У х в а л а

22 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,Сеніна Ю.Л.,Романюка Я.М.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховим Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, мотивуючи вимоги тим, що 2 грудня 2010 року він надав відповідачу позику в розмірі 16 800 доларів США зі строком повернення 2 грудня 2009 року. В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 власноруч написав розписку. Посилаючись на те, що відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання у строк, визначений у розписці, позивач просив стягнути на його користь 2 119 238 грн 53 коп., з яких: заборгованість за договором позики - 1 368 896 грн, 3 % річних - 173 718 грн 53 коп. та відсотки за договором - 576 624 грн 11 коп.

ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що вказану вище розписку написав під впливом обману та зазначені у ній кошти не отримував. З огляду на викладене, просив визнати недійсним договір позики від 2 грудня 2009 року, укладений у формі розписки.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12 листопада 2014 року в позові ОСОБА_5 відмовлено; позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір позики у формі розписки від 2 грудня 2009 року.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22 червня 2015 року, залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2015 року, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_5 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики у розмірі 116 800 доларів США, що еквівалентно 1 368 898 грн; відсотки за договором позики -40 910 доларів 4 центи США, що еквівалентно 479 469 грн 88 коп. та З % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2015 року ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу касаційного суду, рішення апеляційного суду та залишити рішення суду першої інстанції в силі, з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції положень статті 1051 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Для прикладу наявності зазначеної підстави подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року заявники посилаються на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року, де на його думку, зазначені норми права застосовані по іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовим рішенням у подібних правовідносинах слід розуміти таке, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, задовольняючи основний позов та відмовляючи у зустрічному, виходив з того, що належних доказів виконання зобов'язань за договором позики відповідачем за первісним позовом не надано та розрахунок боргу у встановленому законом порядку не спростований, також відповідачем за первісним позовом жодним належним та допустимим доказом не доведено факту не отримання грошових коштів від позивача чи не підписання боргової розписки.

У наданій для порівняння:

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року суд касаційної інстанції, направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції вказав, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що відповідно до вимог абзацу 2 ч. 1 ст. 1051 ЦК України рішення суду про недійсність договору позики, укладеного у письмовій формі, не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження неодержання позичальником грошей від позикодавця або одержання у меншій кількості, ніж встановлено договором, однак це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини, й відповідно до цього належним чином не вирішив питання про те чи доведено факт неотримання (чи отримання) грошей за договором.

Надана заявником ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції абзацу 2 ч. 1 ст. 1051 ЦК України, оскільки суд касаційної інстанції скасувавши рішення суду апеляційної інстанцій, направив справу на новий апеляційний розгляд у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, у справах судами по різному оцінено наявні у справах докази, що не свідчить про неоднакове застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховим Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2015 року відмовити.

Ухвала Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Судді: В.М. Сімоненко
Ю.Л. Сенін
Я.М. Романюк