У х в а л а

ІМенем УКраїни

30 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Центрального Комітету Комуністичної партії України про зміну дати звільнення, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 9 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом. Зазначала, що з серпня 2007 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Наказом від 1 жовтня 2014 року № 1078-к вона звільнена з посади секретаря Волинського обкому Компартії України за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Однак, в порушення вимог діючого трудового законодавства, відповідачем несвоєчасно видано трудову книжку, що призвело до вимушеного прогулу та завдало моральної шкоди. Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила змінити дату звільнення, стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 3 940 грн 17 коп та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 9 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 20 травня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_3 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 з 13 серпня 2007 року працювала на посаді секретаря Волинського обкому Компартії України.

Наказом № 1078-к від 1 жовтня 2014 року позивача було звільнено із займаної посади за згодою сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

В день звільнення позивачу не було видано трудову книжку, вона отримана нею 20 листопада 2014 року.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем без поважних причин пропущено строк звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Однак з такими висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до статті 233 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st233> працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Перебіг встановленого ст. 233 КЗпП України строку необхідно обчислювати з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про його існування.

Як встановлено судами, ОСОБА_3 отримала трудову книжку 20 листопада 2014 року, позов до суду подано нею 9 лютого 2015 року, тобто в межах тримісячного строку встановленого ст. 233 КЗпП України.

З огляду на викладене, висновки судів про те, що позивач пропустила строк звернення до суду, є помилковим, оскільки невиконання обов'язку по видачі трудової книжки є триваючим порушенням.

Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За змістом ст. 235 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1354/ed_2012_02_22/pravo1/KD0001.html?pravo=1> у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. п. 4. 1, 4. 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

При цьому законодавець пов'язує виплату середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки саме з виконанням обов'язку власника чи уповноваженого ним органу по її видачі, а строк для звернення до суду з вимогами про його стягнення має обраховуватись з часу виконання останнім такого обов'язку.

Виходячи з наведеного, встановленню при вирішенні вимог позивача про виплату середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки підлягали з'ясуванню обставини пов'язані з тим, чи працювала вона у день звільнення, а, відповідно, коли у відповідача виник обов'язок: по видачі їй трудової книжки або ж направлення повідомлення про необхідність її отримання та чи виконаний такий останнім.

З приводу цих обставин в ухвалених судами рішеннях будь-який висновок відсутній.

У випадку доведеності роботи позивача в день звільнення підлягає з'ясуванню чи пропонувалось останній отримати трудову книжку, а якщо пропонувалось, то які причини її невидачі їй.

Саме від встановлення цих обставин залежить, коли виник обов'язок у підприємства по видачі трудової книжки або ж направлення повідомлення про необхідність її отримання і його виконання відповідачем, та обґрунтованість вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки її видачі і зміни дати звільнення відповідно до п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

Не встановлення цих обставин є порушенням норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України), що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому рішення судів першої та апеляційної інстанції не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 9 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова М.І. Наумчук