АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

26 лютого 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І., Чобіток А.О.

при секретарі - Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Боспор-Інвест», Публічного акціонерного товариства «Чорноморський банк розвитку та реконструкції» про визнання договору недійсним,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року,

встановила:

у вересні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір про відступлення права вимоги та відступлення права кредитора від 17 червня 2014 року, укладений між ПАТ «Чорноморський банк розвитку та реконструкції» та ТОВ «Боспор-Інвест»», згідно умов якого до ТОВ «Боспор-Інвест»» перейшло право вимоги за кредитним договором, укладеним 24 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Чорноморський банк розвитку та реконструкції», відповідно до якого позивачу було надано кредит в розмірі 250 000 грн. строком до 25 березня 2013 року зі сплатою 18% річних. Позивач зазначав, що предметом оспорюваного договору є грошові зобов'язання ОСОБА_1, яких фактично не існує, оскільки ним було виконано свої зобов'язання за вказаним кредитним договором.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 24 березня 2008 року між ним та ПАТ «Чорноморський банк розвитку та реконструкції» було укладено кредитний договір №1302/251/124, відповідно до умов якого позивачу було надано кредит в розмірі 250 000 грн. строком до 25 березня 2013 року зі сплатою 18% річних. 17 червня 2014 року між ПАТ «Чорноморський банк розвитку та реконструкції» та ТОВ «Боспор-Інвест» було укладено договір відступлення прав кредитора, в тому числі за вказаним кредитним договором, а згідно повідомлення про відступлення права вимоги, яке було отримано позивачем 31 липня 2014 року, заборгованість за вказаним кредитним договором складає 199 800 грн. Позивач зазначав, що договір про відступлення права вимоги був укладений після виконання ним зобов'язань за умовами кредитного договору №1302/251/124, а тому є недійсним.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів на підтвердження недійсності оспорюваного договору. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 215, 216, 512-515 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 24 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Чорноморський банк розвитку та реконструкції» було укладено кредитний договір №1302/251/124. 17 червня 2014 року між ПАТ «Чорноморський банк розвитку та реконструкції» та ТОВ «Боспор-Інвест» було укладено договір про відступлення права вимоги та відступлення права кредитора.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що Тарутинською філією ПАТ «Чорноморський банк розвитку та реконструкції» було направлено до ДАІ лист про надання згоди на зняття арешту з транспортних засобів, що перебували у заставі в якості забезпечення зобов'язань позивача по кредитному договору №1302/251/124 від 24 березня 2008 року, з якого вбачається, що позичальником було виконано грошові зобов'язання за умовами вказаного договору. Однак, такі доводи апелянта є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

В матеріалах справи міститься лист Тарутинської філії ПАТ «Чорноморський банк розвитку та реконструкції» № 402/12/208 від 11 липня 2014 року, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_1 було виконано зобов'язання за кредитним договором №1302/251/124. Однак, вказаний лист не містить інформації про те, коли саме позивачем було погашено кредит, а тому не може свідчити про те, що станом на день укладення оспорюваного договору про відступлення права вимоги та відступлення права кредитора зобов'язання за вказаним кредитним договором були припинені. Апелянтом до суду апеляційної інстанції не було надано інших довідок або квитанцій, які б свідчили про виконання боржником ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитним договором №1302/251/124 до укладення 17 червня 2014 року договору про відступлення права вимоги.

Крім того, апелянт зазначав, що у нього наявні невиконані зобов'язання перед ПАТ «Чорноморський банк розвитку та реконструкції» за кредитними договорами № 1305/251/293 від 23 вересня 2008 року та № 1302/251/06 від 21 квітня 2011 року.

Доводи апелянта про те, що ПАТ «Чорноморський банк розвитку та реконструкції» було передано за плату ТОВ «Боспор-Інвест» майнові вимоги за надані позивачу фінансові послуги за кредитними договорами в порушення Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки ст. 48 вказаного Закону встановлено, що банкам забороняється діяльність у сфері матеріального виробництва торгівлі та страхування, є безпідставними, були предметом перевірки під час розгляду справи судом першої інстанції та отримали належну правову оцінку. Судом першої інстанції вірно встановлено, що форма та зміст оспорюваного договору відповідає нормам цивільного законодавства.

Враховуючи викладене, а також те, що апелянтом не надано доказів на підтвердження недійсності оспорюваного правочину, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити, а заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 752/2044/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2910/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Пасинок В.С.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.