 1188 ЦК шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

За ч. 1 ст. 1191 ЦК особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

На підставі п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі за текстом рішення - Закон) забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Згідно до п. 22.1 ст. 22 Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

На підставі ст. 26-1 Закону (в чинній редакції з 5 листопада 2012 року) страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 % страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю.

Відповідно до п. 22.3 ст. 22 Закону (в редакції до змін від 5 листопада 2012 року) потерпілому відшкодовується моральна шкода, передбачена п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 23 ЦК. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог ст. 23 ЦК. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5% ліміту, визначеного у п. 9.3 ст. 9 Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно до п. 9.3 ст. 9 Закону (в редакції до змін від 5 листопада 2012 року) обов'язковий ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю потерпілих, становить 51000 грн. на одного потерпілого.

На підставі п. 36.4 ст. 36 Закону виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування, лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно до п. п. 33.1.4 та 33.1.2 п. 33.1 ст. 33 Закону в разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди; а також зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Згідно абз. «а» та «г» п. п. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; а також якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у п. п. 33.1.2 п. 33.1 ст. 33 цього Закону.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у Постанові від 12 лютого 2014 року, вбачається, що згідно із п. п. 33.1.2 п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції до 7 серпня 2011 року) в разі настання ДТП учасник такої пригоди зобов'язаний вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. За абз. «г» п. п. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 вказаного Закону (в редакції до 7 серпня 2011 року) страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у п. п. 33.1.2 п. 33.1 ст. 33 цього Закону. Однак із внесенням змін в ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було розширено перелік обов'язків учасників ДТП, в зв'язку з чим обов'язок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика про настання ДТП був викладений уже в п. п. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 вказаного Закону. Проте відповідні зміни до абз. «г» п. п. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 вказаного Закону внесені не були. Однак, виходячи з аналізу ст. ст. 33, 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», слід зазначити, що в зв'язку із внесеними до цього Закону змінами було збережено як обов'язок страхувальника щодо вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика про настання ДТП, так і відповідне право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив його про настання ДТП. Тому неузгодженість нумерації підпунктів пункту 33.1 статті 33 та підпунктів пункту 38.1 статті 38 вказаного Закону не може обмежувати встановлене статтею 38 цього Закону право страховика подати регресний позов до страхувальника у разі недотримання строків і умов повідомлення страховика про ДТП, а тому й не може бути підставою для відмови в задоволенні такого позову.

Згідно вироку Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 12 грудня 2011 року ОСОБА_1 було визнано винним та притягнуто до відповідальності за ст. 286 ч. 2 КК України за спричинення ДТП, яка сталась 23 серпня 2011 року близька 19-20 год. в сел. Талаківка міста Маріуполя біля буд. 36 по вул. 40 років Жовтня між автомобілями НОМЕР_1 під його керуванням та автомобілем ВАЗ 2101 н/з 43 26 ДЦМ під керуванням ОСОБА_2 Також вказаним вироком суду було встановлено, що відповідач перебував в момент скоєння злочину в стані алкогольного спяніння (а. с. 8).

На підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 11 січня 2013 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Приватного акціонерного товариства «СК «ВУСО» заявлені вимоги були задоволені частково шляхом стягнення з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 5000 грн. (а. с. 11-14).

Вказане рішення суду від 11 січня 2013 року в частині задоволених вимог ОСОБА_2 було залишено без змін та набуло чинності на підставі рішенням апеляційного суду Донецької області від 12 березня 2013 року, за яким також було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 10000 грн. та матеріальну шкоду в сумі 1000 грн. (15-18).

Наведеними судовими рішеннями також було встановлено, що за полісом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ВЕ/4601796 від 11 листопада 2010 року страховиком, ЗАТ «СК «ВУСО», було застраховано цивільно-правову відповідальність ОСОБА_1 перед третіми особами на випадок ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу, автомобіля НОМЕР_1.

Згідно до додатку до страхового акту позивача від 25 квітня 2013 року за полісом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ВЕ/4601796 від 11 листопада 2010 року, а також копій платіжних доручень від 25 квітня 2013 року вбачається, що ПрАТ «СК «ВУСО» було перераховано 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2 внаслідок ДТП від 23 серпня 2011 року, а також 882,35 грн. ПДФО на рахунок ВДВС Ворошиловського РУЮ в м. Донецьку на виконання рішення суду (а. с. 19, 20, 21).

Зміна назви юридичної особи позивача з ЗАТ «СК «ВУСО» на Приватне акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» підтверджується статутом, наданим позивачем (а. с. 23).

На підставі вивчених доказів суд дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_1, будучи водієм винним у спричиненні ДТП від 23 серпня 2011 року, перебував у момент такої дорожньо-транспортної пригоди в стані алкогольного спяніння, що було встановлено судовими рішеннями та визнавалось відповідачем, то ПрАТ «СК «ВУСО» після виплати страхового відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2 в сумі 5000 грн. отримало право подати регресний позов до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, тобто до відповідача.

Суд при цьому не погоджується із доводами представника позивача, що відповідач не повідомив СК «ВУСО» про ДТП протягом передбаченого законом строку з дня настання ДТП за участі забезпеченого автомобіля НОМЕР_1, як підстави для регресної вимоги, оскільки ці доводи спростовуються встановленими рішенням суду від 13 серпня 2012 року обставинами, з якого вбачається, що ще до встановлення вироком суду від 12 грудня 2011 року вини відповідача у скоєнні ДТП від 23 серпня 2011 року страховиком було на підставі проведеного дослідження сплачено потерпілій особі страхове відшкодування за завдану матеріальну шкоду, тим самим представники позивача не заперечували обставини вказаної дорожньо-транспортної пригоди (а. с. 9-10).

Суд також враховує, що закріплені в п. 33.1.4 ст. 33 Закону положення встановлюють обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. У даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється. Він зафіксований правоохоронними органами, а відповідач, як особа, винна в ДТП, притягнута до відповідальності. При цьому сам позивач такий факт ДТП визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування.

Таким чином суд виходить з того, що сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може свідчити про наявність підстав для застосування положень п. 33.1.4 ст. 33 Закону, як умову для відшкодування в порядку регресу з винної особи сум страхової виплати.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України в Постанові від 16 вересня 2015 року по справі № 6-284цс15.

Суд таким чином встановив, що на підставі проведення виплати сум страхового відшкодування в розмірі 5000 грн. до страховика, ПрАТ «СК «ВУСО», перейшло право регресної вимоги до ОСОБА_1, як виною особи у скоєнні ДТП від 23 серпня 2011 року в частині відшкодування витрат по сплаті страхової суми в розмірі 5000 грн.

Суд при цьому не приймає посилання відповідача про те, що він вже сплатив потерпілому завдану злочином моральну шкоду, оскільки такий обовязок виникає в першу чергу в нього на підставі положень ст. 1166 ЦК, як винної особи у завданні моральної шкоди потерпілому від ДТП, а потім вже у страховика, який відшкодовує таку шкоду в межах передбаченого законом ліміту.

При цьому суд зазначає, що регресні права у страховика виникають незалежно від того, що сам винуватець ДТП також сплачував потерпілому в рахунок відшкодування моральної шкоди відшкодування, бо сума сплачена ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 перевищувала ліміт страхового відшкодування страховика за фактом ДТП від 23 серпня 2011 року, тому суми, сплачені відповідачем на користь ОСОБА_2 не мають відношення до регресних вимог за цим позовом ПрАТ «СК «ВУСО».

На підставі переліченого в судовому засідання було встановлено, що ОСОБА_1 відповідає перед позивачем по зобовязанню провести оплату сум страхового відшкодування в розмірі 5000 грн., та яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача-страховика.

Також суд зазначає, що посилання представника позивача на подання позову до ОСОБА_1 в межах строку позовної давності є слушними, оскільки за п. п. 11, 27 Постанови № 4 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що регресну вимогу може бути предявлено протягом 3 (трьох) років із дня виконання зобовязання про відшкодування шкоди (сплати страхового відшкодування).

Однак суд зазначає, що позивач не має права на відшкодування з відповідача сплачених ним сум ПДФО в розмірі 882,35 грн., які були перераховані державній виконавчій службі, бо такі витрати страховика не є страховим відшкодуванням, а належать до звичайної господарської діяльності страховика і не підлягають стягненню з особи, яка відповідальна за спричинену шкоду.

На підставі переліченого вимоги ПрАТ «СК «ВУСО» про стягнення з ОСОБА_1 суми страхового відшкодування завданої моральної шкоди в порядку регресу підлягають задоволенню саме в сумі 5000 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

На підставі п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (навіть, якщо його було сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»).

Оскільки згідно копії платіжного доручення представниками позивача було сплачено судовий збір у розмірі 243,60 грн. за подання до суду вказаного позову, то на підставі цього на користь ПрАТ «СК «ВУСО» з відповідача, відповідно до частки задоволених вимог, підлягають стягненню витрати страховика по сплаті судового збору в розмірі 207,06 грн. (243,60 / 5882,35 х 5000 = 207,06) (а. с. 1).

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 213-215, 223 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в порядку регресу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІПН: НОМЕР_2, зареєстрованого в ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», , розташованого в м. Києві по вул. Казимира Малевича 31, в рахунок відшкодування в порядку регресу моральної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, 5000 (пять тисяч) грн.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» витрати по сплаті судового збору в сумі 207,06 грн.

Рішення суду може бути оскаржено у апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а учасниками процесу, що не були присутні при проголошенні, - протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя