САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа № 206/2001/15-ц
Провадження № 2/206/694/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" вересня 2015 р.

Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого-судді Зайченко С.В., за участю секретаря Щербини Є.С., Таран А.О., Корсун М.В., позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 до Дніпропетровської міської ради, третя особа відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину домоволодіння та права користування земельної ділянки нажитих під час шлюбу та визнання права власності на частину домоволодіння та права користування частиною земельної ділянки в порядку спадкування за законом ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 звернувшись до суду з позовом та уточнивши позовні вимоги просили, визнати домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську спільно нажитим майном ОСОБА_2 та ОСОБА_7, визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину домоволодіння, як на ? частину спільного майна подружжя що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, визнати за ОСОБА_6 право власності на ? частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, визнати за ОСОБА_2 право користування на ? частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_3, ОСОБА_6 право користування на ? частину за кожним окремо земельної ділянки, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1, мотивую тим, що ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_7 з 06.02.1966 року. За час шлюбу, рішенням виконкому Ігренської міської ради в Дніпропетровській області від 23.08.1966р. №15 «про виділення земельної ділянки…» її чоловіку ОСОБА_7 було відведено на праві безстрокового користування земельну ділянку за адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_2, загальною площею 550 кв.м. під забудову. Між відділом комунального господарства м. Ігрень в особі ОСОБА_8 діючого на підставі довіреності, виданої виконкомом Ігренської міської ради депутатів працюючих від 12.01.1966р. №1 та її чоловіком ОСОБА_7 було укладено договір «про надання в безстрокове користування земельної ділянки під забудову індивідуального житлового будинку…» в інтересах сім'ї.

Вони разом, за спільні з чоловіком кошти на виділеній земельній ділянці збудували будинок за вищевказаною адресою, робили ремонт та вели спільне господарство.

Під час шлюбу в них народились діти: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, які також проживали з ними і були зареєстровані в цьому будинку.

18 вересня 1992 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року - ОСОБА_7 помер.

Після смерті колишнього чоловіка - ОСОБА_2 разом з дітьми продовжували мешкати, вести господарство у спірному домоволодіння та фактично прийняли спадщину.

Також ними вчасно в передбачений законом строк були подані заяви про прийняття спадщини за законом.

Подав заяву вони тривалий час не зверталися до нотаріальної контори для отримання свідоцтва на право власності, але продовжували спільно жити та користуватися домоволодінням.

Лише у 2014 році вони вирішили оформити юридично домоволодіння та надали до нотаріальної контори пакет документів для отримання свідоцтва на право власності за законом на спадкове майно.

17 березня 2015 року постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії державним нотаріусом їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 оскільки в них відсутні правовстановлюючі документи на будинок та земельну ділянку.

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала з тих підстав, що спірне домоволодіння має ознаки самочинно збудованого. Позивачами не надано належних доказів стосовно правомірного користування земельною ділянкою, на якій розташоване спірне домоволодіння. Окрім того, вимоги про поділ майна заявлені позивачем ОСОБА_2 з порушенням строків позовної давності.

Третя особа відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, явку свого представника в судове засідання не забезпечила.

Третя особа Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора надала суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, заперечень проти позову немає.

Суд заслухав пояснення сторін, покази свідків, дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності, прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 6 лютого 1966 року між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_7 був укладений шлюб (а.с.8).

Від цього шлюбу в них народилося двоє дітей: син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження (а.с.10) та донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, позивачі по даній справі.

За час шлюбу позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_7, останньому була надана у безстрокове користування земельна ділянка за адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_2, площею 550 кв.м. для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності (а.с.19-22).

На вищезазначеній земельній ділянці за час шлюбу позивачем ОСОБА_2 та її чоловіком ОСОБА_7 був побудований житловий будинок за адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_2, який на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №434 від 20.07.1977 року та №558 від 14.09.1977 року був змінений на номер будинку АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську (а.с.18,91-99).

В даному будинку відповідно до довідки КМ №27 Самарської районної у м. Дніпропетровську ради від 18.04.2015 року зареєстровані - ОСОБА_2 з 04.11.1967 року по теперішній час, ОСОБА_3, з 1983 року, ОСОБА_6 з 1972 року по 17.08.2011 року, ОСОБА_7 з 04.11.1967 року по 10.12.1993 року.

Відповідно до ст.22 КпШС УРСР, яка діяла на час виникнення спільної сумісної власності, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

18 вересня 1992 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 був розірваний (а.с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_7 помер (а.с.16).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_2 було відмовлено удержавній реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську, оскільки за життя ОСОБА_7 не зареєстрував право власності на земельну ділянку та на житловий будинок. ОСОБА_2 також не надано правовстановлюючих документів на цей житловий будинок на її ім'я. (а.с.32).

Отже, зазначені фактичні дані містять інформацію, яка свідчить про те, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя і за положеннями ст.22 КпШС УРСР позивач ОСОБА_2 мала рівні з ОСОБА_7 права щодо володіння, користування і розпорядження цим майном і частки подружжя у якому є рівними, а саме за життя частка ОСОБА_7 становила ? , а належна ОСОБА_2 частка становить ? .

Як вбачається з встановлених судом обставин справи спадковим майном після смерті ОСОБА_7 є ? частина домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Солов'їна,94.

Відповідно ч 1 ст. 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Спадкоємцями померлого ОСОБА_7 є: син - ОСОБА_3 та донька ОСОБА_6

Відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Відповідно довідки Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори №836/01-16 від 07.05.2015 року після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року з заявами про прийняття спадщини у встановлений законом строк для прийняття спадщини подали син померлого, ОСОБА_3, дочка ОСОБА_6, тому відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР вони є такими, що прийняли спадщину після смерті батька. (а.с.48).

Постановою державного нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 17 березня 2015 року - відмовлено ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року чоловіка та батька - ОСОБА_7, оскільки у них відсутні на руках правовстановлюючі документи на це домоволодіння на ім'я спадкодавця. (а.с.31).

За змістом статті 524 ЦК Української РСР, яка була чинна на час смерті ОСОБА_7 спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 -535 ЦК Української РСР.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок ОСОБА_2 та ОСОБА_7 будували 1967 року по 1987 рік.

У 1987 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

На час будівництва будинку, не було передбачено, чинним на той час законодавством, обов'язкової реєстрації права власності в Реєстрі прав власності в БТІ. Така реєстрація була введена в дію в 90-х роках, але законом строку до якого повинно бути здійснено таку реєстрацію не встановлено.

Відповідно до вимог ст. 25, 346, 328 ЦК України у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визнання належності цього майна попередньому власнику та його спадкоємцям вирішується судом.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як видно із матеріалів справи, первинна реєстрація спадкового житлового будинку була проведена у відповідності із діючим на той час законодавством.

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин ), надає визначення термінів, які вживаються у цьому законі. Зокрема, в цій статті визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових права на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно із діючими нормативно - правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Право власності на спірний спадковий будинок було набуто після закінчення його будівництва відповідно вимог до діючого на той час законодавства.

Враховуючи, що будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом в розумінні ст. 105 ЦК Української РСР), проте спадкоємці не можуть оформити належне їм право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня, можна дійти висновку, що спірний житловий будинок є об'єктом права власності, а також про наявність правових підстав для визнання за спадкоємцями права власності на цей будинок відповідно до їх часток у порядку спадкування.

Вимоги позивачів про визнання за ними права користування земельною ділянкою за адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1, не підлягають задоволенню, оскільки дана земельна ділянка надавалась в безстрокове користування для будівництва будинку лише ОСОБА_7, тому не може бути сумісним майном подружжя. Окрім того, у порядку спадкування може передаватись лише право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Таким чином, в іншій частині позову слід відмовити.

Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються фактично встановленими обставинами справи, зокрема судом не може бути застосований строк позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2, оскільки вона з моменту побудови спірного будинку і до теперішнього часу в ньому зареєстрована та проживає. Вважала весь цей час даний будинок спільним майном подружжя, а відповідно до ч 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Те, що її право власності на частину спірного будинку не визнається їй стало відомо в 2015 році з моменту відмови їй у державній реєстрації права власності.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 до Дніпропетровської міської ради, третя особа відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину домоволодіння та права користування земельної ділянки нажитих під час шлюбу та визнання права власності на частину домоволодіння та права користування частиною земельної ділянки в порядку спадкування за законом - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С. В. Зайченко