Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №333/1270/15-ц Головуючий у 1 інстанції Стоматов Е.Г.
Провадження № 22-ц/778/5470/15 Суддя-доповідач Дзярук М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.,

Суддів: Дзярука М.П.,

Трофимової Д.А.,

При секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 20 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа Національний Банк України, про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору від 23.06.2005 року №ZPО0GF00000265, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору від 23.06.2005 року №ZPО0GF00000265.

В позові зазначила, що 23.06.2005 року між нею та ЗАТ КБ "ПриватБанк" було укладено Кредитний договір №ZPО0GF00000265, відповідно п.1.1 якого Банк надає Позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, платності та цільового характеру використання у розмірі в сумі 37000,00 доларів США на придбання житла, а також у розмірі 10360,00 доларів США на сплату страхових платежів на термін до 20.06.2025 року із сплатою щомісячної комісії за розрахунково касове обслуговування у розмірі 0,18%, від суми виданого кредиту у момент надання кредиту. Вважає зазначений кредитний договір недійсним, та таким, що порушує Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки станом на 23.06.2005 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» не був уповноваженим банком з надання кредиту готівковою іноземною валютою, оскільки не мав ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій та в кредитному договорі не зазначено, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій.

Крім того, в порушення п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладанням договору про надання споживчого кредиту Банк не повідомив її у письмовій формі про вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням). Всупереч вимог ч. 1 ст.203, ч.І ст.215 ЦК України у кредитному договорі №ZPО0GF00000265 від 23.06.2005 року відповідачем не були дотримані особливі істотні умови (предмет і сума), встановлені п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» для споживчого кредиту, а також не було відкрито банківського рахунку для зарахування на нього сум наданих кредитних ресурсів.

З боку банку їй не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, вірогідність і наслідки такого подорожчання; п. 2.3 Кредитного договору регулює внесення змін (доповнень) та розірвання Договору, лише в односторонньому порядку і лише в інтересах та з боку Банку; Договір не містить порядку його зміни, який враховував би її інтереси та умов про порядок припинення Договору. Тобто вважає що банк в односторонньому порядку даним Договором залишив за собою право в будь-який час підвищувати процентну ставку та вимагати повернення всієї суми кредиту, що порушує її права. Крім того вважає, що даний Кредитний договір не містить жодних умов, які б регулювали відповідальність з боку Банку за невиконання або неналежне виконання умов Договору а також суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України.

Просила суд визнати недійсним кредитний договір від 23.06.2005 року №ZPО0GF00000265.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та надати правову оцінку діям суду.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Заперечуючи законність судового рішення, апелянт посилається на порушення процесуального закону, які полягають у тому, що у судовому рішенні всупереч закону відсутня логіка викладення та воно винесено зовсім за іншим кредитним договором, за яким сторони не давали пояснення та докази.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.08.2015р., суд за власної ініціативи виправив допущені в рішенні описки, а саме номер кредитного договору. Позивач зазначену ухвалу не оскаржив.

Позивач реалізував своє право на оскарження судового рішення та не позбавлений доводити переконливість своїх вимог.

Так, апелянт не зазначив в чому полягає незаконність рішення суду, крім невірно зазначеного номеру кредитного договору, що згодом було усунуто судом ухвалою про виправлення описки.

З тексту рішення вбачається, що дата укладення договору, сума, сторони зазначені вірно, що свідчить дійсно про описку суду.

Невідповідність в рішенні номеру кредитного договору не позбавила сторони договору можливості приймати участь у справі та здійснювати належні їм процесуальні права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний кредитний договір відповідає вимогам закону, позивачем не доведено порушення його прав при укладенні цього договору.

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, набутим доказам і вимогам матеріального і процесуального законів.

Згідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У порушення ч. 3 ст. 10 ЦПК України, ст.60 ЦПК України позивач не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог .

Підставами для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним позивач зокрема зазначив у позовній заяві те, що зміст його суперечить вимогам закону, зокрема, ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не повідомив позивача у письмовій формі про умови надання кредиту, про можливість зростання вартості робіт(послуг), про можливість різкого і значного зміну курсу долара до гривні, надання кредиту і здійснення розрахунків в іноземній валюті - даларах США, відсутність у банка індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, відсутність істотних умов у договорі.

У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме - (ч.1) зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються Цивільним Кодексом України, , нормативно - правовими актами Національного банку України, іншим законодавством України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із матеріалів справи видно, що 23.06.2005 року між ЗАТ комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ»ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № ZPO0GF00000265, за яким банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти у вигляді неоновлюваної кредитної лінії у розмірі 47 360,00 доларів США, із яких 37 000,00 доларів США ну купівлю житла, а 10 360,00 доларів США на сплату страхових платежів строком до 20.06.2025 року, а ОСОБА_3 зобов'язалася повернути кредитні кошти та сплатити відсотки шляхом внесення щомісячно платежів в сумі 453,39 доларів США на місяць.

Згідно до п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004р. №483,і зареєстроване в Міністерстві юстиції України 09.11.2004р. за № 1429/10028 використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк.Ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями.

Із матеріалів справи вбачається, що 04 грудня 2001 року ПАТ "КБ "ПриватБанк" як правонаступник ЗАТ КБ "ПриватБанк", отримав від НБУ банківську ліцензію №22 на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1, п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", 04.12 2001р. - дозвіл №22-2 на право здійснення операцій, визначених п.п.1-4 ч.2, ч.4 ст.47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" і Додаток до дозволу №22-2.

Отже суд дійшов правильного висновку про те, що банк мав право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі з надання кредитів в іноземній валюті. Оскільки відповідач має Банківську ліцензію Національного банку України, Дозвіл на право здійснювати відповідні банківські операції.

Підстави вважати недійсними укладений у іноземній валюті кредитний договір відсутні.

З порядком надання кредитних коштів, нарахуванням і погашенням заборгованості за кредитом та відсотками ОСОБА_3 ознайомлена, що підтверджується її підписом у договорі.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Із тексту укладеного сторонами кредитного договору видно, що такі умови договором передбачено. Позивач погодився з такими умовами, підписавши кредитний договір особисто і без застережень. Підписанням оспорюваного кредитного договору без будь яких застережень та отриманням кредитних коштів, позивач підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору.

Передбаченим п. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини відповідач не скористався, не відмовився від його виконання, а тривалий час користувався кредитними коштами, що також свідчить про його згоду з умовами договору.

Відповідач виконав свої зобов'язання, передбачені законом і Кредитним договором, та надав кредит, що не заперечувалось позивачем у даній справі та підтверджується матеріалами справи.

За змістом вимог ст.ст. 627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, зміст якого становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними.

Посилання позивача на неповідомлення банком клієнта про можливість різкої і значної зміни курсу долара до гривні як на підставу для визнання договору недійсним, є неспроможним, оскільки коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору, і позичальник при належній завбачливості міг, виходячи із динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також отримати кредит в національній валюті, проте позивач добровільно погодився на укладення кредитного договору в іноземній валюті.

Із змісту договору та наданих доказів не вбачається також і наявності обставин, які свідчать про порушення рівності сторін договору. Оспорюваний кредитний договір відповідає вимогам ст.ст.203,627,628,1054 ЦК України, Законам України «Про банки і банківську діяльність»,»Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про захист прав споживачів»у редакції, що діяла на час укладення сторонами оспорюваного договору, а також вимогам Конституції України і практики Європейського суду з прав людини, тому судова колегія вважає правильним висновок суду про те, що немає будь-яких законних підстав для визнання договору недійсним.

Отже колегія суддів вважає, що вказаний кредитний договір є укладеним, містить у собі всі істотні умови, про що свідчать підписи кожної із сторін в договорі, виконувався сторонами і є обов'язковим до виконання сторонами відповідно до ст. 526 ЦК України і не порушує прав позивача.

Ствердження в позові про те, що банком у порушення вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не було надано позивачу у письмовій формі до укладення договору інформації щодо наявних форм кредитування, типу відсоткової ставки, орієнтовної сукупної вартості кредиту, графіку платежів, переліку витрат, пов»язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням, витрат на страхування та інше, про невідповідність укладеного кредитного договору і вимогам Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 , є неспроможними, оскільки на час укладення оспорюваного договору 23 червня 2005 року зазначений Закон , не містив у собі таких вимог, які були прийняті, як і наведені Правила від 10.05.2007р.після укладення сторонами кредитного договору .

Ствердження в апеляційній скарзі про те, що судом не досліджено у повній мірі закон, що регулює правовідносини між сторонами у даній справі, не надана оцінка саме оспорюваному кредитному договору, є надуманими і безпідставними.

Оскільки у порушення вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України ,ст.60 ЦПК України позивач не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а зібраними у справі доказами спростовується ствердження позивача про порушення відповідачем вимог закону, прав та інтересів позивача при укладенні кредитного договору 23.06.2005р. між сторонами у даній справі, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Судом повно і всебічно з»ясовані обставини справи, що мають для неї значення, висновки відповідають цим обставинам і набутим доказам, характер правовідносин між сторонами визначений судом правильно, норми матеріального і процесуального права не порушені, застосовані вірно, постановлено законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 20 липня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: