Справа №646/3108/15-ц
Провадження № 2/646/931/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.09.15 року м. Харків

Червонозаводський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого у справі судді Нікуліної Л.П.,

за участю секретаря Жорнік Н.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання правочину недійсним -

встановив:

10.03.2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрсиббанк»про визнання правочину недійсним , в обґрунтування якого зазначив, що 12 липня 2005 року між ним та АКІБ «УкпСибБанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №140-12/07-2005К. Згідно умов вказаного договору Банк повинен був надати позичальнику кредит в сумі 423 000,00 доларів США, зі сплатою 11,5 % річних. Вважає, що кредитний договір є незаконним, оскільки використання на території України іноземної валюти, як засобу платежу, в разі, якщо ця валюта отримана за рахунок кредиту є незаконним. Тобто, надання йому кредиту в іноземній валюті є дією направленою на створення умов для правопорушення та такою, що суперечить Конституції України. При укладанні договору позивач мав на увазі інші умови договору, ніж ті, що в ньому викладені, а саме, що фактично отримує в кредит не іноземну валюту, а національну валюту України гривню, іноземна валюта в цій угоді була не грошима засобом платежу, а лише засобом обміну на гривню. Крім цього, при укладанні договору представники банку запевнили позивача, що він має обміняти валюту на гривні та отримати ту суму в гривні, яка йому й була потрібна, дана сума й була зазначена в кредитному договорі. Натомість, за те, що він візьме на себе клопоти по обміну валюти на гривню Банк призначить Позичальнику нижчий процент кредиту, ніж той, який був би призначений йому в тому разі, якщо б договір був укладений в гривні. При цьому, позивач був впевнений, що, оскільки він фактично бере в кредит гривню, то й розраховуватися він має в гривні. Також, представники Банку запевнили, що гривня та іноземна валюта мають стабільне цінове співвідношення, пославшись на те, що курс валюти до гривні суттєво не змінювався майже пять років. Крім цього, в порушення вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» відповідач не надав детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, тобто відомості про сукупну вартість усіх його платежів за договором, згідно зі ст. 524 ЦК України в гривні. Таким чином, правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. Вважає, що через те, що Банк протиправно надав кредит для розрахунків позивачем іноземною валютою з іншими резидентами на території України не перевірив цільове використання кредиту, тим самим вчинив протиправну бездіяльність, внаслідок чого договір про надання споживчого кредиту підлягає визнанню недійсним. Просить суд визнати договір про надання споживчого кредиту від 12 липня 2005 року №140-12/07-2005К укладений між позивачем та АКІБ «УкрСибБанк» недійсним.

Позивач та його представник в судове засідання не зявились, надавши заяву з проханням розглянути справу у їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову.

Суд, вислухавши думку представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.07.2005 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 140-12/07-2006К.

Відповідно до умов договору позивачем було отримано кредит в розмірі 423 000,00 доларів США зі сплатою 11,5 % річних.

В матеріалах справи міститься заява на отримання ОСОБА_1 готівки від 12 липня 2005 в сумі 423 000,00 доларів США.

Додатком №1 до Кредитного договору є графік погашення заборгованості по кредиту, який погоджений з Позичальником та містить зазначені до сплати, щомісяця, суми в доларах США.

Таким чином, за взаємною згодою сторони уклали кредитний договір у письмовій формі, визначили суму споживчого кредиту та термін погашення кредиту, відповідальність за невиконання зобов'язань, засвідчили своїми підписами та скріпили печатками.

Також, встановлено, що позивач протягом певного часу належним чином виконував умови договору щодо погашення кредиту, тобто вчасно та в повному обсязі сплачував грошові кошти за користування кредитом та не висловлював будь-яких заперечень або незгоди з умовами Кредитного договору.

ОСОБА_1 був ознайомлений з усіма умовами цього договору кредитування та орієнтовною сукупною вартістю кредиту, наявними формами кредитування, відмінностями між ними, їх перевагами та недоліками, й самостійно, добровільно обрав валюту кредитування - Долар США. Тобто, судом не встановлено будь-яких перешкод для позивача отримати кредит у національній валюті.

Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст.628 ЦКУ.

Відповідно до умов Кредитного договору п. 8.2 підписанням цього договору, Позивач свідчив про те, що всі умови Кредитного договору йому зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до себе та підтверджував свою здатність виконувати умови договору. Крім цього, для отримання кредитних коштів Позивач мав можливість обрати будь-яку іншу з належною діловою репутацією банківську або кредитну установу, зареєстровану у передбаченому законодавством порядку та яка має відповідні дозволи, ліцензії тощо, але все ж таки звернувся з цього приводу саме до Відповідача, що підтверджує усвідомлення Позивачем своїх дій при укладенні Кредитного договору, та як наслідок відсутність жодних обмежень щодо свободи вибору продукції, волевиявлення тощо. Про згоду з умовами укладеного Кредитного договору свідчить і те, що з моменту укладення договору Позивач, в цілому, протягом певного часу належним чином виконував умови Кредитного договору, вчасно, в повному обсязі сплачував грошові кошти за користування кредитом та не висловлював дотепер свої письмові заперечення, незгоду з умовами Кредитного договору або пропозиції щодо внесення змін до нього.

Щодо законності надання Відповідачем кредитів в іноземній валюті, вказав, що за відсутності заборони використання іноземної валюти як засобу платежу за умов дотримання вимог валютного законодавства, не може бути підставою для визнання його недійсним і, укладаючи такий договір, сторона зясовує, на яких умовах він укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не мають безпідставно змінюватися на вимогу однієї з сторін. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць інших держав.

Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках та в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 і 49 цього закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторговельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках ; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

Відповідно ч.3 ст.533 ЦКУ використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» N 2121-III від 07.12.2000 року (надалі - ЗУ «Про банки і банківську діяльність») визначено, що на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції: 1) приймання вкладів (депозитів) від юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів і банків-кореспондентів, у тому числі переказ грошових коштів з цих рахунків за допомогою платіжних інструментів та зарахування коштів на них; 3) розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Частиною 1 ст.49 цього Закону розміщення залучених коштів від свого імені визнається кредитною операцією. Відповідно до ст.2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Крім цього, згідно ч.2 ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» Банк/Відповідач, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати такі, зокрема, операції та угоди як операції з валютними цінностями.

Згідно ст.1 Декрету КМ України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 N 15-93 валютними цінностями є, зокрема, валюта України, іноземна валюта та інші.

Відповідно до Постанови від 18.06.2003 N 254 НБУ "Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України" операцією банку є дія або подія, внаслідок якої відбуваються зміни у фінансовому стані банку та яка відображається за балансовими або позабалансовими рахунками банку, що фактично відбулося при наданні кредиту та відбувається при сплаті заборгованості за ним. Зазначене також підтверджує дотримання Відповідачем вимог чинного валютного законодавства.

Щодо вимог пункту 4 статті 5 Декрету від 19.02.1993 року N 15-93 Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, НБУ у вищевказаному від 07.12.2009р. №13-20/7871-22612 розясненні повідомив, що сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті, а тому операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Невірним є твердження позивача про те, що ініціатором вчинення валютної операції та отримувачем за валютною операцією є саме позичальник, оскільки, у відповідності до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001р. ініціатор - особа, яка на законних підставах ініціює переказ коштів шляхом формування та подання відповідного документа на переказ або використання спеціального платіжного засобу. Відповідним документом є меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

В момент надання кредиту ініціатором валютної операції з видачі валютних цінностей є саме банк, який на підставі меморіального ордеру ініціює переказ грошових коштів зі свого рахунку на рахунок Позичальника, що фактично відбувається при видачі кредиту, тобто у ініціатора платежу Банку є генеральна ліцензія НБУ, отримана у відповідності до положень Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових доз волів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001р.

Отримувач - особа, на рахунок якої зараховується сума переказу або яка отримує суму переказу у готівковій формі. За операцією погашення кредиту особою - отримувачем є БАНК, на рахунок якого зараховується сума переказу готівковим або безготівковим шляхом, що відбувається при кожному погашенні Позичальником заборгованості за Кредитним договором як це передбачено умовами договору, де саме ініціатором є позичальник, а отримувачем - Банк, тобто особа, яка має в наявності генеральну ліцензію НБУ.

За відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Тому при розгляді спорів про визнання недійсними договорів про надання кредиту в іноземній валюті судам слід враховувати, що у випадку наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу, які є в наявності у Відповідача (копії у справі) на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Відповідач свої зобовязання за Кредитним договором виконав, надав кредитнi кошти в іноземній валюті, а Позивач отримав те, на що розраховував кошти в іноземній валюті на споживчі потреби. На момент укладення Кредитного договору не iснувало заборони Позивачу взяти кредитнi кошти в iншiй валютi, в гривнi, наприклад.

Грошовi кошти мають бути повернутi в тiй самiй валютi, в якiй i одержанi та в кiлькостi, що вiдповiдає умовам Кредитного договору разом з нарахованими процентами у валюті зобовязання та iншими платежами.

При підписанні Договору про надання споживчого кредиту № 140-12/07-2005 К укладеного між Відповідачем та Позивачем було дотримано всіх вимог чинного законодавства, зокрема, як зазначено в Узагальненні Верховного суду України судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин від 07.10.2010 р. при вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним необхідно враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені як Цивільним кодексом України (ст.ст. 1048, 1052, 1054), так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Зокрема, це: досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобовязання позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір має укладатись обовязково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює ніяких правових наслідків окрім тих, що повязані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі.

Отже, як вбачається із вищевикладеного, всі необхідні вимоги при підписанні Кредитного договору було дотримано сторонами при його підписанні, в Кредитному договорі зазначено всі передбачені чинним законодавством України відомості.

Відповідно до ст. 3 Цивільного Кодексу України передбачено загальні засади цивільного законодавства, до яких належать справедливість, добросовісність та розумність. Дані принципи були враховані сторонами при укладанні кредитного договору.

Так, принцип справедливості ґрунтується в даному випадку на тому, що Позивач, як Позичальник, повинен повернути Відповідачу, як кредитору, те що отримав за кредитним договором на відповідних умовах. Позивач отримав за кредитним договором те, на що розраховував при його укладанні кредитні кошти в сумі 423 000 (чотириста двадцять три тисячі) доларів США 00 центів

Принцип добросовісності знаходить свій прояв за кредитним договором і носить субєктивний характер, а саме: відношення сторін до виконання зобовязань, які передбачені кредитним договором. Банк добросовісно виконав своє зобовязання, надав у власність Позивачу кредит в іноземній валюті. В свою чергу, Позивач виконує свої зобовязання за кредитним договором недобросовісно, у звязку з чим утворилась прострочена заборгованість за спірним Кредитним договором.

Принцип розумності проявляється в тім, що сторони при укладанні кредитного договору вчинили його обмірковано, усвідомлюючи правові наслідки за договором, що підтверджується підпунктом пункту 9.13. Кредитного договору, який містить те, що Позичальник підписанням кредитного договору повністю розуміє всі умови, свої права та обовязки за цим Договором і погоджується з ними.

Таким чином, положення кредитного договору жодним чином не протирічать основним засадам цивільного законодавства, в тому числі, ст. 3 ЦК України.

У відповідності до ст. 204 ЦКУ правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто, при підписанні Кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до частин 1, 2 статті 203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Оскільки, в судовому засіданні встановлено, що сторони на момент підписання договору досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, кредитний договір укладений у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним, а тому відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інші не встановлено договором між фізичними особами, а розмір процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

При цьому, статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті, чи їх еквівалент.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового договору (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями згідно з п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Згідно ст.. 1 Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валютними цінностями є, зокрема, валюта України, іноземна валюта та інші.

Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, затвердженого постановою правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти, як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк ( це норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою.

При таких даних суд приходить до висновку, що відповідач правомірно і на законних підставах надав кредит позивачу в іноземній валюті.

Тобто кредитний договір №140-12/07-2005К від 12 липня 2005 року. відповідає вимогам ст. 1050, 1054 ЦК України.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 79, 84, 88,209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 192, 203, 215, 192, 204 215, 524, 533, 1048,1050, 1054 ЦК України, ст. 35 ЗУ «Про Національний банк України», ст. 3 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», 634, 99 Конституції України, ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», п. 8.12. Постанови НБУ від 30.05.2007 р. N 200 «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України та внесення змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України», ст.47 та ст.49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», суд, -

ВІРІШ И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання правочину недійсним залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 294 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя - Л.П.Нікуліна