Справа № 196/1682/13-ц
№ провадження 2/196/148/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2015 року смт. Царичанка Дніпропетровської області

Царичанський районний суд Дніпропетровської області в складі головуючого - судді Бойка Ю.О., з участю секретарів судового засідання Кузнецової Г.С., Бережної О.В., позивача ОСОБА_1, її представника - адвоката ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Царичанка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_6 16.10.2013 року звернулися в Царичанський районний суд Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійним (а.с.4-8).

30.10.2013 року суддя Царичанського районного суду Дніпропетровської області Гудим О.М. своєю ухвалою відкрила провадження в даній цивільній справі (а.с.34).

Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 15.09.2014 року в попередньому судовому засіданні було закрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, про визнання договору позики недійсним, в зв'язку зі смертю позивача, а цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, призначено до розгляду (а.с.104-105).

Відповідно до ухвали цього суду від 05.11.2014 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, було закрито (а.с.114-116).

Апеляційний суд Дніпропетровської області дане судове рішення скасував, а справу направив на розгляд по суті до того ж суду в іншому складі (а.с.156-158), виходячи з такого.

Постановляючи 05.11.2014 року ухвалу про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним - суд першої інстанції виходив з того, що 01.03.2011 року набрало законної сили рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 06.12.2010 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, де треті особи ОСОБА_1 та ОСОБА_3, про визнання зобов'язання позики за розписками недійсним, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.03.2011 року, оскільки, на думку суду першої інстанції, предметом спору зазначеної справи і теперішньої справи є той самий договір позики у вигляді розписок від 21.09.2009 року на суму 100000 грн. і з тих самих підстав (визнання договору позики недійсним у зв'язку з тим, що позивачкою ОСОБА_1 позичені у ОСОБА_4 гроші передані ОСОБА_3, що нею не заперечується та встановлено вироком суду). Крім того, суд першої інстанції вважає, що даний спір є спором між тими ж сторонами, що й розглянутий раніше, оскільки ОСОБА_1 по суті заявлено ту саму вимогу (а.с.114-116).

З такими висновками суду першої інстанції Апеляційний суд Дніпропетровської області не погодився, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам процесуального права, так як підставами для звернення 16.10.2013 року позивачів ОСОБА_1 до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики є вирок суду від 24.10.2012 року, а згідно рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 06.12.2010 року - звернення ОСОБА_6 до суду з позовом до ОСОБА_4, де треті особи ОСОБА_1 та ОСОБА_3, про визнання зобов'язання позики за розписками недійсним, не ґрунтувалося на вироку суду від 24.10.2012 року (а.с.91), тобто 16.10.2013 року позов було заявлено з інших підстав, що не прийняв до уваги суд першої інстанції.

Беручи до уваги те, що провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, про визнання договору позики недійсним, було закрито в зв'язку зі смертю позивача, предметом позову в даній справі залишається вимога ОСОБА_1 про визнання незаконним (недійсним) договору позики з ОСОБА_4 від 21.02.2009 року у вигляді надання нею розписки на суму 100000 гривень.

Як на підставу задоволення позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 202, 203, 205, 215, 229, 230 ЦК України.

Як на докази викладених в заяві доводів позивач посилається на такі документи: копія розписки ОСОБА_6 від 21.02.2009 року (а.с.9), копія розписки ОСОБА_1 від 21.02.2009 року (а.с.10), копія розписки ОСОБА_3 від 21.02.2009 року (а.с.11), копія рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 03.12.2009 року (а.с.12), копія ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.03.2010 року (а.с.13-14), ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.05.2013 року (а.с.15-16), копія ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.01.2013 року (а.с.17-19), копія ухвали Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 26.03.2013 року (а.с.20-22), копія вироку Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24.10.2012 року (а.с.23-26), копія ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.05.2013 року (а.с.27-28), матеріали справи кримінального провадження №443/480/2012 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч.3 КК України в 3-х томах.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та пояснила таке.

Вона 21.02.2009 року в присутності ОСОБА_3 в будинку №63-б, що знаходиться по вул. Піонерській в смт. Царичанка Дніпропетровської області, надала ОСОБА_4 розписку про те, що позичила у нього разом з чоловіком ОСОБА_6 100 тисяч гривень, які зобов'язувалася віддати 21 липня 2009 року.

ОСОБА_3 21.02.2009 року надала їм розписку про те, що вона позичила у ОСОБА_4 по розписці ОСОБА_6 та ОСОБА_1 гроші в сумі 47000 гривень.

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 03.12.2009 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_6 та ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено повністю.

Стягнуто із ОСОБА_6 та ОСОБА_1 солідарно на користь ОСОБА_4 100000 гривень боргу за договором позики, 1000 грн. судового збору та 43 грн. 75 коп. витрат на інформаціно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього стягнуто 101043 грн. 75 коп. Таке рішення ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.03.2010 року залишено буз змін та вступило в законну силу.

Вироком Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24.10.2012 року визнана винною ОСОБА_3 за ч.3 ст. 190 КК України за шахрайство. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.10.2012 року вирок залишено без змін.

Позивач звертає увагу суду на те, що суди двох інстанцій встановили:

"21 лютого 2009 року, вранці, точного часу слідством не встановлено, ОСОБА_3, маючи боргові зобов'язання перед ОСОБА_4 та достовірно знаючи, що без погашення боргу перед останнім в отриманні наступної позики їй буде відмовлено, достовірно знаючи, що у разі звернення до ОСОБА_4 інших осіб з проханням надати в позику грошові кошти на визначений термін при відсутності перед ним боргових зобов'язань останній погодиться, звернулася до своїх знайомих ОСОБА_1 та ОСОБА_6, яка шляхом умовлянь схилила одержати, як для себе, у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 100000 грн., які в подальшому передати їй для розвитку підприємницької діяльності, переконавши останніх у своїй платоспроможності та вчасному поверненні нею вказаного боргу за рахунок реалізації належного їй нерухомого майна, а саме: житлового будинку, розташованого в смт. Царичанка по вул. Кірова, 32 Дніпропетровської області, хоча повертати вказану суму не збиралась.

На вказану пропозицію ОСОБА_1 та ОСОБА_6 погодились і в цей же день, близько 11 години, ОСОБА_3 на своєму автомобілі привезла їх за місцем проживання ОСОБА_4 по вул. Піонерській, 64-б в смт. Царичанка Дніпропетровської області, де останні попросили ОСОБА_4 позичити їм грошові кошти в сумі 100000 грн. та в забезпечення їх повернення ОСОБА_1 добровільно передала останньому технічну документацію на власний будинок.

На вказану пропозицію ОСОБА_4 погодився та передав вищевказану суму грошових коштів за власноручними розписками ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про отримання вказаних грошових коштів та про їх повернення в термін до 21 липня 2009 року.

Після отримання вказаних коштів ОСОБА_1 та ОСОБА_6 згідно попередньої домовленості з ОСОБА_3, будучи введені останньою в оману, розраховуючи на її порядність, будучи впевненими про можливість повернення саме нею грошових коштів, передали їй отримані від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 100000 грн.

ОСОБА_3, отримавши від ОСОБА_1 та ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 100000 грн., в термін до 21 липня 2009 року і по теперішній час гроші останнім не повернула, заволодівши ними шляхом обману, спричинивши останнім матеріальної шкоди..."

Позивач наполягає на тому, що правочин за договором позики між нею і відповідачем, що виразився в видачі розписки останньому, є незаконним, так як був укладений в порушення п.п. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України і внаслідок обману відповідно до ст. 230 ЦК України.

Вважає, що знаходження ОСОБА_3 в будинку ОСОБА_4 при видачі розписок про позику, начебто, у нього грошей на суму 100000 гривень, свідчить про домовленість про це ж між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, тому правочин про видачу розписок про позику ними в ОСОБА_4 грошових коштів носить багатосторонній характер.

Позивач та її представник наполягали на задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_3 визнала позов повністю, заявивши про це в судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 заперечили проти позову, подавши письмові заперечення (а.с.166-171) та заявивши про це в судовому засіданні.

Наполягали на відмові в задоволенні позову з таких підстав:

1. Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 03.12.2009 року (а.с.93), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.03.2010 року (а.с.94) та ухвалою Верховного Суду України від 12.05.2010 року (а.с.95) по справі за його позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_6, було задоволено його позов про стягнення з останніх на його користь 1000000 грн. боргу, які вони зобов'язувалися сплатити за власноручними розписками. Зокрема в ухвалі апеляційного суду по цій справі зазначається: "посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що гроші вони від позивача не отримували, оскільки гроші в сумі 100000 грн. вони просили в борг не для себе, а для їх знайомої ОСОБА_3, вони ж лише написали розписку про отримання грошей, а гроші були передані ОСОБА_3, про що ОСОБА_3 написала їм розписку, - не можуть бути прийняті до уваги, оскільки договір позики укладений між позивачем та відповідачами підтверджується розписками відповідачів від 21.02.2009 року, тобто договір укладено відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України".

2. Судовим наказом Царичанського районного суду від 24 лютого 2010 року (а.с.100) було задоволено заяву ОСОБА_6 та ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та стягнуто з останньої на їх користь 100000 грн. суми боргу в зв'язку з невиконанням нею договору позики, який був заключений між подружжям ОСОБА_1 і ОСОБА_3 по коштам, які вони їй позичили, попередньо взявши їх у ОСОБА_4

3. Коли подружжя ОСОБА_1 зрозуміли, що ОСОБА_3 не поверне їм позику навіть після судового наказу, за відсутності її платоспроможності, ОСОБА_6 і ОСОБА_1 вирішили об'єднатися з ОСОБА_3, щоб таким чином уникнути виконання свого зобов'язання перед ОСОБА_4 і перекласти його на ОСОБА_3

4. За цих обставин ОСОБА_6 подав до Царичанського районного суду позов до ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_1 і ОСОБА_3, про визнання зобов'язання позики, яке ґрунтується на розписці від 21.02.2009 року, недійсним.

Рішенням Царичанського районного суду від 06.12.2010 року (а.с.91), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.03.2011 року (а.с.92) відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_6, оскільки, як зазначено в рішенні суду першої інстанції, "... являється доказаним факт отримання позивачем грошей у відповідача ОСОБА_4, оскільки ця обставина встановлена зазначеним вище судовим рішенням по цивільній справі №2-391/09".

5. Крім того, в рішенні Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 19.12.2011 року (а.с.96), яке лише частково змінено в частині обчислення нарахувань ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.03.2012 року (а.с.98), про задоволення його (ОСОБА_4М.) позовних вимог про стягнення з подружжя ОСОБА_6 боргу, пов'язаних з інфляційними процесами та 3% річних на користь ОСОБА_4 вказано, що "посилання відповідачів на те, що вони не позичали у ОСОБА_4 грошей, а лише написали розписку, а фактично гроші позичала ОСОБА_3 є необґрунтованим, оскільки факт укладення ними договору позики грошей встановлений судовим рішенням від 3 грудня 2009 року..."

6. Вироком Царичанського районного суду від 24.10.2012 року засуджено ОСОБА_3 за шахрайські дії щодо групи осіб, в т.ч. і щодо ОСОБА_1. При слуханні цієї справи ОСОБА_4 допитувався в судовому засіданні як свідок. При цьому, слід зауважити, що в тексті вироку суду жодним чином не ставилося під сумнів законність укладеного договору позики між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 та ОСОБА_6, натомість ОСОБА_3 була засуджена за те, що умисно не виконала договір позики між нею і ОСОБА_6.

Крім цього, при вирішенні питання цивільного позову в цій же кримінальній справів, суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про стягнення боргу в сумі 100000 грн., оскільки "судовим наказом Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2010 року із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_1 уже стягнуто 100000 грн.". Таким чином, суд підкреслив, що є договори позики - між ОСОБА_4 і подружжям ОСОБА_1, і між останніми та ОСОБА_3, що й фактично було досконально досліджено і встановлено рішеннями попередніх судів по вищезазначеним цивільним справам.

7. Після ухвалення цього вироку ОСОБА_1 звернулися до Царичанського районного суду Дніпропетровської області із заявою про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, нібито виявленими у вироку суду, вказуючи в заяві, що "ОСОБА_3 заволоділа їх (ОСОБА_6 і ОСОБА_1П.) майном (вказавши кошти в сумі 100000 грн.) щляхом здійснення шахрайських дій - їх обману..." (абз.8 арк.2 ухвали суду від 26.03.2013 року), але ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2013 року було відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1, не знайшовши ніяких нововиявлених обставин щодо цих правовідносин.

8. 16.10.2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 звернулися до Царичанського районного суду з позовною заявою про визнання договору позики недійсним між ним (ОСОБА_4М.) та ОСОБА_6, вказуючи, що після вироку суду з'явилися ніби нові обставини, які можуть бути підставою для визнання недійсним цього договору.

ОСОБА_4 посилається на те, що рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.02.2011 року (долучено до заперечень, а.с.169-170) наголошено, що "якщо договір позики має бути укладеним в письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Безгрошовість договору може бути підтвердження лише належними і допустимими доказами".

Але, виходячи з позовної заяви ОСОБА_1, не зрозумілим залишається для ОСОБА_4 те, в чому саме позивач вбачає нові обставини, докази і обгрунтування, які суттєво можуть вплинути на вирішення питання щодо визнання договору позики між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 недійсним: якщо це сам вирок суду - то він лише вказує, що ОСОБА_3, а якщо це обставини, які витікають із цього вироку (дослівний текст позовної заяви) - то вони в позові не названі і не можуть бути названими, оскільки нові обставини, які могли виникнути чи змінитися після винесених судових рішень, не повинні бути пов'язані з вимогою по цій справі, натомість ОСОБА_1 в позовній заяві називає всі факти, які вже були предметом досліджень в судових засіданнях і по хронології відносяться до періоду, який передував розгляду попередніх судових справ, а нових доказів у цій справі - взагалі немає. ОСОБА_4 звертає увагу на те, що в основу вироку суду покладені всі вищевказані рішення судів по цивільних справах, як доказова база по цивільних правовідносинах Орел - ОСОБА_1, ОСОБА_1 - ОСОБА_3. ОСОБА_4 переконаний в тому, що в позовній заяві ОСОБА_1 під ширмою нібито нових обставин вбачається намір останньої знову переглядати все, що уже було раніше встановлено судами, що він розцінює, як чергову спробу уникнути свого зобов'язання перед ним щодо коштів, які подружжя ОСОБА_1 позичили в нього за власноручними розписками.

Відповідач ОСОБА_4 вважає, що обґрунтованих доказів щодо нових обставин для визнання договору позики, укладеного між ним і подружжям ОСОБА_1, недійсним, взагалі немає, а тому і позовна заява ОСОБА_1 підлягає відхиленню. Включення в перелік відповідачів ОСОБА_3, яка не є стороною договору, у справі про визнання договору позики між ним і ОСОБА_1 та ОСОБА_6 здійснено позивачем з метою, щоб ОСОБА_3 визнала позовні вимоги і "підтакувала" позиції ОСОБА_6 там де потрібно.

Перевіривши справу, вивчивши надані сторонами документи, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши правові позиції відповідачів, перевіривши доводи сторін, даючи оцінку доказам у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині визнання недійсним договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на підставі розписки ОСОБА_1 від 21 лютого 2009 року. Суд виходив з такого.

Зі слів відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 у матеріалах справи №2-391/09, розглянутої Царичанським районним судом Дніпропетровської області 03.12.2009 року, містяться оригінали розписок ОСОБА_6 та ОСОБА_1, датовані 21 лютого 2009 року, з таким змістом: перша (а.с.9): "Розписка. Я, ОСОБА_6, позичив 100 (сто) тисяч гривень у ОСОБА_4. Гроші зобов'язуюся віддати. 21 липня 2009 р. 21.02.2009 р. Підпис (ОСОБА_6)"; друга (а.с.10): "Розписка. Я, ОСОБА_1, позичила разом з чоловіком ОСОБА_6 у ОСОБА_4 100 тис. гривень (сто). Гроші зобов'язуюсь віддати 21 липня 2009 року. 21.02.09 р. ОСОБА_6 (Підпис)".

Згідно ст. 214 ч.2 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 360-7 ч.1 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2013 року в справі №6-63цс13 викладено висновок щодо застосування ст.ст. 202, 207, 1046, 1047, 1049 ЦК України про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Виходячи з цього, на переконання суду має місце та обставина, що за розпискою від 21.02.2009 року ОСОБА_6, як позичальник, отримав від ОСОБА_4 100000 грн. і зобов'язався повернути їх кредитору 21.07.2009 року.

Також має місце й та обставина, що за розпискою від 21.02.2009 року ОСОБА_1, як позичальник, отримала від ОСОБА_4 100000 грн. і зобов'язалася повернути їх кредитору 21.07.2009 року.

Але, рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 03.12.2009 року в цивільній справі №2-391/09 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 та ОСОБА_1 про стягнення боргу, яким стягнуто з відповідачів солідарно 100000 гривень боргу за договором позики, встановлено і не підлягає доказуванню в межах даного провадження в силу ст. 61 ч.3 ЦПК України те, що між сторонами у цій справі було укладено договір позики грошей. Тобто мова йде про один договір.

Так само не підлягає доказуванню і той факт, що відповідачі (ОСОБА_6 і ОСОБА_1), отримавши грошові кошти в сумі 100000 гривень від позивача в даній справі, позичили їх іншій особі (ОСОБА_3В.), на прохання якої вони їх і позичали, про що свідчить відповідна розписка ОСОБА_3 (а.с.29), так як дана обставина встановлена рішенням суду від 03.12.2009 року в справі №2-391/09.

Тобто, про отримання інших грошей від ОСОБА_4 21.02.2009 року в такій самій сумі (100000 грн.) іншим з подружжя ОСОБА_1 навіть не йшлося. При цьому, суд у вказаній справі, зважаючи на те, що ОСОБА_6 з ОСОБА_1 були подружжям та посилаючись на ст. 60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, вирішив, що сума боргу повинна бути стягнута солідарно в розмірі 100000 грн. із ОСОБА_6 та ОСОБА_1.

Вироком Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2012 року в справі кримінального провадження №443/480/2012 по обвинуваченню ОСОБА_3 за ч.3 ст. 190 КК України, вирішуючи цивільні позови потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_1 до ОСОБА_3 на суму боргу, тобто на 100 000 грн., суд встановив, що позов ОСОБА_6 та ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки судовим наказом Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2010 року із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_1 стягнуто 100 000 грн. (т. 1 а. с. 50).

Відповідно до цього вироку встановлено і не підлягає доказуванню те, що 21.02.2009 року, вранці, точного часу слідством не встановлено, ОСОБА_3, маючи боргові зобовязання перед гр. ОСОБА_4 та достовірно знаючи, що без погашення боргу перед останнім в отриманні наступної позики їй буде відмовлено, достовірно знаючи, що у разі звернення до гр. ОСОБА_4 інших осіб з проханням надати в позику грошові кошти на визначений термін при відсутності перед ним боргових зобовязань останній погодиться, звернулася до своїх знайомих ОСОБА_1 та ОСОБА_6, яких шляхом умовлянь схилила одержати, як для себе, у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 100 000 грн., які в подальшому передати їй для розвитку підприємницької діяльності, переконавши останніх у своїй платоспроможності та вчасному поверненні нею вказаного боргу за рахунок реалізації належного їй нерухомого майна, а саме: житлового будинку, розташованого в смт. Царичанка по вул. Кірова, 32, Дніпропетровської області, хоча повертати вказану суму не збиралась.

На вказану пропозицію ОСОБА_1 та ОСОБА_6 погодились і в цей же день, близько 11 години, ОСОБА_3 на власному автомобілі привезла їх до місця проживання ОСОБА_4 по вул. Піонерській, 63-б в смт. Царичанка Дніпропетровської області, де останні попросили ОСОБА_4 позичити їм грошові кошти в сумі 100 000 грн. для себе та в забезпечення їх повернення ОСОБА_1 добровільно передала останньому технічну документацію на власний будинок. На вказане прохання ОСОБА_4 погодився та передав вищезазначену суму грошових коштів за власноручними розписками ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про отримання вказаних грошових коштів та про їх повернення в термін до 21 липня 2009 року.

Після отримання вказаних коштів громадяни ОСОБА_1 та ОСОБА_6 згідно попередньої домовленості з ОСОБА_3, будучи введені останньою в оману, розраховуючи на її порядність, будучи впевненими про можливість повернення саме нею грошових коштів, передали їй отримані від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 100 000 грн.

З цього слідує, що не підлягає доказуванню та обставина, що подружжя ОСОБА_6 разом чи окремо більшої за 100000 гривень грошової суми ні для себе, ні для ОСОБА_3, від ОСОБА_4 не отримували, а ОСОБА_4, у свою чергу, більшої за 100000 гривень грошової суми не передавав.

Свідок ОСОБА_7, покази якого покладені судом в основу ухваленого вироку, пояснив, що взимку 2009 року ОСОБА_5 попросила його допомогти рахувати гроші в сумі 100000 грн. для ОСОБА_6. Він допоміг порахувати гроші, які були передані ОСОБА_6, а вони написали розписки. Свідок ОСОБА_5 пояснила, що 21 лютого 2009 року до її батька ОСОБА_4 приїхали ОСОБА_6 та ОСОБА_1 і просили позичити їм 100 000 грн. Передали батькові документацію на своє домоволодіння в с. Китайгород по вул. Берегова, 2-а, Царичанського району і вона особисто відрахувала і передала їм гроші. Приїздили вони удвох, ОСОБА_3 з ними не було. Коли у визначений термін борг повернуто не було, вона тричі їздила до них з вимогою повернути гроші, але вони повідомляли, що повернуть борг коли їх знайома ОСОБА_3 продасть належний їй будинок. Свідок ОСОБА_4 дав аналогічні покази.

Беручи до уваги встановлене судовими рішеннями Царичанського районного суду Дніпропетровської області в справах: №2-391/09, №2-н-9/10, №2-555/10, №2-179/11, №443/480/2012, №196/195/13-ц, а також Апеляційного суду Дніпропетровської області в справах: №2-391/09, №22-ц-1536/2010, №22ц-3369/11, 22ц/490/1966/12, №11/774/38/13, суд прийшов до переконання, що не підлягає доказуванню в силу приписів ст. 61 ЦПК України та обставина, що боргове зобов'язання за договором позики перед ОСОБА_4 виникло 21 лютого 2009 року за розпискою ОСОБА_6, за яким 03.12.2009 року судом стягнуто із ОСОБА_6 та ОСОБА_8 солідарно 100000 гривень боргу, а розписка ОСОБА_1 від 21.02.2009 року, як документ, що видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, була отримана 21.02.2009 року ОСОБА_4 від ОСОБА_1 під впливом обману, так як за цією розпискою 100000 гривень не передавалися.

При цьому, суд виходить з того, що беручи від кожного з подружжя ОСОБА_1 розписки 21.02.2009 року, за якими кожний окремо: ОСОБА_6 і ОСОБА_1, зобов'язалися перед ОСОБА_4 21.07.2009 року повернути по 100000 гривень, останній замовчував про те, що мав би за цими розписками передати не 100000 гривень одному з подружжя ОСОБА_1, а по 100000 гривень кожному з них, так само, як замовчував про виникнення у нього права вимагати повернення йому боржниками не 100000 гривень, а по 100000 гривень від кожного з подружжя ОСОБА_1.

Зайво складена і передана ОСОБА_4 розписка ОСОБА_1 ним боржниці не поверталася. В цьому суд вбачає підтвердження, що кредитор так діяв навмисно.

Тому, з огляду на висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 13.09.2013 року в справі №6-63цс13 щодо застосування ст.ст. 202, 207, 1046, 1047, 1049 ЦК України, які підлягають застосуванню судом в даній справі до спірних правовідносин на підставі встановлених обставин, така розписка ОСОБА_1 залишається доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику за оспорюваним правочином.

Згідно ст. 230 ч.1 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу: щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, ін.), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За викладених обставин суд прийшов до висновку, що договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на підставі розписки ОСОБА_1 від 21 лютого 2009 року підлягає визнанню недійсним.

Погоджуючись з доводами ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 про те, що відповідач ОСОБА_3 не є стороною договору позики, який оскаржується позивачем, і до неї не може існувати позовних вимог, суд прийшов до переконання про необхідність відмовити в позові ОСОБА_1 в частині вимог до ОСОБА_3, а визнання останньою позову вважати таким, що суперечить закону. За таких обставин слід відмовити в прийнятті визнання позову відповідачем ОСОБА_3

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд прийшов до висновку, що з відповідача ОСОБА_4 відповідно до ст. 88 ЦПК України слід присудити на користь ОСОБА_1 на відшкодування понесених позивачем судових витрат зі сплати судового збору 57,35 грн.

У зв'язку з тим, що позивачем судовий збір внесено в більшому розмірі, ніж встановлено законом, та керуючись вимогами ст. 7 ч.1 п.1 Закону України "Про судовий збір", суд прийшов до висновку про необхідність повернути ОСОБА_1 885,30 грн., сплачених згідно банківських квитанцій №1/146 від 08.10.2013 року та №1/222 від 14.10.2013 року.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 88, 174, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в прийнятті визнання позову ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_3.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір позики між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (нкпп - НОМЕР_1), та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (нкпп - НОМЕР_2), на підставі розписки ОСОБА_1 від 21 лютого 2009 року.

В частині заявлених позовних вимог до ОСОБА_3, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (нкпп - НОМЕР_2), на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (нкпп - НОМЕР_1) 57,35 грн. на відшкодування понесених позивачем судових витрат зі сплати судового збору пропорційно задоволеної частини вимог.

Повернути ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (нкпп - НОМЕР_1), внесений в більшому розмірі, ніж встановлено законом, судовий збір в сумі 885,31 грн., оплачений згідно банківських квитанцій №1/146 від 08.10.2013 року та №1/222 від 14.10.2013 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги через Царичанський районний суд Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційна скарга не була подана. В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суддя Царичанського районного суду

Дніпропетровської області ОСОБА_9