УХВАЛА

іменем україни

7 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - фермерське господарство «ОСОБА_3» про стягнення заборгованості за рамковою угодою та кредитним договором, що укладений на її підставі за касаційною скаргою ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, фермерського господарства «ОСОБА_3», на рішеня апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ПАТ «ПроКредит Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа фермерське господарство «ОСОБА_3» про стягнення заборгованості за рамковою угодою та кредитним договором, що укладений на її підставі.

Позивач посилався на те, що 04 квітня 2011 року між позивачем ПАТ «ПроКредит Банк» та ФГ «ОСОБА_3» було укладено рамкову угоду № FW1602.205, за умовами якої кредитор зобов'язався здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів кредитування у розмірі 2 млн. доларів США у порядку і на умовах, визначених цією угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов'язався належно виконувати всі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов'язань, а також належно виконувати усі інші зобов'язання, передбачені угодою та кредитними договорами.

02 вересня 2013 року на підставі та у межах вказаної рамкової угоди позивач та позичальник уклали договір про надання траншу № 1501.43596/FW1602.205, відповідно до якого позичальнику було надано кредитний транш в розмірі 700 000 грн. на 13 місяців із сплатою відсотків в розмірі 24 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань позичальника за рамковою угодою та кредитними договорами укладено договори поруки: 04 квітня 2011 року - між банком та ОСОБА_3 договір поруки № 202783-ДПІ; 04 квітня 2011 року між банком та ОСОБА_4 договір поруки № 202791-ДПІ.

ФГ «ОСОБА_3» не виконує зобов'язання щодо своєчасного погашення заборгованості за кредитними договорами, у зв'язку з чим утворилась заборгованість в сумі 836 598,73 грн, тому банк просив стягнути з поручителя ОСОБА_3 заборгованість в розмірі 836 598, 73 грн.; стягнути з поручителя ОСОБА_4 заборгованість 836 598, 73 грн.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_4 та з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» заборгованість за кредитним договором станом на 7 квітня 2014 року в розмірі 836 598, 73 грн. згідно з наданим траншем № 1501.43596/ FW1602.205 від 2 вересня 2013 року з яких: заборгованість по капіталу - 693 939 грн. 65 коп.; заборгованість по процентам за неправомірне користування кредитом - 9 284, 85 грн.; пеня - 133 374, 23 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, ФГ «ОСОБА_3», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судом установлено, що 04 квітня 2011 року між позивачем ПАТ «ПроКредит Банк» та ФГ «ОСОБА_3» було укладено рамкову угоду FW1602.205, відповідно до якої кредитор зобов'язався здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів кредитування у порядку і на умовах, визначених цією угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов'язався належно виконувати всі умови, необхідні для отримання.

02 вересня 2013 року на підставі та в межах вказаної рамкової угоди між банком та ФГ «ОСОБА_3» укладено договір про надання траншу № 1501.43596/FW1602.205, відповідно до якого ФГ «ОСОБА_3» було надано кредит в розмірі 700 тис. грн., строк користування - 13 місяців від дати видачі кредиту включно, зі сплатою 24% річних, виходячи з 360 календарних днів у році.

У забезпечення виконання зобов'язань ФГ «ОСОБА_3» за рамковою угодою та кредитними договорами, що були укладені на її підставі, було укладено окремі договори поруки: № 202783-ДПІ від 04 квітня 2011 року між позивачем та ОСОБА_3 та № 202791-ДПІ від 04 квітня 2011 року між банком та ОСОБА_4

Відповідно до п.3.2 договорів поруки поручителі зобов'язалися належно повністю виконати зобов'язання позичальника у випадку та з моменту виникнення заборгованості ним його зобов'язань (смерть, тривала відсутність, хвороба, ліквідація, банкрутство тощо).

ФГ «ОСОБА_3» порушив умови договору про надання траншу № 1501.43596/ FW1602.205 від 2 вересня 2013 року в частині своєчасної сплати кредиту та відсотків, у зв'язку з чим за ним рахується заборгованість в сумі 836 598,73 грн., у тому числі: заборгованість по тілу кредиту - 693 939,65 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 9 284,85 грн.; пеня - 133 374, 23 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 26 червня 2014 по справі № 904/2715/14 за позовною заявою ПАТ «ПроКредит Банк» до ФГ «ОСОБА_3» з ФГ «Бутенко Микола Васильович» за договором про надання траншу № 1501.43596/ FW1602.205 від 2 вересня 2013 року стягнуто на користь ПАТ «ПроКредит Банк» заборгованості у розмірі 725 247,97 грн.

(з яких: 693 939,65 грн. - заборгованість по капіталу; 16 686,87 грн. - заборгованість по процентам за неправомірне користування кредитом;

14 621,45 грн. - пеня) та 14 505,60 грн. витрат по сплаті судового збору.

14 липня 2014 р. на виконання цього рішення видано судовий наказ № 904/2715/14. Отже, ухвалення рішення про стягнення заборгованості з поручителів призведе до подвійного стягнення заборгованості.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з доведеності позовних вимог до поручителів, вважаючи, що поручителі відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Проте таке рішення суду апеляційної інстанції є передчасним.

Стаття 543 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843612/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> надає право позивачу вимагати виконання обов'язку (договірних зобов'язань) частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Встановлено, що зобов'язання забезпечувалося двома окремими поручителями, які надали поруку за різними самостійними договорами поруки. У такому випадку останні не несуть солідарної відповідальності перед кредитором. Кредитор має право пред'явити вимогу до кожного з поручителів на підставі відповідного договору.

Ураховуючи викладене, а також те, що умовами договорів поруки не встановлена солідарна відповідальність поручителів, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами частини третьої статті 554 ЦК України відсутні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-35цс15.

Вирішуючи справу, апеляційний суд не звернув увагу на те, що позов подано до кожного поручителя окремо, отже, апеляційний суд ухвалив рішення з порушенням вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України.

З огляду на наведене, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, фермерського господарства «ОСОБА_3», задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна

Судді: Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

О.М. Ситнік