Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

Головуючого судді Собіни І.М.

Суддів: Хилевича С.В., Оніпко О.В.

Секретар судових засідань Пиляй І.С.

З участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за апеляційною скаргою першого заступника Державного територіально-галузевого об"єднання „Львівська залізниця" на рішення Рівненського міського суду від 20 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного територіально-галузевого об"єднання „Львівська залізниця" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаними позовними вимогами.

Рішенням Рівненського міського суду від 20 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді інженера відділу служби статистики Рівненського відділу Державного територіально-галузевого об"єднання ( далі по тексту ДТГО) „Львівська залізниця" з 05 серпня 2011 року.

Стягнуто з Державного територіально-галузевого об"єднання „Львівська залізниця" на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 серпня 2011 року по 19 січня 2015 року в розмірі 163926гривень 75коп.

Рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Державного територіально-галузевого об"єднання „Львівська залізниця" судовий збір в прибуток державного бюджету у розмірі 1639гривень 26коп.

В апеляційній скарзі перший заступник начальника Львівської залізниці вказує на незаконність та необґрунтованість рішення суду, вважає його таким, що не відповідає зібраним у справі доказам та дійсним обставинам справи, які суд вважав встановленими, ухвалення рішення судом з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що приймаючи рішення про звільнення позивачки з посади, підприємством було дотримано положення ч. 3 ст. 149 КЗпП України щодо врахування ступеня тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Судом в порушення ст. 57 ЦПК України не прийнято до уваги пояснення представника залізниці ОСОБА_3, в судових засіданнях, як доказ, яка стверджувала, що залізниця врахувала всі положення ч. 3 ст. 149 КЗпП, під час звільнення позивача ОСОБА_2

Суд не взяв до уваги, що оригінал договору від 26 липня 2011 року з ВАТ „Ростовміськгаз" у матеріалах справи відсутній та не був предметом судового дослідження та оцінки суду у справі, достовірність укладення цього договору суд не перевіряв, а тому висновки суду про наявність пом"якшуючих обставин вини ОСОБА_2 і виключних обставин вчинення цим працівником прогулу без поважних причин не відповідає дійсності і обставинам справи.

Не взято до уваги судом і покази свідка ОСОБА_4 - безпосереднього керівника ОСОБА_2, про те, що на час її звільнення з посади 05 серпня 2011 року будь-яких підтверджуючих документів наявності в неї поважних причин невиходу на роботу в цей період часу надано не було.

Судом не надано належної правової оцінки посадовій інструкції ОСОБА_2, відповідно до якої вона зобов"язана була здійснювати контроль за достовірністю ведення графіків виконаного руху, та інші обов"язки від виконання яких безпосередньо залежить виконання залізницею вимог п. 2.1.1.Статуту „Львівської залізниці" і безпека руху поїздів на залізниці.

Вважає, що справа про поновлення на роботі ОСОБА_2 розглядалася більше одного року з вини позивачки, а тому суд при стягненні середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП мав би це врахувати.

По наведених підставах, просив оскаржуване рішення скасувати і ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 повністю.

В запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу відповідача відхилити.

Колегія суддів заслухавши доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі і з"явились в судове засідання у межах апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, дійшла висновку про її часткове задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що ОСОБА_2 з 01 січня 2007 року працювала на посаді інженера Рівненського відділу статистики служби статистики ДТГО „Львівська залізниця".

Наказом № 590/ос від 05 серпня 2011 року її було звільнено з роботи по п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин з 19 липня 2011 року по 02 серпня 2011 року. Згідно графіка, відпустка позивачці мала бути надана у серпні 2011 року.

Проте, у зв"язку зі смертю її матері ОСОБА_5, яка проживала в м. Ростові- на-Дону, на її прохання, без подачі заяви керівникові, відпустка їй була надана поза графіком тривалістю 16 календарних днів з 01 липня по 16 липня 2011 року.

З наказом № 1235 про надання відпустки та графіком виходу на роботу змінних працівників Рівненського відділу статистики на серпень 2011 року, вона під розписку ознайомлена не була.

Висновком судового експерта № 1-03 від 21 січня 2013 року у справі № 1715/549/2012 за позовом ОСОБА_2 до ДТГО „Львівська залізниця" про внесення змін до наказу про надання відпустки встановлено, що підпис в графі „з наказом ознайомлений ОСОБА_2" і наказі (розпорядженні) про надання відпустки № 1235 від 29 червня 2011 року - виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою.

Підпис в графі „підпис" в рядку напроти прізвища ОСОБА_2 в графіку виходу на роботу змінних працівників Рівненського відділу служби статистики (аналізатори) за липень 2011 року - виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою (а.с.132,133, т. 1).

З наведеного свідчить, що позивачка не знала, що основна відпустка їй була надана тривалістю не 30 календарних днів, як то передбачено ст. 75 КЗпП України, а тривалістю 16 календарних днів.

Задовольняючи вимогу ОСОБА_2 в частині поновлення її на роботі, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із доведеності поважних причин її відсутності на робочому місці з 19 липня по 02 серпня 2011 року.

В судовому засіданні суду першої інстанції було доведено, що відпустку позивачка взяла поза графіком, у з"язку з необхідністю її виїзду за межі України для поховання померлої матері. Після похорон, вона змушена була залишитися в м. Ростові-на-Дону (РФ) для вирішення питань пов"язаних із спадкуванням, укладанням необхідних договорів для технічного обслуговування внутрішньо-будинкового газового обладнання.

Суд також бере до уваги, як поважну причину її відсутності на робочому місці з 19 липня по 3 серпня 2011 року те, що позивачка не була повідомлена письмово під розписку про те, що тривалість її відпустки не 30 днів, а 16 днів.

Окрім того, приймаючи рішення про застосування крайньої міри дисциплінарного впливу до працівника - звільнення, роботодавець не врахував, що ОСОБА_2 раніше до дисциплінарної відповідальності не притягувалася, її відсутність на робочому місці не завдала підприємству шкоди, має передпенсійний вік, а отримання нею відпустки поза графіком носило трагічний для неї характер.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість апеляційної скарги в цій частині.

Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення цих сум не більше, як за один рік.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Розгляд справи в суді тривав з 07 жовтня 2011 року по 20 січня 2015 року. При цьому, більше одного року справа розглядалась з вини працівника.

Так, ухвалою суду від 20 лютого 2012 року за клопотанням ОСОБА_2 провадження у справі було зупинено до вирішення іншої справи за позовом ОСОБА_2 до ДТГО „Львівська залізниця" про внесення змін до наказу про надання відпустки. У вказаній справі була призначена за клопотанням ОСОБА_2 судово-почеркознавча експертиза на предмет встановлення підписів на наказі про надання відпустки позивачці та на графіку виходів на роботу в серпні 2011 року, хоч відповідач і не заперечував того, що підпис на вказаних документах не ОСОБА_2 і підстав для призначення експертизи у суду не було. Відновлено провадження у цій справі було ухвалою суду від 07 червня 2013 року тобто майже через рік і чотири місяці (т. 1 а.с.95,104).

Окрім того справа за клопотаннями позивачки чотири рази відкладалася 17 січня 2012 року, 20 жовтня, 08 грудня та 30 грудня 2014 року ( т. 1 а.с.81, т. 2 а.с. 5, 7, 92, 103).

Визначаючи суму середньомісячного заробітку, який підлягає стягненню суд виходить з вимог п. 8 постанови КМУ „Про порядок обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року № 100 (з наступними змінами).

Для визначення одноденного заробітку суд бере заробітну плату працівника за два повні місяці, що передували звільненню (травень та червень 2011року) і їх суму ділить на кількість робочих днів у цих місяцях: 3840,21грн. + 3816,54грн. : 39днів = 196,33грн.

Кількість днів вимушеного прогулу з 06 серпня 2011 року по 05 серпня 2012 року становить 250.

До стягнення на користь працівника підлягає сума 196,33грин. Х 250днів = 48500гривень.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 3, 4 ст. 309, ст.ст. 314,316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу першого заступника начальника державного територіально-галузевого об"єднання „Львівська залізниця" задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 20 січня 2015 року в частині стягнення з державного територіально-галузевого об"єднання „Львівська залізниця" на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 163926гривень 75коп. змінити, зменшивши суму стягнення до 48500гривень.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено сторонами в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів починаючи з дня набрання ним законної сили.

Головуючий І.М.Собіна

Судді: С.В.Хилевич

О.В.Оніпко