УХВАЛА

іменем україни

25 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» до ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота» (далі - ПАТ «Банк Золоті Ворота») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 4 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту, за яким останній отримав 200 тис. грн зі сплатою 16,6 % річних на період з 4 грудня 2007 року по 3 грудня 2012 року та 21,16 річних на період після 3 грудня 2012 року зі сплатою 0,2 % від суми кредиту комісії за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, з кінцевим терміном повернення 3 грудня 2012 року. Свої зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі ОСОБА_4 не виконав, допустив заборгованість по кредиту за період з 4 грудня 2007 року по 24 червня 2014 року у розмірі 439 796 грн 11 коп., яку банк просив стягнути з відповідача.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2014 року, позов ПАТ «Банк Золоті Ворота» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 4 грудня 2007 року за період з 4 грудня 2007 року по 24 червня 2014 року у розмірі 439 796 грн 11 коп., з яких: 170 тис. грн 03 коп. - сума кредиту, 131 932 грн 35 коп. - проценти, 21 200 грн 46 коп. - комісія за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, 116 663 грн 73 коп. - пеня. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ Банк Золоті Ворота» відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ПАТ «Банк Золоті Ворота», суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не виконав свої зобов'язання за кредитним договором, допустив заборгованість по кредиту, яка підлягає стягненню з боржника.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду. При цьому також послався на те, що ОСОБА_4 заявляв про застосування позовної давності, але оскільки договором сторонами погоджено кінцевий строк погашення кредиту - 3 грудня 2012 року, а банк звернувся до суду у липні 2014 року, тому вважав, що строк позовної давності не пропущено.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 4 грудня 2007 року між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту, за яким останній отримав 200 тис. грн зі сплатою 16,6 % річних у період з 4 грудня 2007 року по 3 грудня 2012 року та 21,16 % річних у період після 3 грудня 2012 року зі сплатою 0,2 % від суми кредиту комісії за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, з кінцевим терміном повернення 3 грудня 2012 року. Свої зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі ОСОБА_4 не виконав, допустив заборгованість по кредиту за період з 4 грудня 2007 року по 24 червня 2014 року у розмірі 439 796 грн 11 коп.

Сторони встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань (п. 2.2), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів (а. с. 5 - 8).

Таким чином, графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Як встановлено судом і це підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_4 перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту з 4 грудня 2007 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом та з вимогами про дострокове повернення кредиту банк звернувся 30 липня 2014 року, включивши до позовних вимог як всю заборговану суму, так і майбутні платежі. При цьому ОСОБА_4 просив застосувати позовну давність (а. с. 29 - 31).

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами до 25 числа кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У зв'язку з наведеним висновок суду про початок перебігу позовної давності з 3 грудня 2012 року, тобто з визначеної судом дати закінчення дії кредитного договору та відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог банку про стягнення заборгованих на час звернення до суду платежів ґрунтується на неповному з'ясуванні фактичних обставин справи та неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив; не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору; зокрема доводи відповідача про сплив позовної давності до уваги не прийняв та оцінки їм взагалі не дав.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко