АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2015 року. Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Поливач Л.Д., Соколової В.В.

при секретарі - Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Концерну радіомовлення. радіозв'язку та телебачення, третя особа: Первинна профспілкова організація Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, донарахування та виплату премії,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22.05.2015 р. в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (надалі Концерну РРТ), третя особа: Первинна профспілкова організація Концерну РРТ про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, донарахування та виплату премії, відмовлено.

Справа № 761/36215/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/8847/2014
Головуючий у суді першої інстанції: Кондратенко О.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Зазначав, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції не звернув увагу на порушення відповідачем вимог ч.2 ст.49-4 КЗпП України, ч.ч.1, 2 ст.43 КЗпП України, зокрема на ненадання первинній профспілковій організації інформації про зміни в організації роботи підприємства та можливі у зв'язку з цим скорочення працівників, їх кількість та строки проведення звільнення, а також на відмову первинної профспілкової організації у наданні згоди на його звільнення.

Крім того суд залишив поза увагою його доводи про недотримання відповідачем положень ч.1 ст.42 КЗпП України щодо його переважного права на залишення на роботі з огляду на його тривалий стаж роботи в цьому підприємстві та більш високу кваліфікацію.

Стверджував, що суд не повно з'ясував чи дійсно відбулись у відповідача зміни в організації виробництва і праці, та скорочення чисельності штату працівників.

Також вказував на те, що колективним договором та Порядком преміювання працівників Концерну РРТ визначено порядок і умови преміювання працівників за основні результати виробничої та фінансово-господарської діяльності, положеннями яких передбачено, що основним показником преміювання працівників Концерну є наявність прибутку. Суд не звернув увагу, що Порядком преміювання передбачено виключний перелік підстав за яких працівника може бути позбавлено премії або її частини. Оскільки на нього не накладалось жодних дисциплінарних стягнень, і не було зауважень та нарікань щодо його кваліфікації і якості роботи, то вважав, що позивач вересні-жовтні 2014 р. безпідставно зменшив йому розмір премії на 50%.

Зменшення розміру премії призвело до зменшення розміру заробітної плати за ці місяці на що він також звертав увагу суду першої інстанції, однак такі його доводи суд першої інстанції також не урахував, а відтак дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача не донарахованої премії.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник просили задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

Представник Концерну РРТ просив апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційним скарги безпідставними.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача за п.1 ч.1 ст.40 КзПП України відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства. Також суд вважав безпідставними вимоги позивача про стягнення з Концерну РРТ не донарахованої йому премії.

Такий висновок суду грунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом генерального директора Концерну РРТ від 28.01.2013 р. ОСОБА_1 було прийнято на посаду помічника генерального директора, а відповідно до наказу № 12/ок від 07.02.2013 р. його було переведено на посаду заступника генерального директора Концерну РРТ.

12.08.2014 р. ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом № 378 від 12.08.2014 р. «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну РРТ», яким з 12.11.2014 р. підлягали скорочення 18 посад, в тому числі дві посади заступника генерального директора. Скорочення штатних посад обґрунтовувалося складним фінансовим станом і потребою скорочення витрат на утримання Концерну РРТ.

Таким чином про наступне вивільнення відповідач повідомив ОСОБА_1 з дотриманням строку, визначеного ч.1 ст.49-2 КЗпП України.

Наказом №86/ок від 12.11.2014 р. ОСОБА_1 був звільнений з посади заступника генерального директора Концерну РРТ у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України.

Перевіряючи доводи ОСОБА_1 про те, що його звільнення відбулося з порушенням ч.1 ст.43 КЗпП України за відсутності попередньої згоди виборного органу профспілкової організації, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідно до ч.1 ст.43-1 цього Кодексу розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації допускається, зокрема у випадку звільнення керівника підприємства, його заступників.

Суд першої інстанції правильно відхилив твердження позивача про те, що він мав переважне прав на залишення на роботі у зв'язку з тим, що є працівником з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, та що йому не було запропоновано рівноцінну посаду, зокрема посаду першого заступника генерального директора Концерну РРТ, оскільки як було встановлено скороченню підлягали обидні наявні у штатному розписі посади заступників генерального директора, а посада першого заступника генерального директора є вищою за кваліфікаційним рівнем ніж посада заступника генерального директора яку обіймав позивач.

Від інших запропонованих йому вакантних посад, позивач відмовився.

Визначати штат і чисельність працівників належить власнику чи уповноваженому ним органу. Власник або уповноважений ним орган мають право зменшити кількість посад і працівників одного фаху і кваліфікації і одночасно прийняти рішення про прийняття на роботу працівників іншого фаху і кваліфікації, чи збільшити чисельність інших посад.

У процесі працевлаштування осіб, які підлягають звільненню у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, переведення працівників, що підлягають звільненню, на вакантні посади і робочі місця, не діють правила про переваги на залишення на роботі, встановлені ст.42 КЗпП України, оскільки переважне право на залишення на роботі не тотожне праву на працевлаштування на нову посаду.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача за п.1 ст.40 КЗпП України відбулось з дотриманням норм трудового законодавства.

Колегія суддів відхилила клопотання представника Концерну РРТ про зупинення провадження у справі до розгляду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційної скарги Концерну РРТ на рішення Апеляційного суду Київської області від 15.07.2015 р., яким визнано незаконним та скасовано наказ генерального директора Концерну РРТ від 12.08.2014 р. №378 «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення» у зв'язку з відсутністю для цього правових підстав.

Оскільки за змістом ч.1 ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції та ураховуючи, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції наказ генерального директора Концерну РРТ від 12.08.2014 р. №378 «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення» був чинним, колегія суддів не приймає до уваги рішення Апеляційного суду Київської області від 15.07.2015 р., ухвалене після оскаржуваного рішення.

Зазначені обставини в подальшому можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції помилково відхилив вимоги позивача про стягнення з Концерну РРТ не донарахованої премії, з огляду на те, що відповідач в порушення колективного договору та Порядку преміювання працівників Концерну РРТ у вересні та жовтні 2014 року зменшив позивачеві розмір премії на 50%, то перевіряючи зазначені доводи, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідно до колективного договору та Порядку преміювання працівників Концерну РРТ, яким визначено порядок і умови преміювання працівників за основні результати виробничої та фінансово-господарської діяльності, конкретний розмір премії для кожного працівника визначається директором філії (для філій Концерну РРТ), генеральним директором Концерну РРТ (для дирекції) на підставі рапортів начальників структурних підрозділів з урахуванням особистого вкладу працівника у загальні результати роботи, стану виконання ним посадових обов'язків та ін.

З огляду на зазначене, а також обґрунтованих посилань представника відповідача на те, що позивачу була нарахована премія в розмірі 50% у зв'язку з тим, що він у звітному періоді відпрацював не повну кількість робочих днів (16 робочих днів у серпні місяці та 16 робочих днів у вересні місяці 2014 року), суд правильно відмовив позивачеві у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Зважаючи на викладене рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: