АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Ратнікової В.М., Невідомої Т.О.

при секретарі Лознян О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Київміськбуд» про стягнення пені, інфляційних витрат, трьох відсотків річних та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 753/10233/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/15933/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Москасенко К.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Київміськбуд» в якому просив стягнути з відповідача на його користь суму пені за договором купівлі-продажу майнових прав у розмірі 32 811,12 грн., 3% річних у розмірі 26 968,04 грн., інфляційні витрати у розмірі 211 752,37 грн. та моральну шкоди у розмірі 12 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 03.04.2013 р. між сторонами був укладений договір купівлі-продажу майнових прав №1001/РН-К на квартиру№ АДРЕСА_1, відповідно до якого позивач сплачує 997 298,50 грн. вартості майнових прав на об'єкт будівництва, а відповідач зобов'язується вчинити дії, направлені на спорудження об'єкту будівництва із запланованим строком введення в експлуатацію IV квартал 2013 року, тобто не пізніше 31.12.2013 р. Разом з тим, майнові права на вказану квартиру позивачу було передано лише 25.11.2014 р. , тобто взяті на себе зобов'язання відповідач не виконав, у строк, передбачений договором не здійснив будівництво об'єкту, то він вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання. Таким чином, позивач вважає, що діями відповідача порушуються його права, у зв'язку з чим просить стягнути вказані суми.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішення суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове яким стягнути з відповідача на його користь суму пені у розмірі 28 569,45 грн., 3% річних у розмірі 24 508,94 грн., інфляційні витрати у розмірі 189 208, 73 грн. та моральну шкоди у розмірі 12 000 грн., а всього 254 287,12 грн.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог вказував, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що договором фактично не встановлено остаточний строк передачі об'єкта у власність.

Враховуючи, що договором передбачений строк введення в експлуатацію 4 квартал 2013 року, а майнові права на квартиру були передані тільки 25 листопада 2014 року то, на думку апелянта, відповідач повинен сплатити йому пеню відповідно до умов п. 4.2 договору.

Крім того, апелянт вважає, що оскільки відповідач прострочив свої зобов'язання, то він повинен сплатити також 3% річних та інфляційні втрати, відповідно до сплаченої вартості квартири.

Також апелянт зазначав, що йому та його сім'ї діями відповідача спричинено моральної шкоди, оскільки вони розраховували на поліпшення житлових умов майже на рік раніше та були змушені користуватися гіршими умовами життя, хвилювалися та нервували через дану ситуацію, було порушено режим навчання та відпочинку дітей.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник ПАТ «Київміськбуд» заперечував проти апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 03.04.2013 між сторонами ОСОБА_1 та ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» в особі віце-президента Бондарева A.B. укладено договір про купівлі-продажу майнових прав №1001/РН-К на квартируАДРЕСА_1, відповідно до якого позивач сплачує 997298 грн. 50 коп. вартості майнових прав на об'єкт будівництва, а відповідач зобов'язується вчинити дії, направлені на спорудження об'єкту будівництва із запланованим строком введення в експлуатацію IV квартал 2013 року, тобто не пізніше 31.12.2013. (а.с.7-11)

28.10.2014 відповідачем ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» в особі першого заступника Голови Драч С.В. видано сертифікат серії ІУ № 09 відповідності закінченого будівництвом об'єкта будинку на перетині вулиць Вірменської, Харківського шосе у Дарницькому районі м. Києва та готовність останнього до експлуатації.

25.11.2014 між ОСОБА_1 та ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» в особі віце-президента Бондарева A.B. підписано акт прийому-передачі майнових прав на квартиру до договору купівлі-продажу майнових прав №1001/РН-К від 03.04.2013, відповідно до умов якого покупець прийняв майнові права на квартируАДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенню позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що не мало місця прострочення взятих на себе зобов'язань відповідачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат не підлягають задоволенню. Оскільки порушень в діях відповідача не встановлено, то не підлягають, на думку суду, і вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди.

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині визначення суми стягнення не відповідає.

Так, з аналізу матеріалів справи, зокрема, договору купівлі-продажу майнових прав між сторонами від 03.04.2013р., колегією суддів встановлено, що пунктом 1.4 Договору ПАТ "ХК "Київміськбуд" зобов'язалося передати майнові права на квартиру, а позивач прийняти їх.

Передача та приймання майнових прав здійснюється після отримання Сертифіката відповідності закінченого будівництвом об'єкта та проведення кінцевого розрахунку за фактично збудовану площу.

Відповідно до п. 6.1. Договору ПАТ "ХК "Київміськбуд" виступає у вказаному договорі як продавець та приймає на себе одностороннє зобов'язання перед покупцем вчинити дії, направлені на спорудження об'єкта з визначеними характеристиками, зокрема кінцевим строком введення в експлуатацію в ІV кварталі 2013 року.

Тобто, останнім днем вводу в експлуатацію об'єкту сторони встановили 31.12.2013 р.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи ПАТ "ХК "Київміськбуд" отримав сертифікат відповідності на будинок тільки 28 жовтня 2014 року, який був виданий на підставі акту готовності об'єкта до експлуатації від 13.10.2014 р. (а.с.53)

Тобто, всупереч зазначеним умовам договору відповідач ввів в експлуатацію будинок тільки 13.10.2014 р., тобто було прострочено виконання зобов'язання на 285 днів.

Як вбачається із довідки від 21.11.2014 р., ОСОБА_1 на виконання умов договору купівлі-продажу майнових прав №1001/РН-К від 03.04.2013 року сплатив відповідачеві вартість майнових прав на квартиру №150 у розмірі 997 298,5 грн., що відповідає оплаті 100% вартості майнових прав.

Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк/термін.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів дійшов до висновку про несвоєчасне і неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань, передбачених Договором купівлі-продажу майнових прав №1001/РН-К від 03.04.2013р., щодо введення об'єкту будівництва в експлуатацію.

Разом з цим положеннями ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, а п. 1 ч. 2 ст. 258 цього Кодексу встановлено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність один рік.

Таким чином, вбачається, що пеня нараховується за кожен день прострочення виконання зобов'язання.

Відповідно до п. 4.2. Договору купівлі-продажу майнових прав №1001/РН-К від 03.04.2013р., за неналежне виконання своїх зобов'язань відповідач сплачує покупцю пеню у розмірі 0,01% від суми неналежно виконаного зобов'язання.

Сума неналежно виконаного зобов'язання в даному випадку становить вартості майнових прав позивача на квартиру у новобудові, що становить 997 298,5 грн.

Таким, чином колегія суддів вважає, що з відповідача підлягає стягненню пеня за несвоєчасне введення об'єкта будівництва в експлуатацію, а саме за період з 01.01.2014р. по 13.10.2014р., тобто за 285 календарних днів та становить 28 423,01 грн.

(997 298,5 грн. * 0,01% * 285 днів = 28 423,01 грн.)

Враховуючи викладене, колегія судів вважає, що апеляційна скарга в цій частині підлягає частковому задоволенню.

В решті апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Щодо вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Разом з тим, як роз'яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивач вказав, що моральна шкода полягала, зокрема, в моральних стражданнях, в тому, що його сім'я розраховували на поліпшення житлових умов майже на рік раніше та вони були змушені користуватися гіршими умовами життя, хвилювалися та нервували через дану ситуацію, було порушено режим навчання та відпочинку дітей.

Разом з тим, позивачем не було надано доказів вказаних обставин, зокрема, що його сім'я була змушена користуватися гіршими умовами житла, те, було порушено режим навчання та відпочинку дітей тощо.

Враховуючи вище викладене, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Щодо вимог про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов'язання, вони не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12 та від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).

Аналізуючи викладене вбачається, що положення ч.2 ст.625 ЦК України щодо нарахування інфляційних витрат та трьох процентів річних застосовується до неналежного виконання саме грошових зобов'язань для захисту кредитора від знецінення грошових коштів.

У справі яка переглядається відповідачем ПАТ «Київміськбуд» не було порушено грошових зобов'язань перед позивачем.

Порушення відповідача виникло, у зв'язку із несвоєчасним введенням об'єкта будівництва в експлуатацію та, у свою чергу, несвоєчасною передачею права власності на майнові права позивачу, а тому позовні вимоги у цій частині є безпідставними.

Позов у цій частині не підлягає задоволенню саме з наведених підстав, а не через те, як було невірно зазначено судом першої інстанції, що відповідачем не було порушено зобов'язань за договором.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних зміні, змінивши підстави відмови, в інші частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача пені та моральної шкоди.

Судові витрати слід розподілити відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 218,303-305, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Київміськбуд» про стягнення пені - скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення наступного змісту:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Київміськбуд» в частині стягнення пені - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Київміськбуд» на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором купівлі-продажу майнових прав №1001/РН-К від 03 квітня 2013 року у розмірі 28 423,01 грн. (двадцять вісім тисяч чотириста двадцять три гривні, одна копійка).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Київміськбуд» в дохід держави 284,23 грн. (двісті вісімдесят чотири гривні, двадцять три копійки) судового збору.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді