У х в а л а

іменем україни

22 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Касьяна О.П., Гончара В.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 про встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на майно та виключення майна із спадкового майна, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 12 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2011 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, у якому просила встановити факт проживання однією сім'єю її та ОСОБА_7 без шлюбу з 1987 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, визнати квартиру АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_7, їх спільною сумісною власністю, визнати за нею право власності на Ѕ частку цієї квартири та на квартиру в цілому.

На обґрунтування своїх вимог вказувала, що з 1987 року вони почали проживати з ОСОБА_7 як одна сім'я в належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_2, вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

12 червня 2001 року за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1, яка була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_7, а 11 жовтня 2005 року він подарував їй 1/2 частину цієї квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Вважає, що оскільки квартира придбана за спільні кошти за час їх спільного проживання вона є спільною сумісною власністю, ураховуючи, що ОСОБА_7 за життя подарував їй 1/2 частку в квартирі, то квартира в цілому стала її власністю.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 грудня 2014 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_7 однією сім'єю з 1987 року до ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано, що квартира АДРЕСА_1, належала їм до 11 жовтня 2005 року на праві спільної сумісної власності.

Визнано за позивачкою право власності на Ѕ частини цієї квартири, як частку у спільній сумісній власності.

У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

12 березня 2015 року рішенням апеляційного суду Львівської області рішення суду першої інстанції в частині визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання за ОСОБА_4 права власності на Ѕ частину квартири скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовлено.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі позивачка просить скасувати рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно із законом, залишити в силі, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Рішення апеляційного суду в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову про встановлення факту проживання однією сім'єю в касаційному порядку не оскаржується, тому відповідно до ст. 335 ЦПК України не перевіряється в цій частині.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину квартири апеляційний суд, надавши належну оцінку обставинам справи, повно та всебічно з'ясувавши та встановивши їх, правильно виходив з того, що позивачка не надала доказів на підтвердження своїх вимог, як передбачено ст. ст. 10, 60 ЦПК України, зокрема, про придбання спірної квартири внаслідок їх спільної з ОСОБА_7 праці за спільні кошти, тому підстав для визнання її спільною сумісною власністю немає.

При цьому судом правильно застосовані ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних відносин, оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно відхилити, рішення апеляційного суду Львівської області від 12 березня 2015 року залишити без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення апеляційного суду Львівської області від 12 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.П. Касьян

В.П. Гончар

Д.О. Остапчук