АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22ц/790/7451/15 Головуючий І-ої інстанції - Полєхін А.Ю.
Справа № 635/4242/15-ц Доповідач - Пономаренко Ю.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : Бобровського В.В.

Кокоші В.В.

за участю секретаря Каплоух Н.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права власності та визнання права власності на ? частину житлового будинку, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_4, в якій просила припинити право власності ОСОБА_4 на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частину вищезазначеного житлового будинку в порядку набувальної давності.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що з 04 березня 1978 року по 23 вересня 1997 року проживала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. В шлюбі вони придбали 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Житловий будинок було оформлено на відповідача по справі. 28 травня 1997 року відповідач виписався з вищевказаного будинку та виїхав. З тих пір та по теперішній час відповідач в спірному будинку не мешкає, утримувати будинок не допомогає. Під час розірвання шлюбу відповідач не пред'являв ніяких матеріальних претензій до позивача. За усною домовленістю між сторонами, він добровільно залишив позивачу спірну частину домоволодіння, знявся з реєстрації, забрав гроші в сумі 10598,70 грн. та автомобіль Москвіч-2140 та пообіцяв переоформити спірну частину будинку на позивача. Також ОСОБА_3 посилається на те, що після розірвання шлюбу відповідач до спірного житлового будинку не навідувався, своєю власністю не цікавився. ОСОБА_3 підвела до будинку газ, зробила опалення, водопостачання, здійснила заміну вікон, дверей, зробила колодязь. Крім того, позивач посилалась на те, що вона сплачує всі комунальні платежі, тому вважає, що є підстави для визнання за нею права власності на будинок за набувальною давністю.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 18 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції ОСОБА_3, через свого представника ОСОБА_5 звернулася з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду 1 інстанції та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3

Судова колегія, вислухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з недоведеності та безпідставності позовних вимог. Також суд зазначав про відсутність порушення прав ОСОБА_3

Судова колегія погоджується з такими висновками суду, оскільки вони правильні, обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам по справі та вимогам діючого законодавства.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результат оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Матеріали справи містять дані про те, що сторони знаходилася у шлюбі з 04 березня 1978 року по 23 вересня 1997 року (а.с. 6, 7).

Позивач у позові зазначає, що спірний житловий будинок вони з відповідачем придбали під час шлюбу.

З листа Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» вбачається, що спірний житловий будинок станом на 31 грудня 2012 року на праві приватної власності зареєстрований в 1/2 частці за гр. ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою держнотконторою Харківського району 18 вересня 1980 року Р № 1421 (а.с. 10).

Згідно із ч. ч. 4, 5 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Аналогічна за змістом норма міститься в ст. 321 ЦК України.

Статтею 41 Конституції України, главою 24 ЦК України встановлено, що право власності і збувається у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку пабувальної давності.

За змістом вказаної норми задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності па нерухоме майно за набувальною давністю можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

За відсутності хоча б однієї із вказаних умов право власності за набувальною давністю на майно не може бути визнано.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

Судова колегія погоджується з висновком суду, що звертаючись до суду позивачу було відомо хто є власником спірного будинку, тобто вона знала, що користується чужим майном, а тому не можливо вважати, що володіння будинком, як це передбачає ст. 344 ЦК України, є добросовісним.

Ураховуючи положення статтей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України).

Також, судова колегія погоджується з висновком суду 1 інстанції про те, що тривале проживання позивача у спірному будинку, здійснення сплати комунальних послуг, підтримання майна у належному стані - не є підставою для задоволення позовних вимог про визнання права власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю.

Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому, судова колегія погоджується з висновком суду 1 інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності та безпідставності ОСОБА_3 своїх позовних вимог.

При такому положенні, судова колегія вважає, що суд повно та всебічно дослідив усі обставини по справі, дав їм належну оцінку і постановив законне та обґрунтоване рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального закону.

Доводи, які викладено в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

У зв'язку з чим судова колегія не вбачає правових підстав для скасування рішення суду і задоволення апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, ст.314, 315,317 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -