У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі суддів:

Амеліна В.І., Остапчука Д.О., СавченкоВ.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, третя особа - ОСОБА_5, про визнання недійсним рішення, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Київської області від 26 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2010 року, яке вступило в законну силу, встановлено факт прийняття нею спадщини та визнано за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1. Також даним рішенням встановлено, що після смерті ОСОБА_6 вона стала користуватися земельною ділянкою площею 0,60 га, яка закріплена за даним будинком. Із урахуванням того, що в погосподарських книгах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області містяться відомості про те, що за вказаним вище домогосподарством закріплена земельна ділянка площею 0,60 га, вона подала заяву до Матюшівської сільської ради про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовним розміром 0,60 га, однак рада прийняла рішення від 25 листопада 2014 року, яким їй відмовлено в задоволенні заяви у зв'язку з тим, що відповідно до інформаційної довідки зі спадкового реєстру від 17 жовтня 2014 року є чинними свідоцтва про право на спадщину, виданні на ім'я ОСОБА_5 Зазначає, що рішенням Білоцерківського районного суду Київської області від 19 лютого 2010 року свідоцтво про право на спадщину за законом від 22 лютого 2006 року визнано недійсним в частині прийняття ОСОБА_5 спадщини у вигляді земельної ділянки площею 0,8587 га, розташованої по АДРЕСА_2, проте на підставі цього свідоцтва 15 червня 2011 року видано три державні акти на право власності на земельну ділянку площею 0,8587 га за вказаною вище адресою. Рішенням Білоцерківського районного суду Київської області від 22 липня 2013 року визнано недійсними державні акти від 15 червня 2011 року на земельни ділянки площею 0,2500 га та 0,4697. Посилаючись на те, що на даний час ОСОБА_7 не має жодних установчих документів на спірну земельну ділянку, просила суд визнати незаконним та скасувати рішення Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 25 листопада 2014 року «Про відмову в наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки».

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 26 травня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано недійсним та скасовано рішення Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 25 листопада 2014 року «Про відмову в наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин, обґрунтовано виходив із доведеності позовних вимог.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що апеляційним судом правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення суду апеляційної інстанції ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження суду апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні апеляційним судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 26 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Амелін
Д.О. Остапчук В.О. Савченко