АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Калиновського А.Б., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Видюкової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про розірвання договору, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом в якому зазначав, що 06 вересня 2007 року з метою придбання автомобіля він уклав з відповідачем кредитний договір № DNU0AK00007420 за умовами якого ПАТ КБ «Приватбанк» надало йому у кредит грошові кошти в розмірі 30041,25 доларів США на термін до 05 вересня 2012 року. В забезпечення виконання умов кредитного договору того ж дня між сторонами було укладено договір застави рухомого майна № DNU0AK00007420, предметом якого був автомобіль ІVECO 3512, 2001 року випуску. 16 червня 2011 року співробітники банку самоуправно забрали у нього вказаний автомобіль, чим суттєво порушили в односторонньому порядку вимоги кредитного договору. Зважаючи на викладене ОСОБА_2 просив суд розірвати кредитний договір № DNU0AK00007420 від 06 вересня 2007 року з 16 червня 2011 року (т.1 а.с. 61-63).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2015 року позовні вимоги було задоволено. Розірвано кредитний договір № DNU0AK00007420 від 06 вересня 2007 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 з 16 червня 2011 року. Вирішено питання судових витрат (т. 2 а.с. 55-58).

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення, неповне з'ясування судом обставин у справі, у зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення суду (т.2 а.с. 66-69).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 вересня 2007 року між ЗАТ КБ«Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № DNU0AK00007420, за умовами якого Банк надав позивачу кредитні кошти в розмірі 30041,25 доларів США на термін до 05 вересня 2012 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом та щомісячної винагороди у розмірі 0.14 % від суми виданого кредиту (т.1 а.с. 7-9).

Згідно п. 7.1. кредитного договору кредитні кошти були надані для купівлі автомобіля (споживчі цілі).

Відповідно даних Управління ДАІ ГУ МВС України в Дніпропетровській області 06 вересня 2007 року, позивачем було зареєстровано автомобіль ІVECO 3512, 2001 року випуску, про що видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 (т.2 а.с. 24 зворот). У свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 зазначено підстави набуття транспортного засобу - довідка-рахунок від 06.09.2007 р., кредит, «Приватбанк».

В той же день, з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним вище кредитним договором, між сторонами був укладений договір застави рухомого майна № DNU0AK00007420, за умовами якого ОСОБА_2 передав в заставу майно: автомобіль ІVECO 3512, 2001 року випуску (т.1 а.с. 10-12).

У зв'язку з неналежним виконанням позивачем взятих на себе обов'язків за вказаним кредитним договором у червні 2009 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось із позовом про звернення стягнення на предмет застави, що підтверджується матеріалами цивільної справи № 2-859/11, яка була оглянута під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції. При цьому, сума простроченої заборгованості за кредитним договором, згідно доданого до позовної заяви розрахунку, складала 1874,38 доларів США.

Також, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2009 року було задоволено клопотання ПАТ КБ «Приватбанк» про забезпечення позову та накладено арешт на майно ОСОБА_2, в тому числі на автомобіль ІVECO 3512, 2001 року випуску.

16 червня 2011 року співробітниками ПАТ КБ «Приватбанк» вказаний автомобіль було вилучено у позивача, зазначені обставини підтверджується копією постанови про відмову у порушенні кримінальної справи (т.1 а.с. 77) та не заперечувались відповідачем.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2011 року вказану ухвалу було скасовано та питання щодо забезпечення позову направлено на новий розгляд (т.1 а.с. 117, 118).

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2011 року позовну заяву про звернення стягнення на автомобіль було залишено без розгляду за заявою позивача ПАТ КБ «Приватбанк», заяву Банку про забезпечення позову залишено без задоволення.

У серпні 2011 року ПАТ КБ «Приватбанк» повторно звернулось до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовом про звернення стягнення на предмет застави. Під час розгляду даної справи у жовтні 2012 року ОСОБА_2 звернувся із даним зустрічним позовом про розірвання кредитного договору (т.1 а.с. 2-3, 61-63).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2011 року (ухвала про виправлення описки т.1 а.с. 52) предмет застави було вилучено та передано на зберігання ПАТ КБ «Приватбанк» (т.1 а.с. 23-24).

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2011 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено, звернуто стягнення на автомобіль ІVECO 3512, 2001 року випуску (т.1 а.с. 34-35).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2012 року заочне рішення від 30 серпня 2011 року було скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку (т.1 а.с. 51).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2013 року позовну заяву Банку по даній справі було залишено без розгляду (т.1 а.с. 154).

Відповідно до даних Управління ДАІ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, 23 жовтня 2013 року автомобіль ІVECO 3512, 2001 року випуску було знято з реєстраційного обліку на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2011 року та реалізовано. Даних про вартість за яку був проданий автомобіль відповідачем на запит суду надано не було (т.1 а.с. 222).

За заявою ОСОБА_2 заходи забезпечення позову вжиті ухвалою від 15 серпня 2011 року були скасовані ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2013 року (т.2 а.с. 214).

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За положеннями ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 591 ЦК України передбачено, що реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом.

Аналогічні норми закріплено і у Законі України «Про заставу», а саме: згідно до вимог частин 6, 7 ст. 20 цього Закону звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно застосовуються.

Згідно до положень ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Таким чином, оцінюючи викладені обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що давши належну оцінку зібраним по справі доказам, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню, оскільки під час розгляду справи знайшов своє підтвердження факт порушення відповідачем умов укладеного договору.

Так, співробітниками банку 16 червня 2011 року було вилучено предмет застави (автомобіль ІVECO 3512, 2001 року випуску) в той час, як діюча на той момент ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2009 року передбачала накладення арешту на належне позивачу майно, а ухвалу, якою було постановлено вилучити автомобіль та передати на зберігання Банку прийнято Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська пізніше - 15 серпня 2011 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Згідно зі ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Пунктом 5.6.1 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 15 грудня 1999 р. № 74/5, зареєстрованої в Мін'юсті України 15 грудня 1999 р. за № 865/4158, передбачено, що арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби - в обмеженні права користування майном або його вилученні в боржника та передачі на зберігання іншим особам.

Отже, вилучення предмета застави 16 червня 2011 року працівниками Банку не відповідало чинному законодавству та повинно було виконуватись в порядку визначеному Законами України «Про виконавче провадження» та «Про заставу».

Більш того, знімаючи з обліку предмет застави та реалізовуючи його 23 жовтня 2013 року, Банк діяв на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2011 року, яке було скасовано ухвалою даного суду від 15 серпня 2012 року. Даний факт був відомий відповідачу, оскільки 19 листопада 2012 року його представник ОСОБА_3 була особисто повідомлена про судове засідання по даній справі після скасування заочного рішення (т.1 а.с. 90-91). Станом на 07 жовтня 2013 року сторони у справі Банк та ОСОБА_2 намагалися вирішити спір мирним шляхом, про що свідчать клопотання представників сторін до суду (т.1 а.с.149,150 ), а 21 жовтня 2013 року, як зазначалося вище, позовні вимоги Банку про звернення стягнення на заставлений автомобіль ухвалою суду залишено без розгляду (т.1 а.с.154).

Однією з підстав розірвання договору за рішенням суду є істотне порушення стороною цього договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені зазначеною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі N 6-75цс13).

Застосовуючи зазначену правову норму - ч. 2 ст. 651 ЦК України, суд першої інстанції, дійшов вірного висновку, що вилучаючи 16 червня 2011 року у позивача автомобіль, який є предметом застави, відповідачем було порушено умови укладеного між сторонами договору застави, положення чинного законодавства, внаслідок чого позивача було позбавлено того, на що він розраховував при укладенні кредитного договору.

Тобто, вилучення Банком автомобіля зробило неможливим досягнення ОСОБА_2 цілей кредитного договору, який укладався саме для купівлі даного автомобіля, при тому, що ним здійснювались платежі по кредиту по липень 2013 року, про свідчить відповідна виписка по рахунку та меморіальні ордери (т.1 а.с. 160-203).

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду в частині розірвання договору постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Разом з тим, суд, постановляючи рішення про розірвання договору з 16 червня 2011 року, не врахував положення встановлені статтею 653 Цивільного кодексу України щодо правових наслідків розірвання договору.

Зокрема, частиною 3 статті 653 ЦК України встановлено, що якщо договір розривається у судовому порядку, зобов'язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині зазначення часу (з 16.06.2011 року) з якого договір між сторонами розірвано, необхідно змінити зазначивши в рішенні, що договір вважається розірваним з моменту набрання рішення суду законної сили.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2015 року в частині зазначення часу з якого договір є розірваним «з 16.06.2011 року» змінити - зазначивши « з моменту набрання рішення суду законної сили».

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: