ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/7124/13-ц
Провадження № 2/362/51/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2015 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Корнієнка С.В., при секретарі - Дрозденко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Порадівської сільської ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та Управління Держземагенства у Васильківському районі Київської області, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на земельні ділянки та їх витребування з чужого незаконного володіння, недійсними правочинів, зобов'язання вчинення дій,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання незаконними рішень співвідповідача - Порадівської сільської ради, №№ 186 та 187 від 23 травня 2008 року про безкоштовну передачу третім особам ОСОБА_4 та ОСОБА_7 земельних ділянок по АДРЕСА_1, недійсними державних актів на зазначені земельні ділянки та договорів їх продажу від 25 квітня 2012 року та 5 грудня 2011 року, відповідно ОСОБА_5 та ОСОБА_6, з витребування їх частині, в розмірі, відповідно 0,0323 га та 0,0346 га, з чужого незаконного володіння співвідповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зобов'язання Порадівської сільської ради відшкодувати збитки через вилучення частині його земельної ділянки площею 0,0219 га.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що за рахунок вищезазначених рішень органу місцевого самоврядування, виданих ним державних актів та правочинів, відбулося відчуження частині земельної ділянки, загальною площею 0,0888 га, від належної йому на праві спадщини земельної ділянки площею 0,536 га.

В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали в повному обсязі, разом з тим, від проведення по справі відповідного експертного дослідження на предмет встановлення порушення земельних прав заявника, відмовилися.

Представник співвідповідача - органу місцевого самоврядування, в останнє судове засідання не з'явився, від його голови надійшов лист про застосування до позовних вимог строків позовної давності, а саме, через їх пропуск.

Представник ОСОБА_2 вимоги позову не визнав, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими, фактично недоведеними.

Співвідповідач ОСОБА_3 та треті особи до суду не з'являлися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від земельної установи надходив лист про розгляд справи без їх представника.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з положеннями вимог ст.ст.1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду.

Як вбачається з положень ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до положень ч.1 ст.146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Положення ч.1 ст.22 та ч.1 ст.23 ЗК України зазначають, що право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі і одержання документа, що посвідчує це право, яким є державний акт, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими та районними радами. Використання земельної ділянки до встановлення меж цієї ділянки в натурі і одержання документа, що посвідчує право власності або користування землею, забороняється.

Зі змісту положень ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Положеннями ст.1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням їх цільового призначення.

У відповідності до положень ч.1 ст.116 ЗК України, громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування.

Згідно з положеннями ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

У відповідності до положень ст.ст.125 і 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права та посвідчується державним актом.

Як вбачається з положень ст.ст.152 і 155 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельної ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У разі видання органом виконавчої влади акта, яким порушуються права особи щодо користування належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом.

Згідно з положеннями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах "Хендісайд проти Сполученого Королівства" від 7 грудня 1976 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Зазначені права гарантовані ст.41 Конституції України.

У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 травня 2008 року, посвідченого Васильківською районною державною нотаріальною конторою Київської області, за реєстровим № 1-2553, та зареєстрованого у Порадівській сільській раді Васильківського району позивач успадкував після смерті його матері, а вона, у свою чергу, після чоловіка - ОСОБА_8, земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, ведення особистого підсобного господарства, площею 0,536 га по АДРЕСА_2, яка належала останньому на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 7 червня 2000 року.

Як вбачається з рішення № РВ-013 від 26.03.2013 року, встановлений перетин зовнішніх меж земельної ділянки позивача з земельними ділянками № :02:001:0017 та № :02:001:0018.

З огляду рішень Порадівської сільської ради №№ 186 та 187 від 23 травня 2008 року 13 сесії ХХУ скликання, технічної документації на виготовлення державних актів на земельні ділянки, земельні ділянки площею 0,12 га по АДРЕСА_1, були передані безкоштовно у власність, відповідно, ОСОБА_4 та ОСОБА_7, на підставі яких були виготовлені державні акти про право власності на земельні ділянку серії НОМЕР_2 від 9.09.2008 року та НОМЕР_3 від 17.07.2009 року, які були продані:

●25 квітня 2012 року третьою особою ОСОБА_4 - третій особі ОСОБА_9 (посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мединською Н.В., за реєстровим № 318)

та

●25 грудня 2012 року третьою особою ОСОБА_5 - відповідачу ОСОБА_11 (посвідчено приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Бобковим О.В., за реєстровим № 3430);

●5 грудня 2011 року ОСОБА_7 - третій особі ОСОБА_6 (посвідчено приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Соломатіною О.П., за реєстровим № 2377)

та

●30 липня 2013 року третьою особою ОСОБА_6 - відповідачу ОСОБА_3 (посвідчено приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Бобковим О.В., за реєстровим № 1738).

У відповідності до листа Управління Держземагенства у Васильківському районі вхідний № 17236 від 6 серпня 2015 року, документація із землеустрою щодо складання державного акту (серії НОМЕР_1 від 7 червня 2000 року) на ОСОБА_8 на території Порадівської сільської ради не обліковується.

Суд звертає увагу, що висновки позивача про порушення його земельних прав, в тому числі щодо визначення розміру вилучених відповідачами у нього земельних ділянок, ґрунтуються лише на підстави збірного кадастрового плану земельної ділянки позивача, виконаного Товариством з обмеженою відповідальністю «ВВОСС».

Вимоги позову, щодо зобов'язання відповідача - органу місцевого самоврядування, самостійно визначити збитки, заподіяні позивачеві незаконним вилученням частини його земельної ділянки, в загалі безпідставні та носять неконкретний характер.

З огляду на наведене та враховуючи відмову позивача від проведення відповідного експертного дослідження, суд, у відповідності до положень ст.146 ЦПК України, вважає за необхідне встановити факт ухилення позивача від участі в експертизі, без чого її проведення є неможливим.

Таким чином, у суду не має підстав для задоволення позову через не доведеність позивачем та його представником обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх позовних вимог.

Крім того, на думку суду, позовні вимоги про визнання саме незаконними рішень органу місцевого самоврядування, заявлені позивачем та його представником у спосіб, не визначений положеннями ст.152 ЗК України та є свідченням неправильно обраного способу захисту своїх прав та інтересів.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61, 88, 130, 208, 209, 212-215, 218, 221, 224, 223, 294 ЦПК України, суд ,-

в и р і ш и в:

В задоволені позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги або по закінченню апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Корнієнко С.В.