Категорія 27 Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого Сало Т.Б., суддів: Денишенко Т.О., Нікушин В.П., при секретарі Торбасюк О.І., за участю: представника ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

встановила:

29 вересня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_3 боргу за договором позики. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він позичив відповідачу ОСОБА_3 19 766.54 дол. США для здійснення останнім підприємницької діяльності, що підтверджується розпискою від 18.02.2014 року, написаною власноруч відповідачем у присутності двох свідків. Згідно умов розписки відповідач зобов'язувався повернути вказані кошти до 18.04.2014 року. Однак після спливу даного строку, відповідач позичені кошти не повернув та не сплатив проценти за користування позикою. Позивач звертався до відповідача з вимогою повернути кошти, але вирішити даний спір в добровільному порядку їм не вдалось.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 червня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки позивач вважає, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не повно з'ясовано усі фактичні обставини справи, не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, при цьому не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, що призвело до ухвалення судом незаконного та необґрунтованого рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 обрав невірний спосіб захисту своїх порушених прав, а також зазначав, що між сторонами існують боргові зобов'язання, але вони не випливають із позики грошових коштів, оскільки сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору позики, про що свідчить зміст розписки.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що, відповідно до розписки, відповідач ОСОБА_3 18.02.2014 року отримав від ОСОБА_2 товар в борг на суму 19 766,54 дол. США, яку зобов'язувався повернути до 18 квітня 2014 року.

Відповідач повернув частину коштів - 5000 дол. США, що відображено на зворотній стороні розписки (а.с.144). Проти даного факту ніхто із сторін не заперечував.

В зазначений строк відповідач кошти не повернув.

Суд першої інстанції пропонував представнику позивача визначитись щодо правовідносин між сторонами і правової підстави позову, проте представник позивача наполягав на стягненні суми відповідно до вимог ст.ст.1046-1049 ЦК України.

У позиції судової палати у цивільних справах Верховного Суду України викладеної в ухвалі від 19.10.2011, (справа № 6-30410св09) зазначено, згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 10, 31 ЦПК України суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

Як встановлено, ОСОБА_3 була складена розписка про те, що він отримав від ОСОБА_2 в борг товар на суму 19 766,54 дол. США. Вказану суму коштів за отриманий товар зобов'язався повністю повернути до 18 квітня 2014 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, в якій зазначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У ст. ст. 626, 628 ЦК України вказано, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Отже, колегія суддів прийшла до висновку, що між позивачем та відповідачем фактично був укладений договір, у виді розписки, в якій викладені умови договору.

Стаття 526 ЦК України зазначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Стаття 525 ЦК України зазначає, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, колегія суддів, приймаючи до уваги обставини, які встановлені судом першої інстанції, прийшла до висновку, що ОСОБА_3 повинен виконати зобов'язання за умовами розписки.

У положеннях ст. 533 ЦК України вказано, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

На звороті розписки, є розписка, відповідно до якої ОСОБА_2 отримав 08.04.2014 року 5000 дол. США . Повернення частини коштів відбулось до спливу строку вказаного у розписці (18.04.2014 року).

Сума заборгованості станом на 18.04.2014 року становила 12 766,54 дол. США, що еквівалентно 164 688,37 грн., яку і повинен повернути відповідач.

Однак, позивач просить стягнути кошти з врахуванням індексу інфляцій та 3% річних, на підставі ст. 625 ЦК України. Дані вимоги підлягають задоволенню, оскільки відповідач порушив грошове зобов'язання, його невиконанням.

У ст. 625 ЦК України вказується про відповідальність боржника за порушення грошового зобов'язання, а саме те, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, в цій частині, вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню.

Щодо розрахунків, то вони повинні проводитись у національній валюті України - гривні. А від так вимоги позову в частині стягнення заборгованості в доларах не підлягають задоволенню.

Борг відповідача перед позивачем на 18.04.2014 року склав 164 688, 37 грн. Позов до суду подано 30.09.2014 року. На момент подачі позову основний розмір заборгованості в національній валюті не змінився, однак підлягає стягненню з рахуванням індексу інфляції за період з 18.04.2014 року по 30.09.2014 року.

Індекс інфляцій за цей період склав 1,092 (дані інформаційно-правової системи «Ліга:Закон»), а інфляційне збільшення за цей період заборгованості становить 15 112,29 грн. Отже, загальна сума заборгованості з урахуванням інфляції становить 179 800,66 грн.

Три процента річних ст. 625 ЦК України за вказаний період становлять суму 2233,45 грн., які підлягають стягненню.

Інший представник позивача при розгляді апеляційної скарги, зазначив, що даний спір повинен бути вирішений на підставі загальних норм ЦК України, які регламентують правовідносини між сторонами, які склались при укладанні договору та норми, які регламентують зобов'язання. При цьому представник зазначив, що першочергове посилання позивача лише на норми права, які регламентують правовідносини при укладанні договору позики, є помилковим.

Колегія суддів погоджується з позицією представника позивача, так як в даному випадку ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 товар, за який останній зобов'язався повернути кошти. Таким чином між позивачем та відповідачем виникли договірні відносини, але це не правовідносини при укладанні договору позики.

Враховуючи це, не підлягає задоволенню вимога про стягнення суми відсотків за договором позики.

Що стосується вимоги апелянта про направлення справи на новий розгляд до Вінницького міського суду Вінницької області, колегія суддів зауважує, що до повноважень апеляційного суду, відповідно до ст. 307 ЦПК України, направлення справи до суду першої інстанції на новий розгляд, не належить, а тому у даній частині апеляційної скарги ОСОБА_2 слід відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1% від розміру задоволених вимог, а саме від 182 034,11 грн., що становить 1 820,34 грн.

Керуючись ст.,ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 червня 2015 року, скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість, яка з урахуванням встановленого індексу інфляції становить 179 800 грн. 66 коп. (сто сімдесят дев'ять тисяч вісімсот гривень шістдесят шість копійок), а також стягнути 3% річних від простроченої суми, в розмірі 2 233 грн. 45 коп. (дві тисячі двісті тридцять три гривні сорок п'ять копійок).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 1 820 грн. 34 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Сало Т.Б.

Судді: Денишенко Т.О.

Нікушин В.П.