22-ц/775/1237/2015(м)
Головуючий в 1 інстанції Кузнецов Д.В.
Доповідач Гаврилова Г.Л.
У Х В А Л А

Іменем України

22 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.

суддів Сороки Г.П., Принцевської В.П.,

секретарі Гаркуша О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за розпискою та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 06.04.2015 року між ним та відповідачем був укладений усний договір займу, за яким остання отримала у позику грошові кошти в сумі 6000 гривень зі строком повернення першої частини в розмірі 3000,00 грн. до 30 квітня 2015 року, та другої частини в розмірі 3000,00 грн. до 30 червня 2015 року, про що нею було видано письмову розписку. До цього часу сума позики не повернута. Також зазначав, що внаслідок неповернення боргу йому було завдано моральну шкоду. На підставі зазначеного, з врахуванням уточнених позовних вимог від 22.10.2015 року, просив стягнути грошові кошти в сумі 6000,00 грн.,а також проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України в розмірі облікової ставки НБУ станом на 29.10.2015 року, інфляційні витрати та три відсотки річних, що загалом становлять 1665.04 гривень, а також моральну шкоду в сумі 3000,00 грн. , судові витрати за оплату правової допомоги 3000,00 грн. та судовий збір 487,20 грн.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 6000 грн., проценти за користуванням позикою в розмірі 976, 92 грн., 3% річних в розмірі 62,87 гривень, інфляційні втрати в розмірі 59,48 гривень, витрати на правову допомогу в розмірі 1 500,00 грн. та судовий збір в сумі 235,34 грн. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування скарги зазначає, що судом не було взято до уваги, що позивач фактично примусив її написати боргову розписку, обґрунтовуючи це нестачею грошей в касі кіоску, власником якого є ОСОБА_1, а ОСОБА_2 працювала там реалізатором тютюнових виробів. Судом безпідставно було відмовлено в задоволенні клопотання про виклик свідка ОСОБА_3, яка б підтвердила , що позивач її також примусив написати аналогічну боргову розписку. Не погоджується з сумою нарахованих процентів за користуванням позикою відповідно статті 1048 ЦК України та вважає, що дана сума, як прострочка виконання зобовязання, має обчислюватись зі строку повернення позики, тобто з 01.05.2015 року із суми 3000 гривень, та с 01.07.2015 року із суми 6000 гривень, що становить 600, 49 коп, а не 976,92 грн., як нарахував суд, виходячи із строку обчислення з 06.04.2015 року. Не погоджується апелянт і зі стягненням витрат на правову допомогу у розмірі 1500 гривень та вважає достатньою сумою 805 гривень.

Заслухавши суддю доповідача, відповідачку ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4, які просили задовольнити апеляційну скаргу та підтримали її доводи, заперечення позивача ОСОБА_1, який просив судове рішення залишити без змін, обговоривши заявлені доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення без змін з таких підстав.

Відповідно вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що відповідно до договору позики (розписки) від 06.04.2015 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 у борг грошові кошти в сумі 6000 гривень та зобов'язалася повернути суму боргу у розмірі 3000 гривень до 30.04.2015 року, а залишок суми в розмірі 3000 гривень до 30.06.2015 року. (а.с. 89).

Ухвалюючи рішення та частково задовольняючі позов ОСОБА_1,суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в судовому засіданні було встановлено факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики з дотриманням вимог діючого законодавства, є підстави як для стягнення боргу так і процентів від суми позики відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з розписки від 06.04.2015 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 у борг грошові кошти в сумі 6000 гривень та зобов'язалась повернути суму боргу до 30.06.2015 року. Таким чином, беручи на себе зобов'язання щодо повернення позики в установлений договором позики строк, позичальник визнав факт отримання позики.

Оскільки боржник не виконав умови договору, суд дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості .

У судовому засіданні, як в суді першої інстанції так і в апеляційному суді, ОСОБА_2 підтвердила факт написання розписки власноруч , проте посилалась на безгрошовість розписки .

Згідно ч. 1 ст. 218 ЦК України визначено обмеження щодо кола доказів, зокрема, показань свідків, на підтвердження заперечень однією зі сторін факту вчинення правочину, а ст. 1051 ЦК України підлягає застосуванню при оспорюванні договору позики позичальником з тих підстав, що гроші або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Не заперечуючи проти укладення договору позики, ОСОБА_2 не надала будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що нею гроші не були отримані.

Отже,посилання в апеляційній скарзі на свідка ОСОБА_3, яка б підтвердила, що позивач її також примусив написати аналогічну боргову розписку, не може слугувати доказом безгрошовості розписки.

При цьому колегія зауважує, що ОСОБА_2 до моменту пред'явлення до неї позову про повернення боргу, не оскаржувала договір позики з підстав неотримання нею грошових коштів.

Звернення відповідачки до прокуратури Жовтневого району м. Маріуполя 04.08.2015 року, тобто після відкриття провадження у даній цивільній справі, із заявою про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_1 за ознаками частини 3 ст. 357 КК України, та за наслідками якої йде досудове розслідування, також не може вважатись доказом нікчемності вчиненої угоди. ( а.с.41)

Доводи апеляції щодо невірного нарахування процентів за користування позикою , а саме строку, з якого мають бути обчислені проценті, також не є уважними.

У ч. 1 ст. 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений зазначеним Кодексом, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Згідно з цією статтею ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Таким чином, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч. 2 ст. 1048 ЦК України, позичальник зобов'язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у разі, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 липня 2014 р. у справі N 6-36цс14).

Отже, встановив, що 06.04.2015 року ОСОБА_2 отримала суму позики в сумі 6000 гривень, суд вірно виходив з того, що проценти за її користування мають обчислюватись з моменту отримання грошей, тобто за період з 06.04.2015 року по 05.10.2015 року та становлять 976.92 грн.

Доводи апеляції, що проценти ,як прострочка виконання зобовязання, мають обчислюватись з моменту строку виконання зобовязання, тобто з 01.05.2015 року із суми 3000 гривень, та с 01.07.2015 року із суми 6000 гривень, що загалом становить 600, 49 коп, є невірними та не ґрунтуються на законі, оскільки проценти за користування кредитом не є штрафними санкціями.

Перевіряючи доводи апеляції щодо розподілу судових витрат на правову допомогу у сумі 1500 гривень , колегія суддів виходить з наступного.

Позивачем була надана довідка про оплату юридичної допомоги на суму 3000 гривень адвокату та наданий акт погодження обсягу необхідних робіт та суми, що належать до сплати замовником за договором №0102 від 06.07.2015 року, підписаний адвокатом та замовником ОСОБА_1 ( а.с.10 ,34 )

При визначені обсягу витрат на правову допомогу, суд виходив із приписів частини 2 статті 84 ЦПК України, за якою граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом та статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» ; суд також врахував обсяг наданої правої допомоги у справі та розмір часу, витраченого на кожну із дій адвокатом; застосував принцип пропорційності понесених витрат до задоволених вимог відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України та дійшов вірного висновку про доведеність витрат на правову допомогу в розмірі 1500 гривень.

У свою чергу доводи апеляції щодо зменшення розміру витрат на правову допомогу до суми 805 гривень зводяться до субєктивної оцінки вартості послуг адвоката.

За таких обставин, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги , судова колегія погоджується з висновками суду щодо часткового задоволення позову, а доводи апеляційної скарги про порушення норм матеріального права є безпідставними.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, та є безумовною підставою для скасування рішення у справі не встановлено.

При поданні апеляційної скарги ОСОБА_2 був сплачений судовий збір у розмірі 258 грн. 88 коп.

Враховуючи ставку судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, відповідно до п.6 частини 1 статті 2 Закону України « Про судовий збір» з ОСОБА_2 у дохід держави підлягає до стягнення сума 09 гривень 08 копійок. ( 110% від суми 243.60 грн.)

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 листопада 2015 року залишити без змін .

Стягнути з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір у розмірі 09 гривень 08 копійок.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: Гаврилова Г.Л.

ОСОБА_5

ОСОБА_6