Справа № 309/61/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 липня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., КЕМІНЯ М.П.

при секретарі МАРИНЕЦЬ Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та коштів на утримання дружини, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_3, на рішення Хустського районного суду від 3 березня 2015 р., -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 15.01.2015 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи наступним. Сторони з 24.01.2012 перебувають у шлюбі, у них 13.05.2013 народилася донька Даніела. Внаслідок непорозумінь, що стали виникати між подружжям, вони перестали проживати разом, живуть окремо, донька проживає з матірю, батько не цікавиться дитиною, не виконує свого обовязку щодо утримання дитини, не надає для цього коштів, а коштів матері для утримання дитини недостатньо. Відповідач офіційно не працює, є сезонним робітником, тому має нестабільний дохід, інших утриманців не має, відповідач має змогу сплачувати аліменти як на утримання дитини, так і на утримання дружини, яка перебуває в декретній відпустці й не працює, до досягнення дитиною трирічного віку. Посилаючись на ці обставини, на положення ст.ст. 180, 184 СК України, вказуючи також на передбачене ст. 84 СК України право на одержання від відповідача утримання до досягнення дитиною 3-х років, позивач просив стягнути на його користь з відповідача аліменти на утримання доньки Даніели у твердій грошовій сумі по 1000,00 грн щомісяця з дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача кошти на своє утримання у твердій грошовій сумі по 800,00 грн щомісяця до досягнення дитиною трирічного віку.

Рішенням Хустського районного суду від 03.03.2015 позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1:

аліменти у розмірі 600,00 грн, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на утримання доньки Даніели, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 15.01.2015 і до досягнення дитиною повноліття;

аліменти на її утримання в розмірі 600,00 грн щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення донькою Даніелою 3-річного віку;

допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення одномісячного платежу аліментів на утримання доньки Даніели в розмірі 600,00 грн. Стягнуто з відповідача на користь держави 243,60 грн судового збору.

Відповідач рішення оскаржив, вважає його незаконним та необґрунтованим. Зазначає у скарзі, зокрема, про недоведеність позову щодо можливості сплачувати присуджені аліменти, про необґрунтованість доводів позову щодо його неучасті у вихованні дитини, вказує на наявність у нього лише нерегулярних тимчасових заробітків. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у позові про стягнення коштів на утримання дружини відмовити, а на утримання дитини стягнути аліменти в розмірі 400,00 грн, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність учасників процесу, які, будучи належно повідомленими про час і місце розгляду справи, не зявилися до суду жодного разу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 24.01.2012 уклали шлюб, у якому 13.05.2013 народилася донька Даніела (а.с. 4, 5), на час розгляду справи сторони фактично проживають окремо (позивач у смт. Вишково-Модьорош, 22 «а» Хустського району, відповідач у с. Забрідь, вул. Щорса, 10 Хустського району), дитина проживає з матірю, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Відповідач має нерегулярний мінливий дохід, коштів матері на утримання дитини недостатньо. Зазначені обставини випливають з наявних матеріалів, ніким не заперечується по суті та правильно встановлені судом першої інстанції. Власне необхідність сплати матері аліментів на утримання дитини як така батьком дитини не заперечується, а йдеться про зменшення розміру присуджених до сплати аліментів на дитину та про відсутність підстав для стягнення аліментів на утримання позивача.

За приписами ст. 75 ч.ч. 2, 4, ст. 77 ч.ч. 2, 3, ст. 80 ч. 1, ст. 84 ч.ч. 2, 4, ст. 150 ч. 2, ст. 180, ст. 181 ч. 3, ст.ст. 182, 184 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною 3-х років незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу; батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття; якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів як на утримання дитини, так і на утримання дружини у твердій грошовій сумі.

Задовольняючи частково вимогу про стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача, суд першої інстанції виходив з наявного у позивача права відповідної вимоги та з того, що відповідач як сезонний робітник має достатній заробіток для сплати таких аліментів. Однак, як позовна вимога, так і рішення суду в цій частині ґрунтуються лише на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України), оскільки належними і допустимими доказами (ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України) не було доведено матеріальної спроможності відповідача надавати відповідну допомогу як таку та у визначеному розмірі конкретно. Рішення суду в цій частині фактично не містить відповідної мотивації, посилання на докази, а тому не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, тож відповідні доводи апеляції заслуговують на увагу.

Матеріальне ж утримання дитини є обовязком батьків, у контексті виконання якого може йтися лише про порядок надання такого утримання та про його розмір з урахуванням обставин, що мають для цього істотне значення. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обовязковості та спроможності відповідача надавати утримання дитині як таких. Позиція відповідача в справі свідчить про фактичне визнання наявності в нього нерегулярного доходу.

09.06.2015 до суду надійшло клопотання відповідача ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_3, про підтримання апеляційної скарги та розгляд справи у відсутність відповідача, на підставі наявних матеріалів (а.с. 51), а також клопотання (заява) позивача ОСОБА_1 із посиланням на ст. 300 ч. 5 ЦПК України про повне визнання апеляційної скарги відповідача та розгляд справи у відсутність позивача, на підставі наявних матеріалів (а.с. 52). Внаслідок неявки сторін у судове засідання, що було призначене на 09.06.2015, розгляд справи було відкладено на 23.06.2015, явку до суду позивача ОСОБА_1 було визнано обовязковою. Апеляційний суд листом від 11.06.2015 № 13014/22-ц/777/1251/15 розяснив ОСОБА_1 наслідки визнання апеляційної скарги, передбачені ст. 300 ч. 5 ЦПК України, та повідомив про визнання її явки до суду обовязковою для зясування позиції в справі (а.с. 54).

23.06.2015 сторони в судове засідання не зявилися, розгляд справи було відкладено на 10.07.2015, а 06.07.2015 до суду надійшли клопотання відповідача ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_1 аналогічні тим, що зазначені вище (а.с. 67, 68), у судове засідання сторони не зявилися, у звязку з чим розгляд справи було відкладено на 29.07.2015, апеляційний суд листом від 09.07.2015 № 15267/22-ц/777/1251/15 повторно розяснив ОСОБА_1 наслідки визнання апеляційної скарги, передбачені ст. 300 ч. 5 ЦПК України, та повідомив про визнання її явки до суду обовязковою з метою зясування її правової позиції в справі (а.с. 69). У судове засідання 29.07.2015 сторони знову не зявилися, клопотання, заяви від них не надходили.

Апеляційний суд виконуючи вимоги ст. 10 ч. 4 ЦПК України вжив доступних для суду та можливих заходів щодо розяснення стороні наслідків подання заяви про визнання апеляційної скарги, у межах, передбачених цивільним процесуальним законом, сприяв стороні в здійсненні її прав. Здійснюючи у змагальному цивільному процесі право на захист своїх інтересів і розпоряджаючись своїми цивільними та процесуальними правами вільно, на власний розсуд (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч.ч. 1, 2, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), обравши відповідну лінію процесуальної поведінки в справі, позивач визнав апеляційну скаргу відповідача повністю, заначив у заявах про законність та обґрунтованість її доводів, до апеляційного суду не зявився, своїх заяв про визнання апеляції не спростовував, тому колегія суддів визнала за можливе розглянути справу у відсутність сторін, без обовязкової явки позивача, із застосуванням з огляду на останню, двічі заявлену його правову позицію правил ст. 300 ч. 5 ЦПК України, відповідно до яких визнання апеляційної скарги другою стороною враховується апеляційним судом у частині наявності або відсутності фактів, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з наведеного, розмір стягнутих з відповідача аліментів на утримання дитини слід зменшити до 400,00 грн щомісячно. Водночас доводи апеляції, визнання її позивачем і рішення суду в частині стягнення аліментів у розмірі, не меншому за 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, не ґрунтуються на законі, судом при ухваленні такого рішення неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права. По-перше, суд вийшов за межі позовних вимог (ст. 11 ч. 1 ЦПК України), по-друге, застосував положення частини 2 статті 182 СК України, які у взаємозвязку з положеннями частини 3 статті 184 цього Кодексу застосовуються лише при визначенні розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини (ст. 183 СК України). Задоволення судом першої інстанції вимоги, яка не предявлялася та яка суперечить закону, є, з урахуванням положень ст. 8 ч. 8, ст. ст. 303 ч. 3 ЦПК України, таким порушенням закону, яке призвело до неправильного вирішення справи і тягне обовязкову зміну рішення суду, а визнання стороною апеляції щодо такої вимоги не може бути враховане апеляційним судом.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції щодо часткового задоволення вимоги позову про стягнення аліментів з відповідача на утримання позивача скасувати, у задоволенні цієї вимоги відмовити, в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини рішення суду слід змінити, зменшивши розмір стягнутих аліментів до 400,00 грн щомісячно, а також виключивши з другого абзацу резолютивної частини рішення слова «але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». У решті рішення суду на підставі ст. 308 ЦПК України належить залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п.п. 1, 2, 3, ст. 308, ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_3, задовольнити частково, рішення Хустського районного суду від 3 березня 2015 р.:

щодо часткового задоволення вимоги позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання позивача, яким аліменти стягнуто в розмірі 600,00 грн щомісячно, скасувати, у задоволенні цієї вимоги відмовити;

у частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів у розмірі 600,00 грн, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на утримання доньки Даніели, ІНФОРМАЦІЯ_1, змінити, зменшивши розмір стягнутих аліментів до 400,00 грн (чотирьохсот гривень 00 коп.) щомісячно, а також виключивши з другого абзацу резолютивної частини рішення слова «але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді