Справа № 344/8103/15-ц
Провадження № 2/344/3412/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(З А О Ч Н Е)

12 жовтня 2015 року Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Мелещенко Л.В.

секретаря Мічути Т.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

09 червня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що з 04 грудня 1983 року по 21 листопада 2014 року з відповідачем перебував у шлюбі. Від шлюбу сторони дітей не мають. У відповідача від попереднього шлюбу є діти: син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. За час спільного проживання у шлюбі позивач отримав ордер на квартиру № 002430 від 10 січня 1985 року. У серпні 1992 року позивач з відповідачем сплатили повну вартість квартири у сумі 18 360,00 грн. За таких обставин позивач просить визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Позивач у судове засідання не прибув, проте надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення.

Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Згідно із ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 77, 169, 224 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у ній даних і доказів, так як у суду є достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, а позивач не заперечує проти такого розгляду.

Суд, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2014 року, що набрало законної сили 09 грудня 2014 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 04.12.1983 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 1641, був розірваний (а.с. 3).

10 січня 1985 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради виданий ОСОБА_1 ордер № 002430 на квартиру (а.с. 4).

Рішенням № 8/4 позивач відновлений в черзі громадян, що були помилково зняті з черги (а.с. 6).

Згідно довідки на право власності за вих. № 68 від 10.06.2008 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1, пайові внески сплачені повністю, загальна площа квартири становить 60,02 кв.м., вартість квартири у сумі 18 360,00 грн. (а.с. 5).

За спірну квартиру сплачені пайові внески у 1992 році (а.с. 65).

На квартиру АДРЕСА_2 складений технічний паспорт (а.с. 7-8).

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 червня 2011 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений, скасовано рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 339 від 24.07.2008 року в частині оформлення права власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 (а.с. 9-10).

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2013 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради залишені без задоволення, а постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 червня 2011 року у справі № 0907/2а-3304/2011 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 про скасування рішення без змін (а.с. 11-12).

Позивач є інвалідом ІІ групи (а.с. 49).

Згідно реєстраційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, квартира АДРЕСА_4 належить на праві приватної власності ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_2 по 1/4 частині кожному (а.с. 61-63).

Відповідно до ст. 129 Конституції України, однією із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторінта свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997 року, передбачено, що кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частинами 2-3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1-2 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до положень ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ст. 60 Сімейного кодексу України зазначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі.

Згідно зі ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Ст. 70 Сімейного кодексу України передбачає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем шлюбний контракт не укладений, будь-якої домовленості щодо поділу майна немає, спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, не надано доказів у підтвердження того, що позивач та відповідач не дбали про матеріальне забезпечення сім'ї, що сторони приховали, знищили чи пошкодили спільне майно, витрачали його не в інтересах сім'ї, чи будь-яким іншим способом діяли не в інтересах сім'ї.

З вказаних підстав спірна квартира АДРЕСА_2 є об'єктом права спільної сумісної власності, а частки сторін рівними, тому квартира підлягає поділу між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2, тому суд приходить до переконання про визнання за позивачем та відповідачем права власності на спірну квартиру кожному по 1/2 частині.

Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що в ході розгляду справи було доведено у судовому засіданні, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, позивачем доведені ті обставини, на які він посилався як на підстави своїх позовних вимог, тому, на думку суду, позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжяпідлягають задоволенню повністю.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 60, 68, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст.ст. 3, 4, 6, 7, 10, 57-60, 77, 169, 197, 209, 212-214, 218, 222-233, 292, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, в порядку поділу майна, придбаного в період шлюбу з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_5.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуто Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Л.В. Мелещенко