Справа № 373/2000/15-ц Головуючий у І інстанції Овдієнко К.М.
Провадження № 22-ц/780/5833/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 16 15.10.2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15 жовтня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Даценко Л.М.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дитиу, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року позивачка звернуласядо суду із вказаним вище позовом,який мотивувала тим, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 6 березня 2009 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, на яку відповідач сплачує аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. на місяць.

Вказувала, що донька ОСОБА_4 є інвалідом з дитинства і має хронічні вроджені хвороби, зокрема: двосторонню сенсоневральну глухоту, вроджену червінку, ваду серця (аномалія Ебштейна), аномалію П'єра-Робена, затримку психічного та фізичного розвитку у зв'язку із атрофією лобних ділянок головного мозку, катаракту обох очей. Наявність таких хвороб та їх лікування потребує додаткових витрат. Дитина відвідує логопеда. Крім того, дівчинка відвідує спеціалізований платний навчальний заклад «Школу-життя», вартість навчання в якому становить 2500 грн. на місяць. Посилаючись на те, що за період із 15 лютого 2014 року по 1 квітня 2015 року вона витратила 38215,28 грн. на лікування і навчання дівчинки, просила стягувати щомісяця із відповідача на її користь додаткові витрати на доньку в розмірі 3184,61 грн. упродовж 6 місяців.

Рішенням Переяслав-Хмельницького районного суду Київської області від 15 вересня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто із відповідача на користь позивачки додаткові витрати на дитину в розмірі 2833,04 грн. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із таким рішенням позивачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції, стягнувши із відповідача на її користь додатково витрати на навчання в розмірі 12500 грн., а всього 15333,04 грн., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права. Скаргу мотивує тим, що суд прийшов до хибних висновків про відсутність підстав для стягнення додаткових витрат за відвідування спеціалізованого платного навчального закладу «Школу-життя» з огляду на те, що вона не узгоджувала це питання із відповідачем. Вважає, що таке суперечить змісту ст.185 СК України і необхідність навчання дівчинку зумовлена станом її здоров'я.

В суді апеляційної інстанції представник позивачки подану апеляційну скаргу підтримала, просила задоволити.

Представник відповідача в суді апеляційної інстанції проти скарги заперечив, вказав, що суд вірно відмовив у стягненні додаткових витрат з огляду на відсутність потреби у навчанні в такому закладі та неузгодженням навчання із батьком дитини.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 6 березня 2009 року. Сторони проживають окремо. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, на яку відповідач сплачує аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. на місяць.

Також, судом встановлено, що донька сторін ОСОБА_4 потребує додаткових витрат, поскільки є інвалідом з дитинства і має хронічні вроджені хвороби, зокрема: двосторонню сенсоневральну глухоту, вроджену червінку, ваду серця (аномалія Ебштейна), аномалію П'єра-Робена, затримку психічного та фізичного розвитку у зв'язку із атрофією лобних ділянок головного мозку, катаракту обох очей. Дівчинка відвідує логопеда, а також спеціалізований платний навчальний заклад «Школу-життя».

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що є передбачені законом підстави для стягнення додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами - каліцтвом і вродженими хворобами, зокрема витрат на обслуговування мовного процесора у розмірі 850 грн., оплату занять у логопеда у розмірі 750 грн. та придбання медичних препаратів у розмірі 1233,04 грн., а всього у розмірі 2833,04 грн.

Такі висновки суду є правильними і відповідають приписам ст.185 СК України, яка покладає на батьків обов'язок брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) і які можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Відмовляючи у стягненні додаткових витрат, пов'язаних із відвідуванням дівчинкою спеціалізованого платного навчального закладу «Школу-життя», суд виходив з того, що дані витрати є доведеними, однак така форма навчання всупереч ст.157 СК України не була погоджена із батьком дитини.

Проте, колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду, поскільки, вказуючи про доведеність даних витрат, суд не звернув уваги на відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів сплати позивачкою коштів на навчання, зокрема квитанцій, касових ордерів тощо.

Крім того, посилання суду на необхідність узгодження із батьком дитини відвідування дівчинкою спеціалізованого платного навчального закладу «Школу-життя» як підставу стягнення додаткових витрат на дитину суперечать приписам ст.185 СК України, яка ставить стягнення додаткових витрат в залежність від наявності особливих обставин (розвиток здібностей дитини, її хворобу, каліцтвом тощо), які існують об'єктивно і не потребують згоди одного із батьків.

Також вирішуючи спір суд застосував закон, який не поширюється на ці правовідносини, зокрема суд послався на ст.157 СК України, яка не регулює спірних відносин, що у свою чергу свідчить про порушення норм матеріального права.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення додаткових витрат на навчання дитини підлягає до скасування, як таке, що не грунтується на матеріалах справи та ухвалене з порушенням норм матеріального права.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов в цій частині не підлягає до задоволення з підстав недоведеності понесення позивачкою витрат на відвідування дитиною спеціалізованого платного навчального закладу.

Посилаючись на понесені за відвідування платного закладу витрати 25000 грн., позивачка всупереч вимогам ст.60 ЦПК України не надала належних доказів, які б підтверджували факт сплати нею таких коштів.

Апеляційний суд відповідно до положень ч.4 ст.10 ЦПК України запропонував представнику позивачки надати відповідні докази, які б підтверджували сплату вказаної суми. Однак, представник позивачки в судовому засіданні повідомила, що такі докази відсутні, а кошти передавалися безпосередньо в руки керівнику навчального закладу, яка ніяких квитанцій не видавала.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку про недоведеність вимог в цій частині та відсутність підстав для їх задоволення.

В решті колегія суддів залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення додаткових витрат на навчання дитини скасувати і ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на навчання дитини в розмірі 12500 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: