АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8353/15 Справа № 2-398/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи виконком Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2, ОСОБА_5, про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння та його розподіл в натурі, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2003 року ОСОБА_3 звернулася до суду з неодноразово уточненим позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння та його розподіл в натурі, мотивуючи тим, що з 11 травня 1990 року по 27 листопада 2000 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі.

Зазначала, що рішенням виконкому Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 20 лютого 1991 року за №12/3 відповідачу було надано дозвіл на будівництво житлового будинку на земельній ділянці площею 1.000 кв.м в сел.Дослідне Дніпропетровського району Дніпропетровської області.

Посилаючись на те, що в період шлюбу ними було побудовано житловий будинок, просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння, розташованого по вул.Тихій,13 в сел.Дослідне Дніпропетровського району Дніпропетровської області та виділити їй належну частину будинку в натурі.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені у повному обсязі.

В апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Відповідно до ст.15 ЦК України та ст.3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в судовому порядку у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що з 11 травня 1990 року по 27 листопада 2000 року сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.10,11).

Рішенням виконкому Новоолександрівської сільської ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 20 лютого 1991 року за №12/3 відповідачу ОСОБА_4 надано дозвіл на будівництво житлового будинку з 5 кімнат жилою площею 80 кв.м, загальною площею 150 кв.м, гаражу, сараю для інвентарю та пального, літньої кухні, вбиральні в сел.Дослідне на земельній ділянці площею 1.000 кв.м (а.с.20).

31 липня 1991 року ОСОБА_4, відповідно до зобовязання індивідуального позичальника на отримання кредиту у Дніпропетровському відділенні Ощадбанку 7896, отримав позику в розмірі 28.000 руб. на будівництво житлового будинку та господарчих споруд (а.с.17-18).

27 липня 1991 року поручителем за даним зобовязанням виступила відповідач ОСОБА_3, яка на той час була дружиною ОСОБА_4 (а.с.16)

У 1996 році, тобто під час шлюбу, на земельній ділянці №13 по вул.Тихій в сел.Дослідне Дніпропетровського району Дніпропетровської області сторонами за спільні кошти було збудовано житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами готовністю 95%, що вбачається з технічного паспорту, складеного КП Новомосковське МБТІ 02 липня 2003 року, та висновку судової будівельно-технічної експертизи №1516 від 19 вересня 2003 року, складеного Дніпропетровським НДІСЄ (а.с.27-31,38-51).

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд прийшов до висновку, що згідно ст.29 КпШС України, ст.115 ЦК УPCP, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення, а тому заявлені нею вимоги підлягають задоволенню.

Такі висновки суду не можна визнати обґрунтованими з огляду на наступне.

Як встановлено по справі, спірні правовідносини щодо визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння та його розподіл в натурі виникли до 2004 року, тому ці правовідносини повинні регулюватися нормами ЦК УРСР 1963 року та Законом України «Про власність».

Крім того, відповідно до Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, прийнятого 10 січня 2002 року, зі змінами та доповненнями, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Положення цього Кодексу застосовуються до тих відносин, що виникли між подружжям після набрання ним чинності.

Установлено, що спірний будинок з господарськими спорудами було збудовано до 1 січня 2004 року, тому до спірних правовідносин повинно бути застосовано Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР (далі КпШС УРСР).

Відповідно до ст.ст.22,23,28 КпШС УРСР, ст.ст.16,17 Закону України "Про власність", ст.ст.112,118 ЦК Української РСР, що діяли на час придбання житлового будинку, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Положеннями ч.2,3 ст.29 КпШС УРСР передбачено, що поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Згідно з ч.1 ст.28 КпШС УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.1 ст.29 КпШС УРСР якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про власність", який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Втім, визнаючи право власності на 1/2 частину спірного майна шляхом виділення його в натурі, оскаржуваним рішенням від 26 січня 2011 року, суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що будинок не введений в експлуатацію та завершений будівництвом лише на 95%.

Частиною 2 ст.331 ЦК України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації (прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів регулюється відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (систему органів державної реєстрації прав становлять центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, та структурні підрозділи територіальних органів Міністерства юстиції України, які забезпечують реалізацію його повноважень та є органами державної реєстрації прав ст.6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Положення ч.2 ст.331 ЦК України слід розуміти у системному звязку із положенням ст.182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Як правило, всі обєкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації.

Вказані норми встановлюють особливий порядок виникнення права власності на новостворене нерухоме майно, яким передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації та державній реєстрації. При цьому, за змістом даних норм, державна реєстрація права власності та державна реєстрація майна (прав власності на майно), яка здійснюється на підставі Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", не є тотожними поняттями. Реєстрація речових прав, на відміну від державної реєстрації прав власності, не має правовстановлюючого значення.

Згідно із ст.177 ЦК України до обєктів цивільних прав відносяться речі, майнові права та інше.

Статтями 181 та 182 ЦК України визначено, що до нерухомих речей (нерухомості) належать обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення, а право власності та інші речові права на нерухомі речі, зокрема, їх виникнення підлягають державній реєстрації.

Таким чином, виходячи з аналізу зазначених вище положень закону, майнові (речові) права на обєкти нерухомого майна виникають з передбачених законом підстав та підлягають державній реєстрації. А новостворене нерухоме майно підлягає прийняттю в експлуатацію.

Отже, до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державній реєстрації право власності на цей обєкт не виникає. До виникнення права власності на новозабудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання ті інше майно, що було використано в процесі будівництва (ч.3 ст.331 ЦК України).

В той час, відповідно до розяснень наведених п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 07 жовтня 1991 року №7, суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Також з матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2014 року, яке набрало чинності, відповідача по даній справі ОСОБА_4 оголошено померлим та 15 січня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Новомосковську реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області видано свідоцтво про смерть ОСОБА_4, померлого 01 вересня 2014 року.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, що спірне домоволодіння будувалось в більшості за рахунок його особистих матеріальних затрат, колегія суддів вважає хибними.

В п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04 жовтня 1991 року №7 визначено, що коли будівництво велось подружжям у період шлюбу, жилий будинок у звязку з цим є їх спільною сумісною власністю. Інші особи, що брали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-2710цс15, яка згідно ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Щодо посилання ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2015 року по справі за його позовом до Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання забудовником житлового будинку в порядку спадкування, то його колегія суддів до уваги не приймає, оскільки рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2015 року дане рішення суду було скасовано і в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про скасування заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2011 року та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2011 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи виконком Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2, ОСОБА_5, про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння та його розподіл в натурі задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину обєкту незавершеного будівництвом, розташованого в селищі Дослідне Дніпропетровського району Дніпропетровської області по вул.Тихій,13. В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_6