Апеляційний суд Житомирської області
Справа № 274/1297/15-ц Головуючий у 1-й інст. Потапова Т. М.
Категорія 32 Доповідач Талько О. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Заполовського В.Й., Шевчук А.М.,

при секретарі Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 7 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах, а також в інтересах неповнолітніх дітей : ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, до ОСОБА_2, Моторного (транспортного) страхового бюро України, про відшкодування шкоди, завданої смертю внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року позивачі звернулись до суду з позовом, в якому зазначили, що 27 грудня 2014 року, близько 20 год. 20 хв., на 46 км. автодороги Житомир-М. Подільський, поблизу с. Семенівка Бердичівського району Житомирської області, відповідач, керуючи автомобілем ВАЗ-2103, здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_10, який внаслідок отриманих травм загинув на місці пригоди.

Постановою від 26 лютого 2015 року кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення.

Посилаючись на ту обставину, що ОСОБА_5 втратила чоловіка, а діти залишились без батька, який був годувальником в сім'ї, просили стягнути на користь кожного по 25000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Окрім того, просили відшкодувати шкоду, завдану смертю годувальника, та стягувати з відповідача щомісячно по 231 грн. 20 коп. на користь: ОСОБА_5 - до досягнення дітьми 14 років; ОСОБА_8, ОСОБА_7 ОСОБА_8, ОСОБА_9- до досягнення кожним повноліття; ОСОБА_3- до закінчення навчання.

Під час судового розгляду до участі у справі в якості співвідповідача залучено Моторне ( транспортне) страхове бюро України.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 7 жовтня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 25000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - по 20000 грн. кожному на відшкодування спричиненої моральної шкоди.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_5 231 грн. 20 коп. матеріальної шкоди, завданої смертю годувальника, щомісячно, починаючи з 18 березня 2015 року й до досягнення дітьми чотирнадцяти років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду, завдану смертю годувальника неповнолітнім дітям: ОСОБА_8 - в розмірі 231 грн. 20 коп. щомісячно, починаючи з 18 березня 2015 року до досягнення дитиною повноліття (до ІНФОРМАЦІЯ_7); ОСОБА_7- в розмірі 231 грн. 20 коп. щомісячно, починаючи з 18 березня 2015 року й до досягнення ним повноліття ( до ІНФОРМАЦІЯ_8); ОСОБА_8- в розмірі 231 грн. 20 коп. щомісячно, починаючи з 18 березня 2015 року до досягнення повноліття ( до ІНФОРМАЦІЯ_9); ОСОБА_9- в розмірі 231 грн. 20 коп. щомісячно, починаючи з 18 березня 2015 року до досягнення повноліття ( до ІНФОРМАЦІЯ_10).

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_3 одноразово 439 грн. 47 коп. матеріальної шкоди, завданої смертю годувальника, за період навчання ( з 18 березня 2015 року до 12 травня 2015 року).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове,- про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зокрема, зазначає, що при вирішенні спору суд не дослідив, за яких обставин автомобіль ВАЗ-2103 перебував у володінні відповідача.

Оскільки право власності на даний транспортний засіб зареєстроване на ім'я іншої особи, ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у спірних правовідносинах.

За відсутності доказів неправомірності дій ОСОБА_2, які б перебували у безпосередньому причинно-наслідковому зв'язку з ДТП, він не може нести відповідальність за шкоду, заподіяну внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди.

Окрім того, суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин вимоги ч.5 ст. 1187 ЦК України, оскільки смерть потерпілого настала внаслідок непереборної сили та умислу останнього, який, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, порушив Правила дорожнього руху.

Також суд залишив поза увагою положення ст.1193 ЦК України, якою передбачена можливість зменшення розміру відшкодування шкоди залежно від ступеня вини потерпілого та матеріального становища особи, яка завдала шкоду.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

На думку представника Моторного ( транспортного) страхового бюро України, апеляційна скарга є обгрунтованою, адже ДТП сталася з вини потерпілого.

Позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в судовому засіданні не визнали апеляційну скаргу.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 27 грудня 2014 року, близько 20 год. 20 хв., на 46 км. автодороги Житомир-М. Подільський, поблизу с. Семенівка Бердичівського району Житомирської області, ОСОБА_2, керуючи автомобілем ВАЗ-2103, реєстраційний номер НОМЕР_1, здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_10, який перетинав проїзну частину. Внаслідок отриманих травм потерпілий загинув на місці пригоди.

Постановою від 26 лютого 2015 року кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України.

За правилами ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі ( право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Судом першої інстанції встановлено, що власником автомобіля ВАЗ-2103, реєстраційний номер НОМЕР_1, є ОСОБА_11

Зміст постанови про закриття кримінального провадження свідчить про те, що даний автомобіль перебуває у володінні ОСОБА_12, який 27 грудня 2014 року передав цей транспортний засіб ОСОБА_2

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 1 березня 2013 року, якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди ( пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

На момент даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 мав посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 є володільцем джерела підвищеної небезпеки. При цьому, суд вірно зазначив, що доказів, які б вказували на протиправне заволодіння даним автомобілем, не надано.

Відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки,- незалежно від наявності вини.

За правилами ч.1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Зокрема, шкода відшкодовується: дитині- до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); одному з батьків ( усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім'ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого,- до досягнення ними чотирнадцяти років.

Частиною 2 вказаної норми також передбачено, що особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку ( доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого і працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_5 є дружиною потерпілого, не працює та здійснює догляд за їх неповнолітніми дітьми: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8,ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4.

В судовому засіданні також встановлено, що син потерпілого ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, перебував на утриманні ОСОБА_10, з 1 вересня 2014 року навчався в ПТУ №4 м. Бердичева, та з 12 травня 2015 року призваний до лав ЗС України ( а.с. 18,20,91).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_10 працював у ТОВ «Агро-сем» з 6 травня 2014 року по 1 грудня 2014 року та його середній заробіток за три місяці перед звільненням становив 1618 грн. 37 коп. З 8 грудня 2014 року перебував на обліку у центрі зайнятості.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог щодо відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника.

При цьому, суд першої інстанції вірно виходив з того, середньомісячний заробіток ( дохід) потерпілого розраховується за правилами, встановленими ст.1197 ЦК України, якою передбачено, що середньомісячний заробіток ( дохід) обчислюється за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров'я або втраті працездатності. Якщо потерпілий на момент завдання йому шкоди не працював, його середньомісячний заробіток ( дохід) обчислюється, виходячи з його заробітку до звільнення або звичайного розміру заробітної плати працівника його кваліфікації у цій місцевості.

Згідно з приписами ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові ( дружині), батькам ( усиновлювачам), дітям ( усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За змістом частин 2,3 статті 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого ( а в разі вини особи, яка завдала шкоди,- також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених ч.1 ст.1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, та у разі відшкодування витрат на поховання.

Частиною 4 даної статті також передбачена можливість зменшення судом розміру відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

У п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 1 березня 2013 року роз'яснено, що під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події ( п.1 ч.1 ст. 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли він не лише передбачає, але й бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату ( наприклад, суїцид).

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою ( ч.2 ст.1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи ( характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Положення ст.1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого ( перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено правила дорожнього руху.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що в даному випадку мала місце груба необережність потерпілого.

Однак, вирішуючи спір, суд не в повній мірі врахував обставини завдання шкоди та матеріальний стан ОСОБА_2

Правила ч.4 ст.1193 ЦК України про можливість зменшення розміру відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, застосовуються у виняткових випадках, якщо відшкодування шкоди у повному розмірі неможливе або поставить відповідача у тяжке матеріальне становище.

Так, долучена до матеріалів справи довідка ТОВ «МТІ» від 18 березня 2015 року свідчить про те, що заробіток ОСОБА_2 становить 1218 грн.

Відповідно до експертного висновку на момент даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 перебував у стані алкогольного сп'яніння середнього ступеня.

Наявний в матеріалах кримінального провадження висновок автотехнічної експертизи №70/15-25 від 27 січня 2015 року свідчить про те, що водій автомобіля ВАЗ-2103 ОСОБА_2 з моменту виникнення небезпеки для його руху не мав технічної можливості уникнути зіткнення з велосипедистом ОСОБА_10 шляхом застосування термінового гальмування.

З технічної точки зору та згідно з проведеними розрахунками в діях водія ОСОБА_2 невідповідностей вимогам п.п.12.2,12.3 Правил дорожнього руху України не вбачається.

З урахуванням вихідних даних та проведеного дослідження, причиною створення аварійної обстановки й виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди слід вважати виїзд велосипедиста ОСОБА_10 на смугу руху автомобіля ВАЗ-2103 на відстані, яка менша за величину зупинного шляху автомобіля.

Враховуючи те, що причиною ДТП була груба необережність потерпілого, та з огляду на ту обставину, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди призведе до тяжкого матеріального становища ОСОБА_2, колегія суддів приходить до висновку зменшення розміру відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди слід змінити, зменшивши суми, які підлягають стягненню з ОСОБА_2: на користь ОСОБА_5 - з 25000 грн. до 20000 грн., на користь ОСОБА_3 - з 20000 грн. до 15000, а також на користь ОСОБА_4 з 20000 грн. до 15000 грн.

В решті рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст.209,303,304,307,309,313,314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, задовольнити частково .

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 7 жовтня 2015 року в частині відшкодування моральної шкоди змінити, зменшивши суми, які підлягають стягненню з ОСОБА_2: на користь ОСОБА_5 - з 25000 грн. до 20000 грн., на користь ОСОБА_3 - з 20000 грн. до 15000, а також на користь ОСОБА_4 з 20000 грн. до 15000 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча Судді: