АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/4591/15 Головуючий І інстанції -
Справа: № 638/2281/14-ц Задорожний М.І.
Категорія: кредитні Доповідач - Костенко Т.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справахАпеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Колтунової А.І.,Гальянової І.Г.

за участі секретаря Герасимової К.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2014 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агенство «ВЕРУС» в особі філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агенство «ВЕРУС» у Дзержинському районі м. Харкова до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 29110,84 грн., -

в с т а н о в и л а

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідачівпро стягнення заборгованості у розмірі 29110,84 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до укладеного договору № HAXRRX19310065 від 18.08.2008 року ОСОБА_4 18.08.2008 року отримав кредит у розмірі 1682,14 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 17.08.2009.

ОСОБА_2 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) складає між ним і Банком Договір, про що свідчить його підпис у заяві.

Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитним договором, яка складається із заборгованості по кредиту та відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов.

У порушення зазначених норм закону та умов договору ОСОБА_2 зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав.

Взяті на себе зобов'язання по Кредитному договору № HAXRRX19310065 від 18.08.2008 року Банк виконав своєчасно і повністю, надавши ОСОБА_2 вищевказані грошові кошти.

У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_2 станом на 23.12.2013 року має заборгованість - 29110,84 грн., яка складається з наступного: 602,62 грн. - заборгованість за кредитом; 55,18 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 26260,94 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1362,42 грн. - штраф (процентна складова).

Зобов'язання ОСОБА_2 за кредитним договором забезпечено порукою у розмірі 10000 грн., а саме Договором поруки, укладеним з поручителем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «ВЕРУС», в особі філії «Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «ВЕРУС» у Дзержинському районі міста Харкова».

Згідно п.п. 2, 4 Договору поруки від 01.09.2010 р. у випадку невиконання боржником зобов'язань за Кредитним договором, Поручитель та Боржник відповідають перед Кредитором як солідарні боржники.

Таким чином, внаслідок викладених обставин у позивача виникла необхідність звернутись з даним позовом до суду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2014 року позовні вимоги були задоволені.

З апеляційною скаргою на зазначене рішення суду звернулась представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та зазначила, що вважає це рішення незаконним та необґрунтованим.

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 не отримував жодних повідомлень про час та дату проведення судового засідання, внаслідок чого був позбавлений можливості бути присутнім при розгляді справи та надавати свої заперечення на позовні вимоги. Таким чином, суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення, не дослідивши всі обставини справи у справі у їх сукупності, посилаючись лише на наявні у позові докази.

Оскаржувач зазначає, що позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» взагалі не підлягала розгляду, а відкриття провадження у ній було неможливе, оскільки позивач звернувся до суду лише у 2014 році, тобто з пропущенням строку позовної давності.

Крім того, апеляційна скарга містить посилання на те, що у липні 2011 року ОСОБА_2 здійснив погашення заборгованості перед позивачем, повернувши до Банку мобільний телефон, придбаний за кредитні кошти, та доплативши 200 грн. Про закриття кредитної справи і погашення заборгованості йому було повідомлено в усній та письмовій формі представником банку. Незважаючи на викладені обставини, позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з ОСОБА_2 заборгованість, яка на 28 тис. грн. перевищує суму наданого кредиту.

Представник ОСОБА_2 посилається також на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не містить чіткого що місячного розрахунку та графіку погашення суми заборгованості за договором кредиту, а тому розмір позовних вимог є недоведеним і невмотивованим.

Серед апеляційних доводів також зазначено про те, що письмові докази, долучені до позовної заяви, не можна вважати належними з огляду на таке. Наданий розрахунок заборгованості, на який позивач посилається як на підставу своїх вимог, не містить ані реквізитів платіжних документів, за якими здійснювалась оплата за договором кредиту, ані схеми нарахування пені за прострочену заборгованість, ані порядку здійснення нарахувань суми процентів, комісій, штрафів, а тому не відповідно не містить інформацію щодо предмета доказування.

Враховуючи викладене вище, представник відповідача просить скасувати оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, районний суд виходив із повної доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Проте з таким висновком погодитись не можна.

Як свідчать матеріали справи, 18.08.2008 року ОСОБА_2 отримав від позивача кредит у розмірі 1682,14 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 17.08.2009 року.

Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрати згідно Умов.

В силу вимог ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства,

З розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що ОСОБА_2 зобов'язання за вищезазначеним договором виконувались несвоєчасно та неповно, в зв'язку із чим у нього виникла заборгованість у розмірі29110,84 грн., яка складається з наступного: 602,62 грн. - заборгованість за кредитом; 55,18 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 26260,94 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1362,42 грн. - штраф (процентна складова).

Як вбачається з положень ст.ст.256, 267 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Правовими позиціями рішення Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року за результатами розгляду справи № 6-126 цс 13, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за споживчим кредитом після спливу позовної давності, передбачено, що пункт 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою частиною 11 статті 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту. Тобто, під час вирішення питань щодо обчислення, зупинення, переривання та застосування строків позовної давності суд першої інстанції повинен керуватися положеннями глави 19 ЦК України.

Зокрема, частиною 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Отже, законодавством чітко та однозначно врегульовано, що підставою застосування позовної давності є виключно на це заява сторони у спорі під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Між тим, матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач заявляв клопотання про застосування позовної давності, хоч і був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому у суду не було правових підстав для відмови в позові через сплив позовної давності.

У зв'язку з викладеним, судова колегія вважає, що підлягає задоволенню позов в частині вимог про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитом у розмірі 602,62 гривень, заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 55,18 гривень та заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 329,68 гривень.

Що стосується заборгованості по пені, то позовні вимоги в цій частині, на думку судової колегії підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 548 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», істотними обставинами у розумінні частини третьої статті 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

З матеріалів справи вбачається, що сума пені, нарахованої позивачем, становить 26260,94 гривень. Представником відповідача зазначалось про не співмірність нарахованої пені заборгованості по основному кредитному зобов'язанню.

З урахуванням того, що основна заборгованість відповідачем була практично погашена, судова колегія вважає, що негативні наслідки від несвоєчасного виконання зобов'язання для позивача якщо і є, то незначні, а тому вважає за можливе зменшити розмір пені до 1000 гривень.

В іншій частині рішення не оскаржувалось, тому колегією не переглядається.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 309, 316, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2014 року змінити, скасувавши його в частині задоволення позовних вимог Публічногоакціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» в повному обсязі.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агенство «ВЕРУС» в особі філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агенство «ВЕРУС» у Дзержинському районі м. Харкова заборгованість за кредитним договором 1987 (одну тисячу дев'ятсот вісімдесят сім) гривень 48 копійок.

В решті позовних вимог Публічному акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» - відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Т.М. Костенко

Судді: А.І. Колтунова

І.Г. Гальянова