АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2049/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 53, 54 Пироженко (С.А.) С. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоНерушак Л. В.
суддівПальонного В. С. , Карпенко О. В.
при секретаріПосипайко А. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Укрвторчормет» про визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди ,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_5 звернувся 23 квітня 2015 року до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрвторчормет» про визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що згідно наказу № 249 п/к від 29 вересня 2011 року він був прийнятий на роботу начальником Черкаського цеху ПАТ «Укрвторчормет».

Наказом № 322 з/к від 01 грудня 2014 року його було звільнено із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України - «за прогул без поважних причин».

Позивач ОСОБА_5 вважає своє звільнення незаконним і необґрунтованим, посилаючись на те, що 28 березня 2012 року згідно наказу № 62/к від 26 березня 2012 року він був відсторонений від виконання службових обов'язків на час службового розслідування фактів поганої організації виробничого процесу та з 28 березня 2012 року виконуючим обов'язки начальника цеху було призначено менеджера із заготівлі брухту цього ж цеху ОСОБА_6

Також позивач зазначає у позові, що з 30 травня 2012 року за усним розпорядженням виконуючого обов'язки йому був заборонений доступ на територію майданчика цеху, що фактично унеможливило виконання ним своїх посадових обов'язків, в зв'язку із чим, він звернувся до генерального директора ПАТ «Укрвторчормет» із заявою про звільнення його з займаної посади за власним бажанням з 01 червня 2012 року, але дана заява не була зареєстрована. Залишивши дану заяву у відділі кадрів товариства, позивач протягом тривалого часу, починаючи з 15 червня 2012 року, постійно змушений був звертатися в телефонному режимі до працівників відділу кадрів товариства з приводу отримання наказу про звільнення та отримання трудової книжки, отримавши їх лише 27 березня 2015 року. Тому ОСОБА_5 звернувся до суду за захистом своїх прав та просив визнати звільнення його з займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України незаконним; поновити його на раніше займаній посаді начальника Черкаського цеху ПАТ «Укрвторчормет»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 29 березня 2012 року та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 червня 2015 року ОСОБА_5 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 оскаржив його в апеляційному порядку, подавши до суду апеляційну скаргу. Апелянт посилається на те, що при ухваленні рішення судом порушено норми процесуального права та порушено норми матеріального права. Просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 червня 2015 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, задовольнивши його вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, який з'явився в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за ч.1 п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Для визнання відсутності на робочому місці прогулом, крім установлення факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, слід з'ясувати поважність причини його відсутності. Доказів відсутності на роботі з поважних причин у зазначений період позивачем суду не надано. Тому суд вважав, що позивач був відсутній на роботі без поважної причини більше трьох годин, та його звільнення проведено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є вірними, такими що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, що згідно наказу № 249 п/к від 29 вересня 2011 року ОСОБА_5 прийнятий на посаду начальника Черкаського цеху ПАТ «Укрвторчормет» з 30 вересня 2011 року.

30 вересня 2011 року між сторонами було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Наказом від 26 березня 2012 року № 62/к у зв'язку з поганою організацією виробничого процесу та відвантаженням неякісної продукції позивача ОСОБА_5 було відсторонено з 28 березня 2012 року від виконання службових обов'язків на час проведення службового розслідування, з яким він був ознайомлений, про що свідчить його підпис на наказі.

28 березня 2012 року в Черкаському цеху була проведена інвентаризація брухту.

Із даних акту вбачається, що позивач ОСОБА_5 приймав участь в інвентаризації та підписував акт інвентаризації.

Згідно даних акту приймання-передачі брухту чорних металів від 30 березня 2012 року ОСОБА_5 здав на зберігання брухт чорних металів в.о. начальника цеху ПАТ «Укрвторчормет».

Згідно даних акту про проведення службового розслідування від 05 квітня 2012 року в результаті неналежної організації в Черкаському цеху виробничого процесу з приймання, переробки та відвантаження металобрухту, неналежного обліку руху товарно-матеріальних цінностей та недостатністю контролю за якістю продукції, допущеними начальником цеху ОСОБА_5, ПАТ «Укрвторчормет» завдані збитки у загальній сумі 131050,71 грн.

Із даним наказом позивач ОСОБА_5 ознайомлений не був, оскільки він був відсутній на території цеху та за адресою свого місця проживання, про що було складено відповідний акт від 10 квітня 2012 року. Зі слів працівників цеху ОСОБА_5 з 02 квітня 2012 року в цеху не з'являвся.

Згідно даних табеля обліку робочого часу за березень 2012 року позивач ОСОБА_5 виходив на роботу до кінця березня 2012 року.

Згідно даних табеля обліку робочого часу за квітень 2012 року, починаючи з 01 квітня 2012 року позивач на роботу не виходив. Період відсутності позивача ОСОБА_5 на роботі з 01 квітня 2012 року по 31 травня 2012 року підтверджується даними табелями обліку робочого часу за квітень 2012 року та травень 2012 року, а також доповідними записками виконуючого обов'язки начальника Черкаського цеху ОСОБА_6 про відсутність ОСОБА_5 на робочому місці та відсутність інформації про причини неявки його на роботі.

На підставі наказу № 322 з/к від 01 грудня 2014 року ОСОБА_5 був звільнений із займаної посади за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» також роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогулом вважається відсутність працівника без поважних причин на роботі протягом усього робочого дня. До прогулу прирівнюють відсутність працівника без поважних причин на роботі більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня. Не може вважатися прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці. Якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, його не можна звільнити за прогул. До такого працівника можуть застосовуватися інші види дисциплінарного або громадського стягнення чи впливу. Прогулом без поважних причин вважається полишення роботи без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку про розірвання трудового договору або залишення роботи до закінчення строку попередження без згоди на це роботодавця, якщо такий договір укладено на невизначений строк; залишення без поважних причин особою, з якою укладено строковий трудовий договір, роботи до закінчення строку трудового договору; самовільне залишення молодим спеціалістом (молодим робітником) роботи, на яку його направили після закінчення відповідного навчального закладу, до закінчення строку обов'язкового відпрацювання; самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, чергової відпустки тощо.

Відсутність працівника на роботі з поважних причин не може вважатися прогулом, а отже і підставою для розірвання трудового договору за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Законодавство про працю не містить переліку причин відсутності на роботі, які треба вважати поважними. Поважними причинами варто визнавати такі причини, що виключають вину працівника. У кожному окремому випадку наявність поважних причин або те, що їх нема, визначає роботодавець.

В разі виникнення спору про звільнення, розглядаючи даний спір, суд оцінює причини поважності відсутності на роботі працівника.

Поважною причиною відсутності працівника на роботі на практиці найчастіше є його тимчасова непрацездатність, підтверджена в установленому порядку медичними документами: листком непрацездатності чи відповідною довідкою, виданими лікувальною установою чи медичним працівником.

Поважними також можуть визнаватися причини сімейно-побутового характеру, якщо вихід працівника на роботу, коли є такі причини, міг би заподіяти працівникові чи іншим особам шкоду, що значно перевищує шкоду, заподіяну роботодавцеві через невихід на роботу. Наприклад: надання допомоги особам, які постраждали від нещасних випадків, тощо. Тобто коли працівник діяв у стані крайньої необхідності.

Не може кваліфікуватися як прогул: невихід працівника на роботу у зв'язку з незаконним переведенням; відмова працівника від виконання роботи, необумовленої трудовим договором; незгода його продовжувати роботу в нових умовах у зв'язку із змінами істотних умов праці, які спричинені змінами в організації виробництва і праці.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_5 посилався на те, що він в березні та квітні 2012 року перебував на робочому місці, а в червні 2012 року був відсутній, так як його не пустили на його робоче місце, а з 30 травня 2012 року за усним розпорядженням виконуючого обов'язки начальника Черкаського цеху ОСОБА_6 йому був заборонений доступ на територію цеху. Однак, такі доводи позивача спростовується табелем обліку робочого часу за червень 2012 року, з якого вбачається, що позивач ОСОБА_5 виходив на роботу з 01 червня 2012 року по 27 червня 2012 року включно. Згідно даинх банківської виписки за 19 липня 2012 року ОСОБА_5 була перерахована на картковий рахунок заробітна плата за червень 2012 року в сумі 1658,38 грн.

Згідно даних щомісячних табелів обліку робочого часу з червня 2012 року по листопад 2014 року, доповідних записок виконуючого обов'язки начальника Черкаського цеху ОСОБА_6 від 01 серпня 2012 року, 03 вересня 2012 року, 02 листопада 2012 року, 01 березня 2013 року, 03 червня 2013 року, 02 вересня 2013 року, 03 березня 2014 року, 01 липня 2014 року, 01 жовтня 2014 року та доповідних записок від 23 жовтня 2013 року, 26 березня 2014 року, 28 серпня 2014 року, 25 вересня 2014 року, 21 листопада 2014 року, ОСОБА_5, починаючи з 27 червня 2012 року по 30 листопада 2014 року на роботу не виходив.

Також факт відсутності ОСОБА_5 на роботі підтверджений показами свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 В судовому засіданні позивач ОСОБА_5 підтвердив свою відсутність у зазначений період на роботі.

Відповідно до вимог ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Обов'язок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції , їм дана належна оцінка, тому підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає, оскільки інших доказів апеляційна скарга не містить, які б спростовували висновки суду першої інстанції .

Посилання апелянта, що рішення суду першої інстанції є незаконним не підтверджено доказами та не наведено підстав, визначених у ст. 309 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у справі.

Виходячи з викладеного, доводи апелянта носять суб'єктивний характер, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Укрвторчормет» про визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :