Справа № 2-2164/11
Провадження 2/522/32/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2015 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Чернявскої Л.М.,

при секретарі Прусс О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу та про витребування квартири із незаконного володіння і виселенні,

В С Т А Н О В И В:

08 жовтня 2004 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу, вказуючи, що він є власником двокімнатної квартири в АДРЕСА_1, загальною площею 66,7 кв.м., на підставі договору дарування від 19.05.1992 року. З 1994 року він здавав квартиру в найм квартирантам. 26.10.2004 року в квартиру поселилася сім'я ОСОБА_5 на підставі нотаріально завіреного договору купівлі-продажу від 24.10.2004 року. ОСОБА_4 придбала квартиру у громадянки ОСОБА_3, яка придбала вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 16.10.2004 року у ОСОБА_2, що діяв від імені позивача на підставі довіреності від 13.10.2004 року, посвідченою приватним нотаріусом ОСОБА_6, яку він не видавав, оскільки з 04.09.2004 року по 29.09.2004 року знаходився за кордоном у службовому відрядженні за межами України, його ідентифікаційний номер в довіреності вказаний неправильно. Позивач вважає, що по відношенню його власності скоєні шахрайські дії, порушені його права на користування, володіння та розпорядження вказаною квартирою. Наміру на відчуження квартири у нього не було. (т.1 а.с. 3-5)

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 07 лютого 2005 року позов задоволений (т. 1 а.с.102), яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2005 року (т.2 а.с.69-70) та ухвалою колегії суддів апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2007 року. (т.2 а.с. 130)

Ухвалою Верховного суду України від 19 лютого 2009 року скасовані зазначені судові рішення, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, в зв'язку з неналежним повідомленням ОСОБА_4. (т.2 а.с. 197-199)

В процесі нового розгляду справи, 17 серпня 2010 року позивач доповнив позовні вимоги та просить визнати недійсною довіреність від 13 вересня 2004 року, видану від імені ОСОБА_1, посвідчену приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстровану у реєстрі № 6036, яка уповноважує ОСОБА_2 продати квартиру АДРЕСА_1; визнати недійсним вчинений 16 вересня 2004 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2, який діяв від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу ОСОБА_10, реєстровий № 4397; витребувати від ОСОБА_4 та ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_11 у його власність; виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 разом з усіма проживаючими з ними в цій квартирі особами. (т.2 а.с.287-290)

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позов не визнали, звернулись до суду з зустрічним позовом.

Ухвалою суду від 27 лютого 2015 року залишений без розгляду зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_9, Товариства з обмеженою відповідальністю Агенція нерухомості „Капітал", треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12, ОСОБА_2 про визнання права власності та стягнення моральної шкоди залишений без розгляду.

Сторони в судове засідання 27 лютого 2015 року не з'явились, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутністю, просить вимоги задовольнити у повному обсязі.

Приватний нотаріус ОСОБА_12 надала суду заяву у який просить суд розглянути справу за її відсутності.

Представник фірми «Капітал» у формі ТОВ звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутністю.

Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 19 березня 1992 року, який посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 8-1914, ОСОБА_1 отримав у дар квартиру АДРЕСА_1. (т.3 а.с. 112)

13 вересня 2004 року приватним нотаріусом приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 посвідчена довіреність від імені ОСОБА_1 про надання повноважень ОСОБА_2 бути його представником в різних питань, в тому числі укладання та підписання договорів відчуження належних їм квартир та інше. (реєстровий № 6036).

16 вересня 2004 року між ОСОБА_2, який діяв від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_9 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу ОСОБА_10, реєстровий № 4397 (т.3 а.с. 112-113).

Після чого, 24 вересня 2004 року ОСОБА_9 (продавець) продала, а ОСОБА_4 (покупець) придбала зазначену квартиру, про що свідчить договір купівлі-продажу за реєстровим № 12942, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12 (т.3 а.с. 114-113).

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 12 липня 2007 року визнано право власності ОСОБА_4, ОСОБА_5 на спільне майно подружжя - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 66,7 кв.м. Рішення набрало законної сили. (т.3 а.с. 117-118)

На теперішній час ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є власниками спірної квартири та проживають в ній.

Оспорюючи дійсність довіреності, позивач посилається на те, що 13 вересня 2004 року він до нотаріальної контори в місті Одесі не їздив, довіреності не видавав та не підписував, оскільки перебував за межами країни.

Так, в паспорті громадянина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходиться відмітка про виїзд за межі України 04 вересня 2004 року та повернення 29 вересня 2004 року.

Педставництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. (ч.1 ст.237 ЦК України)

Згідно ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Так, в довіреності вказаний ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 (т.1 а.с.51), якій належить не позивачу, а іншій особі, замість дійсного номеру - НОМЕР_2, якій наданий позивачу 09.08.1996 р (т.1 а.с.6).

Отже, з 04 вересня 2004 року по 29 вересня 2004 року позивач ОСОБА_1 перебував за межами України, тому не міг видавати та підписувати довіреність на території України.

По факту шахрайських дій відносно майна, яке належало ОСОБА_7, 06.10.2004 року була порушена кримінальна справа за ст. 190 ч.4 КК України, по факту отримання шляхом обману, невстановленою особою права на заволодіння АДРЕСА_1. В рамках кримінальної справи була проведена почеркознавча експертиза, з якої вбачається, що підпис в графі: „Підпис" довіреності серійний номер ВВК № 928904 від 13.09.2004 року, представленої на дослідження, виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою.

Крім того, постановою від 28 лютого 2005 р. досудове слідство, по вказаної кримінальної справі припинено, до моменту встановлення особи, яка скоїла даний злочин. Однак тієюж постановою встановлено, що «24 вересня 2004 року у приміщенні нотаріальної контори, розташованої по АДРЕСА_2 невстановлена особа, шляхом обману заволоділа квартирою АДРЕСА_1 яка належала громадянину ОСОБА_1, причинив йому значний матеріальний збиток на суму 300000 гривень.

Згідно ч.2, 3 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, ОСОБА_1 намір на відчуження квартири не мав, довіреності з цією метою не видавав, тому довіреність на імя ОСОБА_2 підлягає визнанню недійсною, а також всі подальші правочини по відношенню спірної квартири, а саме договір її купівлі - продажу на користь ОСОБА_4 також має бути визнаний недійсним.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його статтях (пунктах). У ст. 203 ЦК, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, договір купівлі продажу є недійсним, оскільки майно, яке було предметом відчуження, вибуло із володіння власника ОСОБА_1 поза його волею.

У відповідності до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК України).

Отже, договір купівлі-продажу порушує права позивача, в зв'язку з відсутністю волевиявлення власника квартири на її відчуження.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно до ч.1 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 317 ЦК України передбачено, що власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із п. 2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо прямо не випливає із закону або незаконність набуття право власності не встановлена судом.

Як було роз'яснено п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Згідно п.4 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Стаття 387 ЦК України визначає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що спірна квартира, яка на даний час перебуває у володінні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та набули право власності на зазначене майно та визнаний недійсним, підлягає витребуванню із незаконного володіння та поверненню ОСОБА_1.

При цьому, підлягають задоволенню вимоги про виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 разом з усіма проживаючими з ними в цій квартирі особами.

Суд критично відноситься до стверджень представника ОСОБА_13, ОСОБА_14 про те, що ОСОБА_1 мав намір продати вказану квартиру, оскільки їм був замовлений технічний паспорт на об'єкт нерухомості у 2004 році.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 пояснював, що технічний паспорт був замовлений ОСОБА_1 у зв'язку з тим, що він зробив у квартири ремонт та перепланування, зокрема переніс дверний отвір у кімнату.

У якості підтвердження цієї обставини представник ОСОБА_1 надав суду: технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 від 20.05.2004 року, договір дарування від 19 березня 1992 року; копію схеми перепланування; копію фотокартки зробленої до моменту перепланування, на якої існує дверній отвір, який надалі був закладений і якого вже не існує у технічному паспорті від 20.05.2004 року.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 8,10, 15, 57, 60, 213-215, 223, ЦПК України, ст. ст.215, 218, 383, 387, 388 України, ст. 150 ЖК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсною довіреність від 13 вересня 2004 року, видану від імені ОСОБА_1, посвідчену приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстровану у реєстрі № 6036, яка уповноважує ОСОБА_2 продати квартиру АДРЕСА_1.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 16 вересня 2004 року між ОСОБА_2, який діяв від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу ОСОБА_10, реєстровий № 4397.

Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та повернути ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1

Виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 разом з усіма проживаючими з ними в цій квартирі особами.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області, через Приморський районний суд міста Одеси, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л. М. Чернявська

26.02.2015