22-ц/775/718/2015(м)
Головуючий у 1-й інстанції Кузнецов Д.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1 Категорія 30
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

28 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого - Сороки Г.П.,

суддів - Гаврилової Г.Л., Принцевської В.П.,

при секретарі - Меркуловій Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Маріуполі Донецької області, третя особа Публічне акціонерне товариство «Маріупольський завод важкого машинобудування», про відшкодування моральної шкоди за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Маріуполі на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 червня 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

27 квітня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Маріуполі (далі Фонду ССНВВПЗ), третя особа Публічне акціонерне товариство «Маріупольський завод важкого машинобудування» ( далі ПАТ «МЗВМ»), про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він перебував у трудових відносинах з ПАТ «МЗВМ» з 13.01.2003 року на посаді різальника металу на ножицях і пресах. Під час виконання трудових обовязків 22.01.2003 року з ним стався нещасний випадок, в результаті чого він отримав травматичну ампутацію фаланг 2-3-4-5 пальців лівої кістки з розмноженням мяких тканин, про що 24.01.2003 року був складений Акт №1/3 по формі Н-1. Згідно первинного висновку МСЕК в 2003 році у звязку з даною травмою йому було встановлено 30% стійкої втрати професійної працездатності. Повторним висновком МСЕК від 14.04.2004 року встановлено 30% стійкої втрати працездатності безстроково.

Внаслідок трудового каліцтва йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у фізичних та психологічних стражданнях, сильних душевних хвилюваннях, проблемах зі сном, дратівливості, загальної слабкості. Перебуває у пригніченому стані через неможливість повного відновлення здоровя, порушення професійних планів внаслідок втрати працездатності. Протягом останніх 12 років йому доводиться терпіти наслідки отриманого каліцтва, що полягають у сильних больових відчуттях. Висновками спеціальної комісії було встановлено, що його вини у настанні нещасного випадку не має. У звязку з цим у грошовому вираженні заподіяну моральну шкоду оцінює в 30 000грн. Вказану суму відшкодування моральної шкоди просив стягнути з Фонду на підставі ст.ст.21,28 ОСОБА_3 України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції чинній на момент трудового каліцтва за станом на 2003 рік. Також просив за рахунок відповідача відшкодувати понесені ним витрати на правову допомогу у сумі 649,60грн.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Фонду ССНВВПЗ, третя особа ПАТ «МЗВМ», про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Відділення ВД Фонду ССНВВПЗ України в м.Маріуполі Донецької області на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000грн., витрати на правову допомогу у розмірі 194,88грн., а всього 10 194,88грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. При цьому посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам, що на його думку призвело до заниження судом розміру відшкодування моральної шкоди. Також зазначає, що при визначенні розміру відшкодування витрат на правову допомогу судом не враховано загальне правило розподілу судових витрат, неправильне застосування судом пропорційності по визначенню суми відшкодування судових витрат на правову допомогу.

Відділення виконавчої дирекції Фонду ССНВВПЗ також не погодилося з рішенням суду, в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. При цьому посилаються на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування та порушення норм матеріального і процесуального права. Вказує, що суд необґрунтовано поклав обовязок по відшкодуванню моральної шкоди на Фонд, який є неналежним відповідачем, що рішення було прийнято на підставі законодавства, яке діяло на період виникнення спірних правовідносин, а суд повинен був застосувати норми ОСОБА_3 України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», який набрав чинності 01.01.2015 року.

Позивач ОСОБА_2 та представник ПАТ «МЗВМ» в судове засідання не зявилися, про час та місце судового засідання були повідомленні належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення судової повістки рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення, заяв про відкладення розгляду справи не подали. Виходячи з положень ст.305 ЦПК України, з урахуванням думки представника позивача та представників відповідача, колегія суддів дійшла до висновку про розгляд справи у відсутності позивача та представника третьої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_4, який доводи апеляційної скарги позивача підтримав, проти доводів апеляційної скарги відповідача заперечував та просив скаргу позивача задовольнити, рішення суду скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позову в повному обсязі, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а в задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити, заперечення представників Фонду ССНВВПЗ ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які просили апеляційну скаргу позивача відхилити, а апеляційну скаргу Фонду задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, а апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно вимог ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання рішення не тим суддею, який розглянув справу.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що 22.01.2003 року під час виконання позивачем обовязків різальника металу на ножицях і пресах в цеху №101 за трудовим договором з ВАТ «Азов», правонаступником якого є ПАТ «МЗВМ», стався нещасний випадок, в результаті якого позивач отримав травму руки, про що за результатами розслідування нещасного випадку був складений Акт форми Н-1. У звязку з травмою згідно акту МСЕК від 23.04.2003 року позивачу встановлено 30% втрати професійної працездатності на строк до 23.04.2004 року, повторно Актом МСЕК від 15.04.2014 року йому встановлено 30% втрати професійної працездатності безстроково. Враховуючи те, що шкоду здоровю позивача було заподіяно з вини інших працівників підприємства та неналежного стану виробничого обладнання, він отримав травму руки та ампутацію чотирьох пальців, що призвело до фізичних та моральних страждань, погіршення життєвих умов та фізіологічних здібностей організму та потребувало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суд дійшов до висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода. За таких обставин, виходячи із засад розумності, поміркованості й справедливості, враховуючи характер та обсяг моральних страждань, суд першої інстанції визначив розмір відшкодування моральної шкоди у грошовому виражені в сумі 10000грн. та, керуючись положеннями ч.1 ст.21, ч.3 ст.28, ч. 3 ст. 34 ОСОБА_3 України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на січень 2003 року, вказану суму моральної шкоди стягнув на користь позивача з Фонду.

З такими висновками суду першої інстанції колегія судів погодитись не може .

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак, таким вимогам рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що згідно записів трудової книжки ОСОБА_2 у період з 15.01.2003 року по 04.01.2011 року працював на підприємстві ВАТ «Азов», яке у подальшому було перейменовано на ВАТ «МЗВМ». З 05.01.2011 року прийнятий до ПАТ «Азовзагальмаш» за переведенням у заготівельний цех № 101 слюсарем-інструментальником 6 розряду, де продовжує працювати.

22.01.2003 року в цеху №101 ВАТ «Азов» стався нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, в результаті якого різальник металу на ножицях і пресах ОСОБА_2 отримав травму руки, травматичну ампутацію середніх фаланг 2-3-4-5 пальців лівої кістки з розмноженням м'яких тканин. Причиною нещасного випадку згідно з актом розслідування є незадовільний технічний стан ножиців кривошипних листових, який полягав у відсутності ключа на замку ввідного автоматичного вимикача та нижнього прута на захисній решітці, чим порушено правила по охороні праці при холодній обробці металу, а також порушення ОСОБА_7 вимог інструкції з охорони праці. Особами, дії яких привели до нещасного випадку, а також які допустили порушення нормативних актів з питань охорони праці - є в.о.старшого майстра цеху ОСОБА_8 та різник металу на ножицях та пресах ОСОБА_7 За результатами розслідування було складено акти по формі Н-5, Н-1.

Згідно виписки з акту огляду МСЕК №051357 від 23.04.2003 року позивачу первинно було встановлено з 23.04.2003 року 30% втрати професійної працездатності. На строк до 23.04.2004 року.

Повторно згідно довідки МСЕК №051895 від 15.04.2004 року позивачу встановлено 30% втрати професійної працездатності безстроково.

У звязку з стійкою втратою професійної працездатності Фондом ССНВВПЗ постановою від 02.09.2003 року позивачу були призначені страхові виплати. Компенсація моральної шкоди позивач не виплачувалась, що не оспорювалось сторонами.

Звертаючись у квітні 2015 року до суду з позовом до Фонду ССНВВПЗ, як на правову підставу відшкодування відповідачем моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я у розмірі 30000 грн., позивач посилався на ст.21 ОСОБА_3 України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яким на момент заподіяння шкоди гарантувалося таке право.

Частково задовольняючи позов та стягуючи з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000грн., суд першої інстанції, виходив з того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги ОСОБА_3 України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на момент завдання шкоди, посилаючись на рішення Конституційного суду України від 27.01.2004 року №1-рп/2004, від 09.02.1999 року №1-рп/1999 та правові позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наведені у рішенні від 10.12.2014 року по справі №6-32078св14 за участю Фонду.

Між тим, приймаючи рішення, суд першої інстанції не звернув належної уваги на заперечення Фонду та зміст чинного законодавства на момент вирішення справи, що, на думку колегії суддів, призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Так, відповідно до п.п. «е» п.1 ч.1 ст. 21 ОСОБА_3 України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на момент заподіяння шкоди, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Однак, з 01.01.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці». ОСОБА_3 внесено зміни до законодавчих актів України, а саме - Закон України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (Відомості Верховної Ради України, 1999 р., № 46-47, ст. 403 із наступними змінами) викладено в новій редакції з назвою: «Закон України Про загальнообовязкове державне соціальне страхування».

Відповідно до ч. 7 ст. 36 цього ОСОБА_3, страхові виплати складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.

Згідно із ч.8 ст. 36 зазначеного ОСОБА_3, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

З огляду на зазначену вище норму ОСОБА_3, законодавець визначився у питанні щодо виду страхових виплат та встановив, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою незалежно від часу настання страхового випадку, проте, це не позбавляє названих осіб права на отримання такого відшкодування відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

З урахуванням наведеного, виходячи з того, що позивач звернувся до суду з позовом до Фонду про відшкодування моральної шкоди у квітні 2015 року, тобто в період дії ОСОБА_3 України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у новій редакції, відповідно до ч.8 ст.36 якого у Фонду відсутнє зобовязання по відшкодуванню моральної шкоди потерпілим від нещасного випадку, повязаного з виробництвом, незалежно від часу настання страхового випадку, тому відсутні правові підстави для стягнення з Фонду на користь позивача відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому внаслідок нещасного випадку на виробництві, що стався 22.01.2003 року, в результаті якого він зазнав ушкодження здоровя та стійкої втрати професійної працездатності. У звязку з цим позов задоволенню не підлягає.

Проте, це не позбавляє позивача можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя внаслідок нещасного випадку на виробництві та отримати певні суми на його відшкодування відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Посилання суду першої інстанції в своєму рішенні та представника позивача в апеляційному суді на вимоги ст. 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи не заслуговують на увагу з огляду на те, що в ст. 58 Конституції України викладене загальне правило дії закону у часі.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09.02.1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

В Конституції України стаття 58 міститься у розділі II "Права, свободи та обов'язки людини і громадянина", в якому закріплені конституційні права, свободи і обов'язки насамперед людини і громадянина та їх гарантії. Про це свідчить як назва цього розділу, так і системний аналіз змісту його статей та частини другої статті 3 Конституції України.

Тому Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом'якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Положеннями ч.1 ст. 5 «Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», які відповідно до Конституції України визначають принципи та загальні правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян в Україні, встановлено, що загальнообов'язкове державне соціальне страхування громадян України здійснюється, зокрема, за принципом законодавчого визначення умов і порядку здійснення загальнообов'язкового державного соціального страхування.

За таких обставин, виходячи з того, що ч.8 ст.36 ОСОБА_3 України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», який набрав чинності з 01.01.2015 року, встановлено, що відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України, слідує висновок про законодавче визначення зворотньої дії закону в часу. У звязку з цим з 01.01.2015 року на Фонд ССНВВПЗ не може бути покладено зобовязання по відшкодуванню моральної шкоди на підставі ст.21 ОСОБА_3 України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто на час нещасного випадку, що стався з позивачем 22.01.2003 року, внаслідок якого висновком МСЕК від 23.04.2003 року йому було встановлено 30% втрати професійної працездатності.

Також колегія суддів вважає, що у даній справі не можуть бути застосовані правові позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наведені у рішенні від 10.12.2014 року по справі №6-32078св14 за участю Фонду, практика Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах та правові висновки Верховного суду України по інших аналогічних справах про відшкодування моральної шкоди за участю Фонду, на які посилався суд у своєму рішенні та представник позивача в судовому засіданні, щодо зобовязання Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим від нещасних випадків на виробництві, оскільки ці правові позиції наведені щодо рішень суду першої інстанції, ухвалених до набрання чинності нової редакції ОСОБА_3 України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», а у справі, яка переглядається, позов до суду предявлено у квітні 2015 року в період дії ОСОБА_3 в новій редакції, яка виключає зобовязання Фонду по виплаті відшкодування моральної шкоди потерпілим внаслідок нещасного випадку на виробництві незалежно від час настання страхового випадку.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла до переконання, що, вирішуючи справу, суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про стягнення з Фонду на користь позивача відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку, що стався 22.01.2003 року під час виконання ним трудових обовязків за трудовим договором на підприємстві відповідача, оскільки не врахував принцип прямої дії закону в часі, застосувавши закон, який втратив чинність, та не застосував закон прямої дії на час прийняття рішення суду і відповідно до якого Відділення виконавчої дирекції Фонду ССНВВПЗ України в м.Маріуполі не є належним відповідачем у справі. Тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Оскільки апеляційний суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення відшкодування моральної шкоди з Фонду, то доводи апеляційної скарги позивача про необґрунтоване заниження судом розміру відшкодування моральної шкоди та неправильне визначення розміру відшкодування витрат на правову допомогу за рахунок відповідача, колегія суддів до уваги не приймає як такі, що не заслуговують уваги. Також не приймає до уваги колегія суддів посилання відповідача щодо строків позовної давності, оскільки в задоволенні позову відмовлено по суті.

Переглядаючи справу, відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, ч.1 ст.303 ЦПК України в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог та в межах доводів апеляційного оскарження на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, колегія суддів не вбачає підстав для обговорення питання щодо відшкодування моральної шкоди на підставі положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України, оскільки з тих підстав позов не заявлявся, ПАТ «МЗВМ» до участі у справі був залучений у якості третьої особи.

З огляду на наведене апеляційна скарга відповідача є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,309,313,314 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Маріуполі Донецької області задовольнити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 червня 2015 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Маріуполі Донецької області, третя особа Публічне акціонерне товариство «Маріупольський завод важкого машинобудування», про стягнення 30 000 (тридцяти тисяч) гривень 00 копійок у відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті трудового каліцтва, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Сорока Г.П.

Судді : Гаврилова Г.Л.

ОСОБА_9