Справа № 361/3707/15-ц
Провадження № 2/361/1923/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді - Пухної О.М.

при секретарі - Палій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та повернення коштів,

встановив:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та повернення коштів. В обґрунтування своїх вимог зазначав, що вмережі Інтернет позивач побачив рекламу про те, що можна придбати трактор «ДТЗ-354» за 118000 грн. У телефонній розмові йому повідомили, що трактор можна придбати на умовах фінансового лізингу за 118000 грн. У ТОВ «Лізингова компанія Автофінанс», також пояснили, що позивач буде користуватися трактором та частинами виплачувати його вартість. Після цього під час переговорів з лізингодавцем 04 березня 2015 року позивач не ознайомившись з умовами договору фінансового лізингу підписав із ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір № 000505 фінансового лізингу та три додатки до нього. Із вказаними документами я як споживач послуг та покупець товару не знайомився та не читав тому що довіряв вказаній компанії як продавцю і її консультантам, та не міг припустити, що вони можуть ввести в оману та вести не чесну підприємницьку діяльність, схилити до підписання договору на вкрай невигідних умовах. 04.03.2015 року позивач сплатив на рахунок ТОВ ЛК «Автофінанс» кошти в сумі 250 000 грн. та його повідомили, що вказаний трактор нададуть через декілька днів. Проте через деякий час мені повідомили, що представники відповідача не можуть надати трактор ДТЗ-354, а можуть надати інший трактор іншої марки та більшої вартості. Оскільки позивача це не влаштовувало, він відмовився від нього та наполягав на виконанні умов договору. Крім нього детально ознайомившись з договором та додатками до нього, позивач прийшов до висновку, що відповідач не збирався виконувати умови договору, та не розяснив всих умов договору, знавши про які б позивач ніколи не не підписав би вказаний договір лізингу та додатки до нього. У звязку з наведеним позивач і звернувся до суду за захистом свого права.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Судом встановлено, що 04 березня 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_1 було укладено договір фінансового лізингу №000505, згідно з умовами якого лізингодавець узяв на себе зобовязання придбати у власність предмет лізингу транспортний засіб ДТЗ-354 та передати його лізингоодержувачу на умовах та у строк відповідно до договору.

Того ж дня ОСОБА_1 сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» перший внесок за трактор в розмірі 25000 грн., що підтверджується квитанцією (а.с. 20).

Разом з тим, у договорі в розділі «визначення термінів» та по тексту договору, цей платіж значиться як першочерговий одноразовий адміністративний платіж у розмірі 10% від вартості предмета лізингу (згідно Додатку №1, де він визначений в доларах США по курсу НБУ ) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. При цьому додатково зазначено, що таке призначення вказаного платежу зберігається незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

За умовами договору, до отримання в користування предмета лізингу, лізингоодержувач повинен сплатити лізингодавцю перший внесок, який не входить до обсягу фінансування та складається з таких платежів: адміністративний платіж -10%, авансовий платіж 50 % та комісію за передачу -3% від ціни предмета лізингу. Авансовий платіж, який відповідно до умов договору може збільшитись в сумі, лізингоодержувач має право сплатити частинами протягом 12 місяців. Вказане випливає із визначення термінів у договорі, його умов та підтверджується Додатком №1 до договору. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили конкретного постачальника (продавця) трактора, та не погодили графік сплати лізингових платежів, який в договорі неодноразово згадується як Додаток № 3, але до договору не додається.

У пункті 8.2 оспорюваного договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (9259,26 доларів США, що становило 250 000 грн.). За умовами договору вона може бути змінена, в залежності від вибору лізингодавцем продавця та коливання цін на ринку.

У пункті 4.3 договору вказано, що разом з підписанням акту приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток №3 до даного договору), який сторони зобовязані підписати до моменту підписання акту приймання передачі предмета лізингу.

Відповідно до п. 10.1 оспорюваного договору лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток №3 до договору). Кожен лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 15% річних на залишок частини від обсягу фінансування; частину вартості предмета лізингу; комісію за супроводження договору в розмірі 5 відсотків.

Відповідно до п. 10.4 договору, у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору сторони домовились та беруть на себе зобовязання, до купівлі транспортного засобу підписати додаток №3 до даного договору із встановленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі.

Пунктами 1.7, 9.7 оспорюваного договору передбачено обовязок сплати лізингоодержувачем до моменту передачі йому предмета лізінгу (не більше 120 робочих днів) різниці до вже сплаченого авансового платежу.

Згідно з вимогами ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Частина 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Аналізуючи норму ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», Верховний Суд України у своїй постанові від 11 вересня 2013 року дійшов висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Доказів, що умови договору фінансового лізингу від 04 березня 2015 року, укладеного між сторонами, порушують принцип добросовісності у розумінні п. 6 ч. 1 ст. 3 та ч. 3 ст. 509 ЦК України позивачем суду не надано та в судовому засіданні не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з аналізу умов договору фінансового лізингу між сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах, які ставляться чинним законодавством України для чинності даних правочинів.

Таким чином, правочин не може бути визнаний недійсним лише з підстав заперечення його дійсності позивачем.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України, договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Проте для визнання недійсним оспорюваного договору на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо кваліфікації умов договору несправедливими, судом не встановлено наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Заявляючи вимогу про визнання недійсним оспорюваного договору на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачем не зазначено поважних обставин, які б давали підстави вважати, що умови договору є несправедливими з наявністю одночасно ознак того, що умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін або завдають шкоди споживачеві, оскільки сам договір містить 14 самостійних статтей, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача, а Закон України «Про захист прав споживачів» повинен застосовуватися у системному зв'язку із спірними правовідносинами, що регулюються Законом України «Про фінансовий лізинг», який є спеціальним.

При цьому слід звернути увагу не те, що кожен аркуш договору підписано сторонами, що підтверджує досягнення ними всіх викладених в договорі умов та доводить вільне волевиявлення учасників договору, що свою чергу відповідає принципу свободи договору (а.с. 73-79).

Зважаючи на вищевикладені обставини, врахувавши в системному зв'язку норми чинного законодавства, які регулюються відносини в сфері фінансового лізингу, та обставини справи, зокрема те, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбачених чинним законодавством вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та повернення коштів підлягають відхиленню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та повернення коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги через Броварський міськрайонний суд до Апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.М. Пухна