АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ 23 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Волошина М.П., Демченко Е.Л.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Бабущкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання права власності на ? частину нерухомого майна, вселення, усунення перешкод у користуванні майном та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Пуцблічне акціонерне товариство «Банк Восток» про розподіл майна подружжя, визнання права власності та припинення права спільної сумісної власності,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 у липні 2014 року звернулася до суду позовом до ОСОБА_3 та після уточнення позовних вимог просила суд поділити майно подружжя, визнати за нею та відповідачем право власності по ? частині квартири АДРЕСА_1, визнати за ними право власності по ? частині нежитлового приміщення поз. 224, загальною площею 55 кв. метри у торгівельному комплексі літ. Ж-3, на другому поверсі будинку 1 по вул. Глинки у м. Дніпропетровську, стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію за автомобіль «Audi А6» 1999 року випуску в сумі 52000 грн., вселити її в квартиру АДРЕСА_2 та усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом зобовязання ОСОБА_3 не чинити перешкоди у користуванні квартирою /т. 1 а.с. 2-4, 62-65, 109-112/.

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що це майно придбано ними під час шлюбу та є їх спільною сумісною власністю, а тому відповідно до ст. 70 СК України їй належить ? частина цього майна. Автомобіль «Audi А6» відповідач продав за 104000 грн., тому просить стягнути з відповідача компенсацію. Крім того, відповідач перешкоджає їй у користуванні квартирою, в якій він змінив замки.

ОСОБА_3 позов не визнав, звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 в якому просить розподілити спільне майно подружжя, відступити від рівності часток співвласника та визнати за ним право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 та на ? частини нежитлового приміщення поз. 224, загальною площею 55 кв. метри у торгівельному комплексі літ. Ж-3, на другому поверсі будинку 1 по вул. Глинки у м. Дніпропетровську та припинити право спільної сумісної власності на це майно /т.1 а.с. 89-92/.

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що для ведення бізнесу 28.01.2013 року він оформив кредит на суму 1 578 000 грн. строком до 27.01.2013 року в ПАТ «Банк Восток», та уклав договір іпотеки на вищевказане нежитлове приміщення. На дату розірвання шлюбу 30.11.2013 року із спільних коштів подружжя ним було сплачено кредит в сумі 253 733, 82 грн. та 264 735, 54 грн. відсотків. Після розірвання шлюбу він власним коштом сплатив кредит в сумі 509 333, 30 грн. та відсотки в сумі 212 653, 74 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.12.2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_3 та на ? частину нежитлового приміщення № 224 площею 55 квадратних метрів у торгівельному комплексі літ. Ж-3 по вул. Глінки, 1 у м. Дніпропетровську. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі, визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частини квартири АДРЕСА_3 та на ? частини нежитлового приміщення № 224 площею 55 квадратних метрів у торгівельному комплексі літ. Ж-3 по вул. Глінки, 1 у м. Дніпропетровську. Припинено право власності на ці приміщення. Вирішено питання щодо судових витрат /т.1 а.с. 154-158/.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.04.2015 року виправлено описку допущену у вступній частині рішення та зазначено вірну дату ухвалення рішення 10.12.2014 року замість помилково вказаної 09.12.2014 року /т.1. а.с. 190/.

З рішенням суду не погодилася ОСОБА_2 і звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити /т.1 а.с. 176-179/.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.06.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська скасовано та ухвалено нове, яким визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 та на ? частину нежитлового приміщення № 224 площею 55 квадратних метрів у торгівельному комплексі літ. Ж-3 по вул. Глінки, 1 у м. Дніпропетровську за кожним. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 9801 грн. 50 коп. компенсації за ? частину автомобіля «Audi А6» 1999 року випуску, № НОМЕР_1. Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 /т.1 а.с. 222-223/.

З цим рішенням не погодився ОСОБА_3, який звернувся з касаційною скаргою та посилаючись на те, що судом не враховано те, що він є фізичною особою підприємцем, який у своїй підприємницькій діяльності використовував нежитлове приміщення № 224 у торгівельному комплексі літ. Ж-3 по вул. Глінки, 1 у м. Дніпропетровську з метою одержання прибутку, а тому цей об'єкт слід розглядати як його особисту приватну власність відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільною сумісної власності подружжя, посилаючись на правові позиції Верховного Суду України /т.2 а.с. 1-4/.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.11.2015 року касаційна скарга ОСОБА_3 задоволена частково, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.06.2015 року скасовано з тих підстав, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею право власності на ? частину спірного нежитлового приміщення суд не врахував, що майно фізичної особи підприємця не є обєктом спільної сумісної власності подружжя, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції /т.2 а.с. 24-27/.

Відповідно до ч.4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.12.2014 року в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню, відповідно до п.3, 4 ст. 309 ЦПК України, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 06.05.2000 року зареєстрували шлюб, про що відділом РАГСу Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська зроблено актовий запис № 260 /т.1 а.с. 8/.

30.11.2013 року шлюб було розірвано, про що Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби ДМУЮ зроблено актовий запис № 199 /т.1 а.с. 10/.

04.03.2014 року ОСОБА_4 змінює прізвище на ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про зміну імені /т.1 а.с. 9/.

В період шлюбу, 05.06.2002 року подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_4, загальною площею 66,4 кв. метри, житлова площа квартири 39,6 кв. метри, договір купівлі-продажу нотаріально посвідчений /т.1 а.с. 12-13/.

11.05.2005 року подружжя придбало автомобіль «Audi А6» 1999 року випуску, № НОМЕР_1, який був зареєстрований за ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію /т.1 а.с. 66-67/.

За договором купівлі-продажу від 02.08.2005 року та 28.01.2008 року сторони придбали нежиле приміщення поз. 224 у торгівельному комплексі літ. Ж-3, на другому поверсі, загальною площею 55 квадратних метрів, у м. Дніпропетровську, вул. Глінки, 1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 09.09.2008 року та зареєстровано КП «ДМБТІ» 29.10.2008 року, та витягом з реєстру про право власності /т.1 а.с. 18, 20/.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття. Згідно з ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Відповідно до ст. 320 ЦК України, власник має право на використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Окремою формою підприємницької діяльності є підприємницька діяльність фізичних осіб. Жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності законом не встановлено.

Як встановлено ч.2 ст. 52 ЦК України, фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

На підставі вказаного положення та з урахуванням вимог ст.ст. 57, 61 СК України слід дійти висновку про те, що майно фізичної особи підприємця не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України № 6-79цс13 від 02.10.2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 31.08.1999 року зареєстрований як субєкт підприємницької діяльності фізична особа підприємець, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію, та до теперішнього часу веде підприємницьку діяльність з основним видом діяльності роздрібна торгівля одягом /т.2 а.с. 69-71,72/.

Нежитлове приміщення поз. 224 у торгівельному комплексі літ. Ж-3 м. Дніпропетровську, вул. Глінки, 1 належить ОСОБА_3 на праві власності і використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, а тому є його особистою приватною власністю, а не об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання за нею права власності на ? частину нежитлового приміщення поз. 224 у торгівельному комплексі літ. Ж-3 м. Дніпропетровську, вул. Глінки, 1 задоволенню не підлягають, і вона має право вимоги на частку отриманого доходу від діяльності підприємства або компенсації за рахунок іншого майна, а не вимоги права власності.

Відносно позовних вимог щодо розподілу квартири АДРЕСА_1, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 в частині відступу від рівності часток у майні у зв'язку з виконанням ним боргових зобовязанням та визнання за ним права власності на ? частини цієї квартири підлягають задоволенню.

Згідно з ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Одночасно у цій же правовій нормі передбачена можливість відступу від рівності часток подружжя та збільшення частки одного із них у разі домовленості між подружжям або наявності шлюбного договору, дітей чи істотних обставин.

В даному випадку колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині підлягають задоволенню.

Так з матеріалів справи вбачається, що квартири АДРЕСА_1 була придбана сторонами 05.06.2002 року під час шлюбу за сумісні кошти, і є спільною сумісною власністю. Будь-яких підстав відступу від рівності часток подружжя на цю квартиру та збільшення частки ОСОБА_3 суду надано не було.

Також колегія суддів не може погодитися з висновками суд першої інстанції про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача компенсації за автомобіль «Audi А6» 1999 року випуску, та вважає, що в цій частині рішення підлягає скасуванню.

Як встановлено судом, автомобіль «Audi А6» 1999 року випуску був придбаний сторонами 11.05.2005 року та зареєстрований на ім'я ОСОБА_3 /т.1 а.с. 66 - 67/.

Згідно замовлення - наряду № 04193 від 14.05.2014 року ПП «АВГУР» автомобіль був відремонтований, за що ОСОБА_3 сплатив 84 397 грн. Після цього, 19.09.2014 року ОСОБА_3 зняв автомобіль з обліку для реалізації та продав його згідно довідки-рахунку за 104 000 грн. /т.1 а.с. 127, 113, 114/.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню в сумі 9801,50 грн., з розрахунку: 104 000 грн. 84 397 грн. = 10603 грн. : 2.

Відносно позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме квартирою 155, будинку 10 по пр. Героїв у м. Дніпропетровську шляхом зобовязання ОСОБА_3 не чинити перешкоди у користуванні квартирою та вселення, то суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з 05.05.2014 року зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, а не в спірній квартирі, що підтверджується копією паспорта позивача. Крім того, позивачем не зазначено які саме перешкоди їй чинить відповідач ОСОБА_3, та якими доказами вчинення ним таких перешкод підтверджується.

За таких обставин, колегія судів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.12.2014 року скасуванню, з ухваленням нового рішення про частково задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2014 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на ? частини квартири 155, по проспекту Героїв, 10 у м. Дніпропетровську за кожним.

Визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на нежитлове приміщення № 224, загальною площею 55 квадратних метрів у торгівельному комплексі літ. Ж-3 на другому поверсі по вул. Глінки, 1 у м. Дніпропетровську.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 9801 грн. 50 коп. компенсації за ? частину автомобіля «Audi А6» 1999 року випуску, № НОМЕР_1.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_5