Справа № 300/513/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

08 грудня 2015 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

Головуючого судді Фазикош Г. В.

суддів Власова С. О., Бисаги Т. Ю.

з участю секретаря Рогач О. Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду від 21 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Міжгірської селищної ради про визнання права на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2014 року ОСОБА_2 предявив позов до Міжгірської селищної ради про визнання права на спадкове майно.

Свої вимоги мотивував тим, що його мати ОСОБА_3, яка померла 17 квітня 1982 року, та батько ОСОБА_4, який помер 22 листопада 1993 року, побудували житловий будинок по вул. Прохідна, 75, в смт. Міжгір'я Закарпатської області, однак заповіту на майно не склали, правовстановлюючих документів на будинок і земельну ділянку належним чином не оформили. У батьків було п'ятеро дітей, з яких сестра ОСОБА_5 та брат ОСОБА_6, померли.

Позивач вважає, що оскільки господарство за вказаною адресою було колгоспним, спадщина на нього відкрилася тільки після смерті батька, коли в будинку проживали лише він і його померлий 20 січня 2000 року брат ОСОБА_6. Тобто спадщину позивач прийняв одноособово, а одже йому належить право власності на весь будинок.

У звязку з цим позивач ОСОБА_2 просив визнати за ним в порядку спадкування право власності на житловий будинок № 75 по вул. Прохідній у смт. Міжгір'я Закарпатської області.

В листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що спірне господарство не було колгоспним. Після смерті матері та батька вона проживала в ньому, тому прийняла спадщину у встановленому законом порядку. Її брат, ОСОБА_2, побудував собі будинок за адресою: смт Міжгір'я, вул. Прохідна, 75 «а», де і проживає, а брат ОСОБА_4, 1961 р. н., за адресою: смт. Міжгіря, вул. Прохідна, 82 «а», де проживав на день смерті батьків і проживає надалі, Отже брати права на спадщину не мають, а будинок в цілому має належати їй. Тим більше, що вона й на даний час мешкає в спірному будинку разом із своєю сім'єю.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на спадкове майно - житловий будинок № 75 по вул. Прохідній у смт Міжгір'я Закарпатської області.

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 5 листопада 2014 року зазначені позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12 лютого 2015 року, первісний та зустрічний позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на житловий будинок № 75 по вул. Прохідній у смт Міжгір'я Закарпатської області в рівних частках - по 1/2 частці за кожним. У решті вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року рішення місцевого та апеляційного суду скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи в суді першої інстанції вищий спеціалізований суд вказав на необхідність зясування правильності зарахування будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір, часу припинення колгоспного двору, а також перевірити причини подання до суду аналогічних, проте протилежних за змістом довідок селищної ради про проживання ОСОБА_1 в спадковому будинку (Т.1, а.с.235-237).

Ухвалою Воловецького районного суду від 21 липня 2015 року провадження у справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 закрито (Т.2, а.с.28).

Рішенням Воловецького районного суду від 21 липня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування право власності на житловий будинок № 75 та належні до нього господарські споруди по вул. Прохідній, 75, в смт. Міжгіря Закарпатської області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить це рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Апелянт зазначає, що обставини у справі встановлено не вірно, а саме рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Стверджує, що на день смерті батька проживала у спадковому будинку, а тому саме вона прийняла спадщину за померлим. ОСОБА_2 проживав у іншому будинку. Крім того, спадковий будинок не був колгоспним двором (Т.2, а.с.47-50).

У судовому засіданні в апеляційній інстанції ОСОБА_1 та її представник скаргу підтримали та просили задовольнити, ОСОБА_2 та його представник скаргу не визнали та просили відхилити.

Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши зібрані у справі матеріали, матеріали витребуваної справи № 302/281/14, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами встановлено, що подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_3 під час шлюбу в п'ятдесятих роках було побудовано житловий будинок по вул. Прохідна, 75, в смт. Міжгір'я Закарпатської області, але право власності на даний будинок та земельну ділянку належним чином оформлено не було.

В подружжя ОСОБА_3 було п'ятеро дітей: дочка - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, син - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, (позивач за первісним позовом), дочка - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, (позивачка за зустрічним позовом) та син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5.

17 квітня 1982 року померла мати ОСОБА_3, а 22 листопада 1993 року помер батько ОСОБА_4 Після смерті останніх відкрилась спадщина, в тому числі і на належний їм житловий будинок № 75 по вул. Прохідній у смт. Міжгір'я Закарпатської області. Заповіт на спадкове майно батьки не залишили.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22 грудня 1995 року № 20, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно з Вказівками суспільна група господарства визначалася залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, відносилися до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Таким чином, для правильного вирішення справи необхідно з'ясовувати питання щодо правильності зарахування будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року (справа № 6-192цс14).

Судом також встановлено, що згідно з архівною довідкою від 6 березня 2014 року № 6/28-1 за ОСОБА_4 рахувалась земля колгоспного двору площею 0,25 га, а побудоване на ній господарство за адресою: вул. Прохідна, 75, смт Міжгір'я, Закарпатська область, рахувалось як колгоспний двір.

При цьому відповідно до довідки колгоспу «Радянська верховина» від 7 червня 1993 року № 7 ОСОБА_4 (батько) був членом колгоспу в період з квітня 1958 року до 31 грудня 1992 року та мав трудову книжку колгоспника № 281.

Крім того, ОСОБА_4 як члену колгоспу у свій час було видано колгоспом сертифікат про земельну частку (пай) площею 1,33 га.

До введення в дію Закону України «Про власність» частка майна померлого члена колгоспного двору з майна колгоспного двору не виділялась. Майно колгоспного двору спадкувалось тільки в разі смерті останнього члену колгоспного двору. Такий порядок спадкування поширювався на випадки припинення колгоспного двору з цих підстав до 1 липня 1990 року. Загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 № 20, та ст. 123 ЦК УРСР спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Спірне господарство було колгоспним двором, тому після померлої 17 квітня 1982 року ОСОБА_3 спадщина відповідно до вимог діючого на той час законодавства на належну їй частку житлового будинку не відкривалася. І лише після померлого 22 листопада 1993 року ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне батькам спадкове майно.

Отже, спірне майно було колгоспним двором, а часом припинення колгоспного двору - 31 грудня 1992 року.

Згідно з довідкою Міжгірської селищної ради Закарпатської області від 18 квітня 2014 року № 2527 на момент смерті ОСОБА_4 (батька) у спірному будинку із спадкоємців першої черги проживали тільки ОСОБА_2 (позивач за первісним позовом) та його брат - ОСОБА_4, який помер 20 січня 2000 року.

З метою зясування розбіжностей наявних у довідках, виданих Міжгірською селищною радою від 24 лютого 2014 року № 1400 та від 18 квітня 2014 року № 2527, апеляційним судом було додатково уточнено відповідну інформацію. Листом від 4 грудня 2015 року № 02-11/685 Міжгірська селищна рада вказала, що довідка від 18 квітня 2014 року № 2527 містить уточнені відомості.

Крім того, у матеріалах справи наявна копія колгоспного обліку форми № 53, з якої слідує, що до колгоспу «Радянська Верховина» у Міжгірському районі Закарпатської області ОСОБА_4 вступив у 1958 році, колгосп було організовано у 1949 році (Т.2, а.с.22), а також копія довідки № 7 від 7 червня 1993 року з аналогічною інформацію (Т.2, а.с.23). На переконання колегії, у сукупності з іншими наявними у справі доказами, ці докази додатково підтверджують, що спірне господарство було колгоспним двором, спадщина відкрилася на це майно лише після померлого 22 листопада 1993 року ОСОБА_4, на цей момент у спірному будинку із спадкоємців І черги проживали тільки ОСОБА_2 та його брат ОСОБА_4

Ці обставини доводами апеляційної скарги не спростовано.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Таким чином, ОСОБА_2 (позивач за первісним позовом) та його брат - ОСОБА_4, відповідно до вимог ст. 529 ЦК УРСР були єдиними спадкоємцями після померлого батька - ОСОБА_4, з відповідними частками майна - по 1/2 частці за кожним, належного спадкодавцю. Інші спадкоємці у встановленому законом порядку спадщину після смерті батька не приймали.

Після померлого 20 січня 2000 року ОСОБА_4 у фактичне управління спадковим будинком вступив тільки ОСОБА_2 і був зареєстрований у ньому, що підтверджується довідкою Міжгірської селищної ради Закарпатської області від 12 квітня 2014 року № 2529. Отже, позивач ОСОБА_2 І В. прийняв спадщину, як спадкоємець другої черги за законом у порядку ст. ст. 530, 549 ЦК УРСР.

Судами також встановлено, що ОСОБА_1 у цей час у спірному будинку не проживала, оскільки фактично мешкала зі своєю сім'єю у Харківській області, і спадщину в установленому законом порядку не приймала.

Повернувшись на проживання до Закарпатської області, ОСОБА_1 у березні 2014 року звернулась до суду з позовом до Міжгірської селищної ради Закарпатської області про визнання за нею права власності на спірний житловий будинок у порядку спадкування, проте рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 7 липня 2014 року в задоволенні її позову було відмовлено. Після цього вона звернулась до суду із зустрічним позовом у даній справі, надавши на його обгрунтування в якості доказів довідку Міжгірської селищної ради Закарпатської області за лютий 2014 року, згідно з якою вона була зареєстрована в спірному будинку на час смерті батька. До цієї довідки колегія суддів ставиться критично, оскільки вона суперечить іншим наявним в матеріалах справи доказам і довідкам щодо проживання у спадковому будинку позивача ОСОБА_2 та його брата ОСОБА_4; паспортним даним про місце реєстрації ОСОБА_1 і її дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (Т.1, а.с.52-53, 53-66); записам у домовій книзі (Т.1, а.с.21-24) та іншим.

За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Воловецького районного суду від 21 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді