АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Савлук Т.В.
№22-ц/796/8469/2015 Доповідач - Борисова О.В.
справа № 755/5605/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Гаращенка Д.Р., Семенюк Т.А.

при секретарях: Івановій А.А., Греку А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Моторно (транспортного) страхового бюро України, третя особа генеральний директор Моторно (транспортного) страхового бюро України ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними, скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Моторно (транспортного) страхового бюро України, третя особа генеральний директор Моторно (транспортного) страхового бюро України ОСОБА_2, в якому з урахування уточнень просив:

- визнати неправомірними дії МТСБ України щодо відмови у наданні ОСОБА_1 додаткової оплачуваної відпустки у зв'язку з навчанням у вищому навчальному закладі;

- скасувати наказ генерального директора МТСБ України від 09 лютого 2015 року № 7-о в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани;

- скасувати наказ генерального директора МТСБ України від 11 лютого 2015 року № 8-о про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника департаменту врегулювання МТСБ України;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника департаменту врегулювання МТСБ України;

- стягнути з МТСБ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 12 лютого 2015 року по 24 квітня 2015 року у розмірі 24230,03 грн., а також середній заробіток за період з 25 квітня 2015 року по день фактичного поновлення на роботі із розрахунку 475,10 грн. за кожний робочий день.

В обґрунтування позову зазначив, що з березня 2012 року перебував з відповідачем у трудових відносинах. 09 лютого 2015 року подав генеральному директору МТСБ України ОСОБА_2 заяву про надання додаткової оплачуваної відпустки з 10 лютого 2015 року у зв'язку з навчанням у вищому навчальному закладі на період підготовки та захисту дипломної роботи, до заяви долучив довідки про факт навчання у вищому навчальному закладі та строки здачі екзаменів та захисту дипломної роботи. Однак, листом від 24 лютого 2015 року № 6/1-35/5572 відповідач відмовив йому в наданні такої відпустки, що порушило його права.

Наказом від 11 лютого 2014 року № 8-о відповідач звільнив його із займаної посади відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Вказав, що 16 лютого 2015 року під час отримання наказу про звільнення дізнався, що 09 лютого 2015 року наказом №7-о його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.

Не погоджуючись із вказаними наказами вважає своє звільнення незаконним, оскільки підстави для звільнення за прогул відсутні, а процедура притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення проведена з порушенням норм трудового законодавства. Наказ про звільнення йому вручено не було, весь цей час він вважав, що його зава про надання додаткової відпустки була позитивно розглянута, а тому не прийшов на роботу 10 лютого 2015 року. Крім того, на момент звільнення позивач перебував на амбулаторному лікуванні у медичному центрі ПП «СТОМАТЕЛ», що підтверджується наданими суду довідкою та квитанціями про оплату медичних послуг.

Посилаючись на вищевказані обставини просив позов задовольнити.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Моторно (транспортного) страхового бюро України, третя особа генеральний директор Моторно (транспортного) страхового бюро України ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними, скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Зазначає, що позивачем було надано відповідачу документальне підтвердження наявності в нього підстав для отримання додаткової оплачуваної відпустки та законом не передбачено можливості роботодавця відмовити працівнику у наданні такої відпустки.

Вказує, що законодавством не передбачено можливість затвердження правил внутрішнього трудового розпорядку наказом власника або уповноваженого ним органу.

Також зазначає, що факт ознайомлення позивача з режимом роботи в МТСБ України та факт відсутності останнього на роботі 10 лютого 2015 року є недоведеним.

На момент звільнення позивача не було попередньої згоди профспілкового комітету, оскільки рішенням профспілкового комітету було передано у відділ кадрів МТСБ України 12 лютого 2015 року, а наказ про звільнення був підписаний 11 лютого 2015 року.

В судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила її відхилити.

Третя особа генеральний директор МТСБ України ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для їх задоволення, оскільки позивачем не спростовані обставини, які слугували підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання дій неправомірними, скасування наказу від 11 лютого 2015 року про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу виходячи з наступного.

Судом встановлено, що наказом МТСБ України від 13 березня 2012 року № 26-о позивача прийнято на посаду заступника начальника департаменту врегулювання та наказом від 03 березня 2014 року № 9-о переведено на посаду начальника департаменту врегулювання.

09 лютого 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання додаткової оплачуваної відпустки у зв'язку з навчанням у вищому навчальному закладі з 10 лютого 2015 року по 20 березня 2015 року до якої долучив довідки Прикарпатського інституту ім. М. Грушевського Міжрегіональної Академії управління персоналом від 06 листопада 2012 року № 272 та від 06 лютого 2015 року № 15 про те, що він дійсно є студентом та в період з 09 березня 2015 року по 22 березня 2015 року відбудеться комплексний екзамен із спеціальності та захист дипломної роботи.

Відповідно до наказу МТСБ України від 10 лютого 2015 року № 18-в ОСОБА_1 з метою надання додаткової оплачуваної відпустки необхідно було подати довідку-виклик для виконання дипломного проекту за формою, затвердженою наказом Міністерства освіти і науки України від 12 червня 2014 року № 711 та зобов'язано ОСОБА_1 передати 11 лютого 2015 року усі незавершені справи ОСОБА_4 зі складанням відповідного акту прийому - передачі.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем в межах даного позову не оспорювався наказ МТСБ України від 10 лютого 2015 року № 18-в.

За правилами п.4 ч.1 ст.216 КЗпП України та ст.15 Закону України «Про відпустки» працівникам, які успішно навчаються без відриву від виробництва у вищих навчальних закладах з вечірньою та заочною формами навчання, надаються додаткові оплачувані відпустки на період підготовки та захисту дипломного проекту (роботи) студентам, які навчаються у вищих навчальних закладах з вечірньою та заочною формами навчання першого та другого рівнів акредитації, - два місяці, а у вищих навчальних закладах третього і четвертого рівнів акредитації - чотири місяці.

Тривалість додаткових оплачуваних відпусток працівникам, які здобувають другу (наступну) вищу освіту за заочною (вечірньою) формою навчання у навчальних закладах післядипломної освіти та вищих навчальних закладах, що мають у своєму підпорядкуванні підрозділи післядипломної освіти, визначається як для осіб, які навчаються на третьому і наступних курсах вищого навчального закладу відповідного рівня акредитації.

Таким чином, нормами КЗпП України та Закону України «Про відпустки» закріплено право працівника, який навчається без відриву від виробництва, на отримання додаткової оплачуваної відпустки у зв'язку з навчанням.

Відповідно до ст.15Закону України «Про вищу освіту» та з метою поліпшення організації підготовки кадрів з вищою освітою і вдосконалення документообігу у вищих навчальних закладах Міністерство освіти і науки наказом від 12 червня 2014 року № 711 затвердило форми документів з підготовки кадрів у вищих навчальних закладах І-ІV рівнів акредитації, зокрема також форму № Н-4.01 довідки-виклику.

Разом з тим надані позивачем до зави про надання додаткової оплачуваної відпустки довідки Прикарпатського інституту ім. М. Грушевського Міжрегіональної Академії управління персоналом від 06 листопада 2012 року № 272 та від 06 лютого 2015 року № 15 встановленій формі не відповідають, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутні підстав для задоволення позовних вимог про визнання неправомірними дій відповідача щодо відмови у наданні ОСОБА_1 додаткової оплачуваної відпустки у зв'язку з навчанням у вищому навчальному закладі.

Судом встановлено, що 10 лютого 2015 року комісією у складі працівників МТСБ України: начальника організаційно-розпорядчого департаменту ОСОБА_5, керівника апарату Дирекції МТСБ України ОСОБА_6, юрисконсульта відділу правової експертизи та зв'язків з громадськістю ОСОБА_7, складено акт, яким засвідчено, що 10 лютого 2015 року начальник департаменту врегулювання ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці (каб. №304) протягом часу з 09-00 год. до 17-50 год.

10 лютого 2015 року ОСОБА_1 від імені генерального директора МТСБ України ОСОБА_2 за місцем реєстрації позивача була направлена телеграма з пропозицією прибути 11 лютого 2015 року до МТСБУ для надання пояснень причин відсутності на робочому місці 10 лютого 2015 року.

11 лютого 2015 року генеральний директор МТСБУ ОСОБА_2 звернувся до голови профспілкової організації МТСБУ для розгляду питання про надання згоди на звільнення начальника департаменту врегулювання ОСОБА_1 із займаної посади з ініціативи власника у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як вбачається з матеріалів справи розгляд подання власника на засіданні профспілкового комітету відбулося 11 лютого 2015 року у присутності позивача.

11 лютого 2015 року первинною профспілковою організацією МТСБ України прийнято рішення, яке оформлено протоколом розширеного засідання профспілкового комітету від 11 лютого 2015 року за № 06/15 про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з МТСБ України на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Наказом генерального директора МТСБ України від 11 лютого 2015 року № 8-о ОСОБА_1 звільнено з 12 лютого 2015 року з посади начальника департаменту врегулювання відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Відповідач листом від 24 лютого 2015 року № 6/1-35/5572 на скаргу позивача від 10 лютого 2015 року повідомив останнього, що надана ним довідка з навчального закладу від 06 лютого 2015 року № 15 не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому не несе під собою жодної юридичної сили та виключає можливість прийняття позитивного рішення щодо надання йому додаткової оплачуваної відпустки на період підготовки та захисту дипломного проекту (роботи), а відсутність його на робочому місці з 10 лютого 2015 року вважається дисциплінарним порушенням згідно з КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування наказу генерального директора МТСБ України від 11 лютого 2015 року № 8-о про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника департаменту врегулювання МТСБ України та поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника департаменту врегулювання МТСБ України з огляду на таке.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення терміну його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз'яснено у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

За змістом п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України підставами для звільнення працівника є його відповідні винні дії, вчинення яких передувало виданню наказу (розпорядження) про припинення трудового договору.

Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з'ясування поважності причин його відсутності.

Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п.4 ст.40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст.57 ЦПК України.

При цьому відсутність працівника на роботі за станом здоров'я може підтверджуватись не тільки лікарняним листком, а й довідкою медичної установи, показами свідків й іншими доказами.

Наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника.

Проте надана позивачем довідка з медичного центру ПП «СТОМАТЕЛ» від 11 лютого 2015 року про перебування ОСОБА_1 в період з 10 лютого 2015 року по 11 лютого 2015 року на амбулаторному обстеженні з подальшою консультацією лікаря не доводить непрацездатність останнього у вказаний період, крім того позивач не був позбавлений можливості пройти таке обстеження в неробочий час.

Колегія суддів вважає, що самовільне використання відпустки без погодження з власником або уповноваженим ним органом та за відсутності наказу про її надання є прогулом.

Колегія суддів критично ставить до показів свідка ОСОБА_8 щодо поважності відсутності позивача на робочому місці 10 лютого 2015 року та не приймає їх до уваги, оскільки вони суперечать доказам наявними в матеріалах справи.

Так, як вбачається з заяви ОСОБА_1 від 10 лютого 2015 року адресованої голові профспілкової організації МТСБУ, яка була здана відповідачу 11 лютого 2015 року останній повідомляв, що він з 10 лютого 2015 року знаходиться у відпустці у зв'язку з навчанням, а тому причини його відсутності на робочому місці є поважними.

11 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся до генерального директора МТСБУ ОСОБА_2 зі скаргою від 10 лютого 2015 року щодо відновлення його порушених прав в якій зазначав, що йому 10 лютого 2015 року стало відомо про те, що наказ про надання йому відпустки не був підписаний, просив видати наказ про надання йому додаткової відпустки у зв'язку з навчанням у вищому навчальному закладі на період з 10 лютого 2015 року по 20 березня 2015 року, та вважати поважною причину його відсутності на робочому місці, починаючи з 10 лютого 2015 року, а саме перебування у відпустці у зв'язку з навчанням.

На підставі вище викладеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем 10 лютого 2015 року було скоєно прогул без поважних причин, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для скасування наказу від 11 лютого 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника департаменту врегулювання МТСБ України та позивача поновлення на роботі.

Посилання апелянта на недоведеність факту відсутності останнього на роботі 10 лютого 2015 року є безпідставними, оскільки як в суді першої інстанції так і в своїй апеляційній останній зазначав протилежне, а саме, що 10 лютого 2015 року він був відсутній на роботі у зв'язку з навчанням у вищому навчальному закладі та необхідністю підготовки до захисту дипломної роботи.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивача було звільнено з порушенням норм трудового законодавства колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідач до застосування дисциплінарного стягнення зажадав від позивача пояснення щодо неявки його на роботу 10 лютого 2015 року про що було направлене відповідне телеграфне повідомлення. Посилання апелянта на те, що телеграма не містила підпису генерального директора та вимоги про надання саме письмових пояснень колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони не свідчать про порушення відповідачем норм ст.149 КЗпП України.

Крім того, метою отримання власником або уповноваженим ним органом письмових пояснень порушника трудової дисципліни є з'ясування обставин, за яких вчинено проступок, для їх урахування поряд з іншими обставинами при обранні виду стягнення, а тому сам по собі факт неотримання таких пояснень за відсутності даних про поважність вчинення проступку не може бути підставою для визнання рішення про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення незаконним.

Частиною 1 ст.43 КЗпП України визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадків ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5,7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Як роз'яснено в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП.

Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник.

Згода профспілкового органу на звільнення не може бути визнана такою, що має юридичне значення, якщо не додержані вимоги про участь у засіданні цього органу більше половини його членів, або згода давалась на прохання службової особи, що не наділена правом прийняття і звільнення і не мала відповідного доручення правомочної особи, чи з ініціативи самого профспілкового органу або з інших підстав, ніж зазначалось у поданні власника чи уповноваженого ним органу, а потім і в наказі про звільнення.

Встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Посилання апелянта на те, що згода профспілкового комітету первинної профспілкової організації на звільнення є такою, що немає юридичного значення, оскільки надавалася з інших підстав, ніж зазначалося у поданні власника, що є порушенням вимог ст.43 КЗпП України колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів справи генеральний директор МТСБУ просив розглянути питання щодо надання згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органом у випадку прогулу в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин та при цьому керівником були надані документи на підтвердження відсутності позивача на робочому місці 10 лютого 2015 року відповідно і профспілкової організацією було надано згоду на звільнення працівника саме за прогул вчинений ним 10 лютого 2015 року без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України.

Як вбачається з матеріалів справи розгляд подання власника на засіданні профспілкового комітету відбулося 11 лютого 2015 року у присутності позивача.

За змістом ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такі вимоги є похідними та безпосередньо пов'язані з вирішенням судом питання про поновлення позивача на роботі.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування наказу генерального директора МТСБ України від 09 лютого 2015 року № 7-о в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани виходячи з наступного.

Відповідно до ст.139 КЗпП України несвоєчасне і неточне виконання розпорядження власника або уповноваженого ним органу, недодержання правил внутрішнього трудового розпорядку є порушення трудової дисципліни.

Статтею 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Як зазначено в наказі від 09 лютого 2015 року № 7-о відповідно до матеріалів проведеної організаційно - розпорядчим департаментом МТСБУ перевірки (службова записка від 06 лютого 2015 року) дотримання працівниками МТСБУ правил внутрішнього трудового розпорядку в січні 2015 року, встановлено систематичне порушення окремими працівниками встановленого в МТСБУ режиму роботи відповідно до наказу МТСБУ № 16 від 12 лютого 2001 року у зв'язку з чим притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани працівників МТСБУ, в тому числі і ОСОБА_1

При цьому в наказі від 09 лютого 2015 року № 7-о не зазначено про встановлення систематичного порушення ОСОБА_1 встановленого в МТСБУ режиму роботи в січні 2015 року.

Відповідно до акту від 09 лютого 2015 року ОСОБА_1 відмовився від ознайомленням з наказом № 7-о від 09 лютого 2015 року.

Як вбачається з матеріалів справ відповідачем відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України доказів того, коли саме в січні 2015 року і яким чином позивачем були допущені порушення режиму роботи не надано. Крім того, матеріали справи також не містять вимог відповідача щодо надання ОСОБА_1 пояснень з приводу порушень режиму роботи та доказів того, що він відмовлявся їх надати.

Колегія суддів вважає, що відповідачем при притягненні відповідачі до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани були порушені вимоги ст.149 КЗпП України, а саме працівнику не було запропоновано надати письмове пояснення.

Проте суд першої інстанції вирішуючи спір в цій частині позовних вимог не дав оцінку вищевказаним обставинам та дійшов помилкового висновку щодо безпідставності позовних вимог щодо незаконності наказу від 09 лютого 2015 року в частині застосування до позивача дисциплінарного стягнення.

Оскільки нормами КЗпП України не передбаченого такого способу захисту трудових прав, як скасування судом наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, то колегія суддів вважає, що право позивача підлягає захисту шляхом визнання наказу від 09 лютого 2015 року в частині незаконним.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення в частині відмови у скасуванні наказу щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача з ухваленням в цій частині нового рішення про визнання наказу від 09 лютого 2015 року № 7-о в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани ОСОБА_1 - незаконним.

В решті рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 квітня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Визнати наказ генерального директора Моторно (транспортного) страхового бюро України ОСОБА_2 від 09 лютого 2015 року № 7-о в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани ОСОБА_1 - незаконним.

В решті рішення залишити без змін.

Головуючий:

Судді: