Провадження № 2/521/5494/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Леонова О.С.,

при секретарі Малиш О.Л.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_3 цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

20.01.2004 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зазначеним позовом, вимоги та підстави позову по якому у подальшому були неодноразово змінені та остаточно позивач просила визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою № 51 у будинку № 146 по вул. Щорса у м. Одесі внаслідок його відсутності без поважних причин понад шести місяців.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилалась на те, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з березня 1972 року, який був розірваний у квітні 1998 року. На підставі ордеру № 1248 від 27.11.1987 року, виданого ВК Іллічівської районної ради народних депутатів м. Одеси, ОСОБА_2 на правах наймача, разом із членами його сімї у числі чотирьох осіб, вселився у трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1.

З 2002 року відповідач не зявлявся у зазначеній квартирі, обовязки з договору найму жилого приміщення (квартири АДРЕСА_1) відповідачем не виконувались.

Посилаючись на вимоги ст.ст. 71, 72 ЖК України як на підставу позову, позивач вважає, що відповідач втратив право користування спірною квартирою, оскільки був відсутній понад встановлений строк без жодних поважних причин.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11.02.2004 року позов був задоволений: визнано ОСОБА_2 втратившим право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_2.

17.03.2011 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на вказане заочне рішення суду та рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26 грудня 2011 року рішення від 11.02.2004 року було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 червня 2012 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2004 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 грудня 2011 року скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час повторного розгляду справи, ОСОБА_4 змінила підстави позову, відповідно до яких просила визнати відповідача втратившим право користування спірною квартирою згідно положень ст. 107 ЖК України та зазначила, що відповідач добровільно відмовився від користування вказаною квартирою, обравши для постійного проживання іншу квартиру.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04.04.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13.05.2015 року позов ОСОБА_4 задоволено та визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою № 51 у будинку № 146 по вул. Щорса у м. Одесі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2015 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04.04.2013 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13.05.2015 року скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_4 у судове засідання не зявилась, про час та місце слухання справи повідомлялась належним чином.

Представник позивача ОСОБА_1, в судовому засіданні, уточнений 16.09.2015 р. позов підтримав, просив його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представники ОСОБА_5 і ОСОБА_3 позов не визнали, заперечували проти його задоволення, посилаючись на те, що позивач разом з доньками чинять перешкоди відповідачу у проживанні у зазначеній квартирі, у звязку з чим він був вимушений тимчасово проживати у друзів, а потім і орендувати інше житло.

Представник третьої особи, будучи сповіщеним належним чином, до суду не зявився.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено у судовому засіданні, на підставі ордеру № 1248 від 27.11.1987 року, виданого ВК Іллічівської районної ради народних депутатів м. Одеси, ОСОБА_2 на правах наймача, разом із членами його сімї у числі чотирьох осіб, вселився у трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 153).

Згідно довідки Першого відділу реєстрації актів громадського стану Малиновського районного управління юстиції від 09.10.2003 р. № 127/02-58, шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний 14.04.1998 року (т.1, а.с. 4).

Станом на момент подачі позову, у вказаній квартирі, яка не була приватизована, були зареєстровані відповідач ОСОБА_2, позивач ОСОБА_4, та їх спільні доньки ОСОБА_6, ОСОБА_2 та онука ОСОБА_7, згідно довідці форми № 1 від 17.11.2003 року (т.1, а.с. 6).

У судовому засіданні допитаний в якості свідка ОСОБА_2 суду показав, що між ним та позивачкою ОСОБА_4 існують тривалі неприязні стосунки. Підставою неприязних стосунків стало те, що відповідач зловживав алкогольними напоями, внаслідок чого зруйнувались сімейні відносини та у квітні 1998 році шлюб між ними було розірвано. Однак у звязку тим, що ОСОБА_2 вважав своїм місцем проживання квартиру ІНФОРМАЦІЯ_1, яку він заробив власною працею та у звязку з тим, що у нього було відсутнє інше місце проживання вони з позивачкою та дітьми продовжували проживати разом у спірній квартирі. Через зловживання алкоголем ОСОБА_2 був примусово направлений у 2001 році на лікування до ЛТП. Після повернення з лікування у березні 2002 року ОСОБА_2 мав намір продовжувати проживати у спірній квартирі, але позивачка не пустила його до квартири змінивши замки від вхідних дверей. Внаслідок сварки між ОСОБА_2, ОСОБА_4 та колишнім чоловіком старшої доньки, який також проживав без реєстрації у спірній квартирі, відповідач отримав травму коліна, однак до міліції з заявою про заподіяння йому тілесних ушкоджень не звертався. За медичною допомогою звернувся лише через декілька днів, оскільки не міг більше терпіти болю в коліні.

Відповідно до довідки виданої травмпунктом ГКБ № 1 Іллічівського районну м. Одеси від 04 березня 2002 року ОСОБА_2 встановлено діагноз закритий перелом (рещена) надколінника без зміщення лівого колінного суглоба, що також підтверджується рентген знімками від 04 березня 2002 року.

Факт існування між позивачем та відповідачем неприязних відносин і тривалого конфлікту, що виник на підставі зловживання алкогольними напоями та неможливістю спільного проживання, не заперечується також представником позивача та підтверджується показаннями свідків, які були заслухані судом під час розгляду справи.

Допитані в якості свідків доньки позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_2 суду показали, що перебувають у дружніх стосунках з матірю - ОСОБА_4, а з батьком - ОСОБА_2 не спілкуються на підставі існуючих між ними неприязних відносин внаслідок зловживання батьком алкогольними напоями. Перебуваючи у стані алкогольного спяніння батько знущався з матері, постійно ображав їх та матір. Все що було у них в домі батько виносив та продавав з метою придбати алкогольні напої. Через зловживання алкоголем ОСОБА_2 був примусово направлений у 2001 році на лікування до ЛТП. Після повернення з лікування ОСОБА_2 ніхто не перешкоджав продовжувати проживати у спірній квартирі, однак він там не проживав.

Крім того, свідок ОСОБА_8 зазначила, що у звязку з неможливістю спільного проживання неодноразово підіймалось питання про окреме проживання батька, але це питання не було вирішено у звязку з відсутністю коштів для придбання окремого житла.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що вона була сусідкою ОСОБА_2 Останній не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2 більше 10 років, вона особисто не чинила перешкод ОСОБА_2 у доступі до житла, але знає що між позивачем та відповідачем існували неприязні стосунки у звязку зі зловживанням відповідачем алкогольними напоями.

Свідок ОСОБА_10 суду показав, що приблизно у кінці лютого 2002 році він разом з ОСОБА_2 декілька разів приходили до місця проживання останнього, за адресою квартира АДРЕСА_1, та не могли зайти до ОСОБА_2 до дому, оскільки його колишня дружина не давала ОСОБА_2 ключів від вхідної двері та не відчиняла її. Коли вони приходили виникали сварки між ОСОБА_2 та його колишньою дружиною і доньками.

Свідок ОСОБА_11 суду показав, що у 2002 році він разом з ОСОБА_2 приходили до місця проживання останнього, за адресою квартира АДРЕСА_1, та колишня дружина ОСОБА_2 не пускала його до квартири.

Виходячи з положень ст. 71 ЖК України та розяснень, даних у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», право користування жилим приміщенням при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї зберігається протягом шести місяців або інших строків, передбачених цією статтею.

У разі відсутності цих осіб понад встановленого строку з поважних причин: перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї, цей строк може бути продовжений судом.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач вважає, що ОСОБА_2 втратив право користування жилим приміщенням - квартирою № 51, буд. № 146 по вул. Щорса у м. Одесі, виходячи з того, що відповідач добровільно більше шести місяців не проживав у спірній жилій площі без поважних причин.

Проте, погодитись з такими твердженням позивача суд не може, оскільки у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 пояснив, що після повернення з лікування від алкогольної залежності у березні 2002 року, він мав намір проживати у спірній квартирі та не бажав змінювати своє місце проживання з трьох кімнатної квартири на кімнату в комунальній квартирі АДРЕСА_3, яка у вигляді 187/1000 частин належить на праві власності позивачу ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.2001 року, про що свідчить те, що пенсію він продовжує отримувати на пошті за адресою реєстрації.З 2002 р. по теперішній час, через створення йому перешкод у доступі до квартири АДРЕСА_4, постійних сварок та неправомірних дій позивача. відповідач змушений тимчасово мешкати за адресою: м. Одеса, Матроський узвіз, 9АДРЕСА_5, в якості квартиранта, іншого житла він не має, що підтверджується довідкою з КП «ОМБТІ та РОН» від 19.12.2011 року.

Доказів, які б спростовували встановлені обставини ОСОБА_4 до суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. З ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Оскільки позивачем не надано доказів щодо відсутності ОСОБА_2 у спірній квартирі за неповажних причин, а навпаки судом встановлено фактичні обставини справи про неможливість проживання у спірній квартирі ОСОБА_2, які викликані неправомірною поведінкою інших членів сімї, а саме колишньої дружини, тому суд вважає за можливе ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 47, 55 Конституції України, ст.ст. 63, 64, 71, 72 ЖК УРСР, ст.ст. 10, 11, 60, 213-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Малиновський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, яки брали участь у справі, проте не були присутні в судовому засіданні, - протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення виготовлено 26.12.2015 року.

Головуючий Леонов О.С.