печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2015 року Печерський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді - Писанець В.А.

при секретарі - Шалапуді В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «ЕТАЛОН» про визнання правочину недійсним та застосування реституції, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2015 року позивач звернувся до суду зі вказаним позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним договір № 000558 фінансового лізингу від 11.06.2014 укладеного між ним та ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН»; стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» 34660,00 грн. в рахунок повернення сплачених коштів за договором № 000558 фінансового лізингу від 11.06.2014, 346,60 грн. завданих збитків та судовий збір в сумі 350,07 грн.

Позов обґрунтований тим, що між сторонами по справі укладений договір із введенням особи позивача в оману, що є підставою для його задоволення.

Розгляд справи здійснюється за відсутності сторін по цивільній справі, оскільки останні подали заяви про вирішення спору за їх відсутності.

Суд , оголосивши та дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку що позов задоволенню не підлягає виходячи із наступного.

Судом встановлено, що між сторонами по справі 11.06.2014 укладений договір фінансового лізингу, де позивач виступав лізингоотримувачем а відповідач лізингодавцем.

Відповідно до п. 1.1 Договору, лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (визначенийу п. 3.1 цього Договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами цього Договору.

На виконання договору фінансового лізингу № 000558, позивач 11 червня 2014 року, згідно з додатком № 1 до зазначеного договору, що є його невід'ємною частиною, сплатив 34 660,00 грн. комісії за організацію, згідно п. 8.2.1а ст. 8 Договору, що підтверджується квитанцією № ПН11574 від 11.06.2014р.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 203 ЦК України, - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у письмовій формі встановленій законом.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 000558 вчинений у письмовій формі та підписаний позивачем добровільно.

Отже оскаржуваний правочинне може бути визнаний недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину передбачені ст. 215 ЦК України.

Крім того судом встановлено, що 11 червня 2014 року, в день укладення договору, позивач також написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору і отримав свій примірник договору разом з додатками №№ 1, 2, 3.

Комісія за організацію в сумі 34 660,00 грн., що сплачена позивачем відповідно до умов договору відноситься до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Такі витрати передбачено ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Лізингоодержувач погодився з усіма умовами Договору під час його підписання і здійснив оплату Комісії за організацію саме за послугу з організації та оформлення Договору при його укладанні, що визначено умовами Договору.

ЦК України у п. З ч. 1 ст. З проголошує свободу договору однією з головних загальних засад цивільного законодавства.

Крім цього, згідно статті 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, не передбачений цивільним законом, урегулювати у передбаченому законом договорі свої відносини, не врегульовані ним, а також відступити від положень закону і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно ст. 627 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні змісту такого договору, а ст. 628 ЦК України передбачає можливість укладення змішаних договорів, що складаються з елементів різних договорів.

Крім цього, статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Аналізуючи письмові докази, що містяться у матеріалах справи, суд приходить до висновку, що посилання позивача на те, що ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" своїми діями ввела його як споживача в оману - не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 погодився з умовами та самостійно підписав Договір № 000558, обрав на власний розсуд предмет лізингу по договору і ознайомився з умовами договору, про що відповідно і зазначив у письмовій заяві від 11.06.2014 р.

Судом не приймаються до уваги та відхиляються доводи позивача щодо тверджень про те, що п. 8.2.1 договору порушує принцип добросовісності, оскільки сума комісії за організацію договору є неспівмірною виконаній послузі лізингодавця при укладенні Договору, оскільки такі твердження є помилковими та не відповідають дійсності, так як відповідно до п. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Комісія за організацію договору відноситься саме до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Зокрема, такими іншими витратами Відповідача є: надання консультації менеджером, прийняття заяви на отримання фінансового лізингу, оформлення договору, робота з клієнтом, організація та супровід договору на протязі всього часу його дії (шість років), організаційні заходи щодо підписання договору та інші витрати пов'язані з виконанням Договору лізингу.

Також судом не приймаються до уваги та відхиляються доводи позовних вимог, щодо твердження про здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики, оскільки, відповідно до ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", - нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Діяльність ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" не суперечить правилам здійснення лізингової діяльності та жодним чином не впливає на економічну поведінку споживача продукції, в договорі лізингу визначені усі умови з якими лізингоодержувач погодився під час підписання зазначеного договору.

При цьому судом відхиляються та не приймаються до уваги доводи позивача про те, що умови договору суперечить п. 4 та п. 13 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому є несправедливим та підлягає визнанню недійсним, оскільки відповідно до п. 4 та п. 13 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про:надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсаціївід продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору;визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без наданняспоживачеві права розірвати договіру разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Як вбачається з аналізу вищевикладених пунктів Закону, підставою для визнання умови договору несправедливою - є не встановлення у договорі умови про право Позивача на одержання відповідної компенсаціїу зв'язку з розірванням або невиконанням ним Договору, та не встановлення у договорі умови про право Позивача на розірвання договоруу разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Таке право позивача умовами договору передбачено п. 12.11 ст. 12 договору, відповідно до якого - у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу.

Отжеу позивача викає виникає правонарозірвання договору зі своєї ініціативи, таотримати компенсацію у зв'язку з його розірванням.

Крім того судом не приймаються до уваги та відхиляються доводи позивача про те, що умови договору є несправедливими та такими, що суперечать принципу добросовісності і створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків, оскільки в укладеному між сторонами договорі не містяться несправедливі умови.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", - продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналіз умов договору вказує на те, що не відбулося дисбалансу договірних прав між сторонами, оскільки у договорі немає обов'язків лізингоодержувача, які спричиняють чи могли спричинити шкоду останньому.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторінмає бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

За таких обставин суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог щодо визнання недійсним спірного договору.

Решта позовних вимог як то стягнення сплачених коштів та завданих збитків також не підлягає задоволенню як похідні від первісної вимоги.

Вимога про стягнення судового збору підлягає сплаті лише за умови задоволення позову в будь якій частині. Про те враховуючи, що суд прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог також не підлягає стягненню із відповідача.

На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «ЕТАЛОН» про визнання правочину недійсним та застосування реституції залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.А. Писанець