Справа № 204/5898/15-ц
Провадження № 2/204/2489/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Черкез Д.Л.,

при секретарі Старостенко Т.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася з позовом до суду, в якому просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним, право власності за набувальною давністю на ? частину домоволодіння, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Новошкільна, б. 120. В обґрунтування позову зазначив, що його прабабі, ОСОБА_4, та його прадіду, ОСОБА_5, належало по ? частині зазначеного домоволодіння, на підставі рішення Народного суду Красногвардійського району м. Дніпропетровська. 25.2.1981 року помер його прадід ОСОБА_5 Я,П., після його смерті відкрилася спадщина а належну йому ? частину зазначеного нерухомого майна. Його онук, відповідач по справі ОСОБА_3, після смерті прадіда отримав свідоцтво про право на спадщину від 27.07.1982 року, р/н № 1-3129. Але з того часу, як відповідач прийняв спадщину та по теперішній час він не проживає у зазначеному домоволодінні, ніколи не довідувався до нього, тому що вважав, що воно по праву належить прабабі, дружині померлого ОСОБА_4, адже вона самостійно доглядала будинок та утримувала його у належному стані. Де на теперішній час проживає ОСОБА_3 позивачу не відомо. Частина домоволодіння, яка перейшла у спадок до відповідача знаходилася у занедбаному стані, тому позивач у 2002 році коли повернувся з армії, за власний рахунок відремонтував його та привів у задовільний стан. Фактично з того часу, ? частину домоволодіння, яка належить відповідачу, позивач використовував для своїх власних потреб, зберігав там дрова, та свої особисті речі. 23.11.1989 року померла прабаба позивача. ОСОБА_4, після смерті якої відкрилася спадщина на належну їй ? частку зазначеного домоволодіння. Після неї спадщину прийняла баба позивача, ОСОБА_6 Успадковану частину, ОСОБА_6 вирішила залишити своєму внукові позивачу по справі. 17.11.2012 року вона подарувала частину домоволодіння позивачу. Після цього, позивач продовжував відкрито, безперервно та добросовісно користуватися частиною домоволодіння, яке належить відповідачу. У звязку з тим, що частина будівлі, яка належить відповідачу, знаходить у вкрай занедбаному стані, позивач змушений витрачати свої кошти на її утримання та ремонт, бо існує загроза руйнації всього будинку. Враховуючи наведене просив позов задовольнити.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечували. Позивач додатково пояснив, що він завжди вважав, що друга частина будинку належить його прадіду. Дізнався про те, що власником є відповідач, після того як оформлював документи на свою частину. Також пояснив, що він був обізнаний, що володіє іншою частиною без достатніх правових підстав знав, але вважав, що оскільки вона належить його прадіду то він може користуватися цією частиною. Повідомив, що у будинку 2 різні входи, він розділений на дві частину. Іншу частину, він використовує як склад для зберігання дров, вугілля та своїх особистих речей. Але ремонт проводив тільки у своїй частині будинку.

Відповідач у судове засідання не зявився, про день, дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв та клопотань про розгляд справи за його відсутністю або про перенесення розгляду від нього не надходило.

Згідно ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача та представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Допитаний у судовому засіданні 15.10.2015 року у якості свідка ОСОБА_7 суду пояснив, що він проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 А, та перебуває у дружніх відносинах із позивачем. Знайомі вони з 2000 року. Він часто ходить до позивача у гості. Кому раніше належав цей будинок йому не відомо. Зазначив, що позивач проживає в ньому та володіє ним відкрито. Також він відкрито володіє іншою частиною будинку, яка йому не належить. Кому належить інша частина будинку йому не відомо.

Допитаний у судовому засіданні 15.10.2015 року у якості свідка ОСОБА_8 суду пояснив, що він проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 А, та перебуває у дружніх відносинах із позивачем. Знайомі вони близько 14 років. На вихідних він приїздить до позивача у гості. Йому відомо, що позивач володіє будинком приблизно з 2003 року, але точно більше 10 років. Володіє ним відкрито. Свідок завжди вважав, що це будинок позивача. Користується позивач всім будинком у цілому. В іншому місці під час проживання у зазначеному будинку, як йому відомо, позивач не проживав, але точно стверджувати цього він не може.

Допитаний у судовому засіданні 15.10.2015 року у якості свідка ОСОБА_9 суду пояснив, що він проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, та перебуває у дружніх відносинах із позивачем. Він завжди вважав, що позивач володіє усім будинком. Знайомі вони з 2000-х років. З якого моменту позивач почав володіти зазначеним будинком йому не відомо. У іншій частині він не робить ремонт, бо обізнаний про те, що вона йому не належить. Іншу частину, яка йому не належить, він використовує як склад. Володіє відкрито та не від кого це не приховує. Про факт постійного володіння зазначив, що Позивач зареєстрований за іншою адресою та інколи не проживає у цьому будинку.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків та ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно рішення народного суду Красногвардійського району м. Дніпропетровська від 22 листопада 1965 року по справі № 2-2131 було встановлено, що домоволодіння, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Поточна, 8 (нова адреса вул. Новошкільна, 120) належить на праві власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4, кожному по ? частці (а.с. 4).

25 грудня 1981 року помер ОСОБА_10, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії ІІ-КИ № 384382 виданого 30.12.1981 року Кіровським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Дніпропетровська (а.с. 5).

23 листопада 1989 року померла ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії ІІІ-КИ № 453750 виданого 28.11.1989 року Кіровським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Дніпропетровська (а.с. 6).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВРК № 365734 від 19 жовтня 1990 року. виданого старшим державним нотаріусом третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_11, спадкоємцем майна, що залишилося після смерті ОСОБА_4, померлої 23.11.1989 року, є її донька ОСОБА_6. Спадкове майно на яке видано свідоцтво складається з ? частини житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Поточна, 8 (а.с. 7).

Своє право власності на ? частку зазначеного нерухомого майна ОСОБА_6 зареєструвала у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав, виданого КП «ДМБТІ» № 31124892 від 30.08.2011року (зворотний бік а.с. 7).

Згідно договору дарування ? частки домоволодіння від 17 листопада 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_12, ? частина домоволодіння, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Новошкільна, 12 була подарована Мороз ОСОБА_13 ОСОБА_14 (а.с. 8).

Після укладення договору позивач зареєстрував право власності на ? частку зазначеного нерухомого майна у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав, виданого КП «ДМБТІ» № 36615285 від 07.12.2012 року (а.с. 9).

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Однією з підстав набуття права власності є давність володіння, або набувальна давність.

Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно розяснень наданих у п. 9 Постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (надалі Постанова ВССУ № 5 від 07.02.2014 року) при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суд повинен враховувати, наступні обставини:

1) володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

2) володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

3) володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ.

Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Згідно листа № 12358 від 15.10.2015 року КП «ДМБТІ» встановлено, що станом на 31.12.2012 року у інвентаризаційній справі щодо домоволодіння,розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Новошкільна, 120 містяться наступні відомості щодо реєстрації права власності:

? частина зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 17.11.2012 року;

? частина зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27.07.1982 року виданого Третьої дніпропетровською державною нотаріальною конторою реєстр № 1-3128, зареєстровано БТІ в реєстрову книгу № 196 за реєстровим № 87 (а.с. 68).

Аналогічна інформація надана відділом державної реєстрації прав на нерухоме майно № 10839/10.10-21-3731 від 08.10.2015 року (63-65).

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Тобто, виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння. Однією із ознак володіння, необхідних для набуття права власності на річ за набувальною давністю, є добросовісність володіння, тобто обставини, у зв'язку із якими виникло володіння чужою річчю не повинні давати найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Водночас позивачу було відомо про ту обставину, що право власності на частину будинку належить відповідачу.

Факт добросовісності Позивача повинен існувати саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. В той же час, в судовому засіданні було встановлено, що Позивач, коли почав володіти майном знав, що не є його володільцем. Крім того, Позивачем не доведено перед судом того факту, що відсутні інші особи, яки могли б претендувати на це майно, правонаступники або можливі спадкоємці Відповідача. Заяв чи клопотань, про встановлення факту відкриття спадщини та встановлення кола спадкоємців Відповідача, від Позивача не надходило.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач по справі з самого початку володіння частиною спірного нерухомого майна знав та був обізнаний, що він володіє майном безпідставно, що виключає факт добросовісності володіння, крім того він був обізнаний про власника іншої частини нерухомого майна, з огляду на що, суд не вбачає підстав для застосування положень ст. 344 ЦК України до виниклих між сторонами правовідносин.

Таким чином, щодо добросовісності володіння, наявність якої є обовязковою умовою для набуття права власності за набувальною давністю, суд зазначає, що позивачем по справі зазначена умова не дотримана, оскільки у судовому засіданні встановлено, що він знав з самого початку володіння частиною спірного нерухомого майна, що воно йому не належить, був обізнаний про особу володільця та про відсутність в нього підстав для набуття права власності на ? частину спірного нерухомого майна. Таким чином, суд вважає, що позивач по справі є недобросовісним володільцем. Крім того, судом встановлено, що після того як позивач дізнався, що зазначена частина нерухомого майна є безхазяйною річчю він не повідомив відповідні органи місцевого самоврядування про цей факт, для взяття її на облік, що також свідчить про недобросовісність володіння.

Крім того володіння майном повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідних заходів для утримання майна в належному стані тощо). В судовому засіданні було встановлено та підтверджується показами свідка, що Позивач по справі не ставився до іншої частини спірного майна як до свого власного, оскільки пояснював своє небажання проводити там ремонт тим, що йому відомо, що зазначене майно йому не належить. З огляду на це суд вважає встановленим, що Позивач не ставився до спірного майна, як до свого власного, хоча і користувався ним у своїх особистих цілях.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження безперервності володіння Позивачем. До показань свідків, які стверджували, що Позивач по справі користувався та володів спірним майном постійно та безперервно, суд ставиться критично, оскільки свідки навідувалися до Позивача інколи, і не могли бути достовірно обізнаними про факт безперервності володіння. Крім того, суд приймає до уваги той факт, що кожен із свідків свідчив на користь сторони у справі, яка заявляла клопотання про допит цього свідка в судовому засіданні, що дає підстави для обгрунтованих сумнівів щодо обєктивності та правдивості даних свідчень.

Водночас судом встановлено, що позивач зареєстрований за іншою адресою, а сам по собі факт користування майном не може бути підставою визнання безперервності володіння та застосування набувальної давності.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, набувальна давність застосовується до випадків безтитульного володіння чужим майном. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

З огляду на наведене, встановивши та проаналізувавши усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи усі докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що підстав для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю не має, а тому слід відмовити у задоволенні позовної заяви.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому судові витрати по справі підлягають віднесенню на позивача.

На підставі ст.ст. 328, 335, 344 Цивільного кодексу України та керуючись ст.ст. 3, 10, 57- 61, 88, 169, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Л. Черкез