АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2331/15 Головуючий 1 інст.: Васильєва О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 р. Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Кіпенка І.С.,

суддів - Котелевець А.В., Макарова Г.О.,

за участі секретаря - Таран В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», третя особа: ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и л а:

24 жовтня 2014 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» (далі ПАТ «Укрсиббанк») про визнання Договору про надання споживчого кредиту №0 від 29 січня 2008 року, що укладений між ним та відповідачем недійсним.

В судове засідання суду першої інстанції сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 січня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить вказане рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити.

Судова колегія, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст.303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції вважає, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє скаргу, якщо встановить, що суд першої інстанції постановив рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Судом повно та всебічно досліджені надані докази та дана їм належна оцінка та згідно встановленого ухвалено рішення, яке відповідає вимогам ст.213 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Як вбачається з матеріалів справи сторони належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи (а.с.137-138). Проте, в судове засідання сторони не з'явились.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що укладення договору кредиту від 29 квітня 2008 року було здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства та відповідало дійсній волі позивача. Обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог є недоведеними.

Як встановлено судовим розглядом суду першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 29.01.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», який перейменовано на Публічний акціонерний банк «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 від 29 січня 2008 року (а.с.5-9).

Відповідно до умов вказаного договору відповідачу був наданий кредит в розмірі 83500,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 421675,00 грн. за курсом НБУ на день укладення договору (п.1.1).

За користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12,4% річних (п.п.1.3.1).

Згідно положень ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання на момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України.

Частиною 1 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що доводи позивача про недійсність договору з підстав недотримання вимог законодавства щодо валютного зобов'язання, є недоведеними, оскільки АКІБ «УкрСиббанк», при укладенні договорів мав банківську ліцензію № 75 та відповідний дозвіл НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями.

Відповідно до ч.2 ст.192 та ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті.

Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»(далі Декрет).

Відповідно до ст.5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

За таких обставин, установивши, що АКІБ «УкрСиббанк» згідно дозволу НБУ № 75-2 та додатку до дозволу №75-2 (а.с. 66-67) має право на здійснення операцій з валютними цінностями, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що укладення кредитного договору в валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Твердження апелянта щодо порушення Банком вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про ненадання позичальнику інформації про умови кредитування, порушення принципу рівності сторін договору, використання банком нечесної підприємницької практики і як наслідок визнання правочину недійсним не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Вказаним доводам судом першої інстанції була надана належна правова оцінка та обґрунтовано визнано їх безпідставними.

Згідно ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика вважається нечесною, якщо вводить споживача в оману, зокрема стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Однак, позивачем не наведено жодних обставин, стосовно яких його введено в оману при укладенні договору, а також стосовно яких його вибір був не свідомим.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст.1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

З тексту укладеного сторонами кредитного договору вбачається, що такі умови договором передбачено, відтак жодних підстав вважати, що при його укладенні позивача введено в оману та приховано інформацію про надання кредиту та умови його погашення, внаслідок чого його вибір був несвідомим - відсутні.

З врахуванням наведеного судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які привели або могли привести до неправильного вирішення справи, оскільки рішення судом першої інстанції постановлено відповідно до вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -