Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/3044/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Авраменко Т. М.
УХВАЛА

Іменем України

28.12.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Авраменко Т.М.,

суддів: Суржика М.М., Суровицької Л.В. секретар Кравченко Я.С.

за участю позивача та його представника

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 20 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності.

Зазначала, що з 20 січня 2014 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2014 року шлюб між нею та відповідачем розірвано.

Під час шлюбу в липні 2014 року вони за спільні кошти придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: смт. Вільшанка, вул. Молодіжна, 12, який зареєстровано на відповідача на підставі нотаріально посвідченого 30 липня 2014 року договору купівлі-продажу. Відповідач в будинку не проживає з моменту його купівлі та чинить їй перешкоди в користуванні будинком, іншого житла вона не має, вимушена жити у родичів та друзів. Оскільки відповідач в будинку не проживає, спільне проживання в ньому є неможливим із-за неприязних відносин вважає, що право відповідача на ? частку житлового будинку підлягає припиненню в судовому порядку, а вона виплатить відповідачу грошову компенсацію за ? частку житлового будинку.

Просила визнати за нею право власності на житловий будинок за адресою: смт. Вільшанка, вул. Молодіжна, 12 загальною площею 56,9 кв.м з господарськими будівлями та спорудами, що складається з: погрібу під частиною будівлі л. «В», веранди л. «а», сараю л. «Б», вбиральні л. «Г», сараю л. «Д», огорожі - л. «N», воріт л. «N/», ганку л. «а/», припинити право власності ОСОБА_3 у спільному майні подружжя на ? частку цього майна, стягнути з неї на користь відповідача грошову компенсацію вартості ? частки у спільному майні подружжя в розмірі 75 150 грн. 50 коп. шляхом списання коштів з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області та стягнути з відповідача на її користь судові витрати в сумі 1503 грн. 01 коп.

Відповідач позов не визнав, просив відмовити в позові, оскільки іншого житла він не має, проживає в будинку, не згоден на припинення права власності та з наданою позивачем оцінкою будинку, доводи відповідача про неможливість поділу будинку та неможливість спільного проживання в ньому є недоведеними (а.с.54-55).

Рішенням Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 20 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено, оскільки правові підстави для припинення права відповідача на частку у спільному майні відсутні. Суд встановив, що відповідач не надав згоди на отримання грошової компенсації за його частку, а позбавлення його права власності на частку в будинку завдасть йому істотної шкоди. Крім того, позивачем не надано доказів того, що частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною та що спільне володіння і користування майном є неможливим.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Зазначає, що неможливість спільного володіння та користування майном підтверджено наявністю неприязних відносин між сторонами по справі, відсутністю згоди щодо користування майном, перешкоджанням відповідача вільному доступу позивачки до спірного будинку. Відповідачем не надано суду доказів того, що іншого житла він не має, а проживати в будинку він почав з листопада 2015 року, тобто після відкриття провадження у цій справі.

В засіданні апеляційного суду позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу, вважають, що іншого способу поділити житловий будинок як припинення права власності відповідача на нього не має.

Позивач зазначила, що в будинку вони не проживали, оскільки після його придбання робили в ньому ремонт, після закінчення якого припинили сімейні стосунки, в спірному будинку ніхто не проживає, оскільки кожний з них проживає у своїх батьків, визнала, що іншого житла на праві власності, крім будинку, позивач немає, але потім сказала, що їй не відомо, чи є у відповідача інше житло, пояснила, що припинення права власності не завдасть шкоди відповідачу, оскільки його батьки мають житло, він в будинку не проживає, їздить по заробітках, разом не можуть проживати із-за неприязних стосунків, позов про усунення перешкод в користуванні будинком не подавала.

Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений під розписку (а.с.75,77,78), в судове засідання не прибув, клопотання про відкладення розгляду справи не подавав. Судову повістку та копію апеляційної скарги отримав за місцем знаходження спірного будинку (а.с.78), повістка, направлена за місцем проживання батьків відповідача, повернулася без вручення з відміткою «адресат не проживає» (а.с.81).

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи (ч.2 ст.305 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не є істотними (стаття 308 ЦПК).

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 січня 2014 року, який був розірваний рішенням Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2014 року (а.с.7,8).

В період зареєстрованого шлюбу 30 липня 2014 року купили житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в смт. Вільшанка, вул. Молодіжна, 12, Кіровоградської області, право власності зареєстровано за відповідачем на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу (а.с.9-11,12).

Будинок має загальну площу 56,9 кв.м., житлову площу 37,2 кв.м., складається з коридору, кухні та трьох житлових кімнат (а.с.14-16).

В будинку з 17 листопада 2015 року зареєстрований та проживає відповідач (а.с.57).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя ( ст.60 СК України).

Частки дружини та чоловіка у майні, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 ЦК України).

Позивач просила поділити спільне майно подружжя шляхом припинення права власності відповідача на частку житлового будинку та визнання за нею права власності на весь житловий будинок з виплатою відповідачу грошової компенсації за його ? частку будинку.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

У разі наявності в майні, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, неподільних речей, то в силу частини другої статті 71 СК України такі речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, з присудженням одному з подружжя грошової компенсації, замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, і за змістом частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України присудження такої грошової компенсації можливе лише за згодою того з подружжя, якому вона присуджується, а також за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 365 ЦК України право особи на частку в спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності певних умов, а саме, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-81 цс 11 Верховний Суд України зазначив, що аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї.

У постанові від 02 липня 2014 року у справі №6-68 цс 14 Верховний Суд України зробив правовий висновок, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що позбавлення відповідача права власності на ? частку житлового будинку з належною частиною надвірних будівель завдасть йому істотної шкоди. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують. Посилання позивача на наявність житла у батьків відповідача є безпідставними, оскільки батьки не зобовязані забезпечувати житлом своїх повнолітніх дітей.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Згідно із ч.1 і ч.3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст.60 ЦПК України). Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Доводи апеляційної скарги, що суд не розяснив їй права щодо подання доказів на підтвердження своїх позовних вимог, спростовуються матеріалами справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.2 ст. 11 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 і ч.3 ст.27 ЦПК України особа зобовязана подати усі наявні у неї докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті, та зобовязана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 відкрито ухвалою суду 11 вересня 2015 року, справу призначено до розгляду на 07 жовтня 2015 року, в ухвалі сторонам розяснено ст.131 ЦПК України щодо подання доказів (а.с.34), копія ухвали з повідомленням про час та місце розгляду справи направлена позивачу 15 вересня 2015 року (а.с.36).

06 жовтня 2015 року за вхд. №2748 до суду надійшла письмова заява позивача про розгляд справи о 10 год. 07 жовтня 2015 року за її відсутності та задоволення позову в повному обсязі, (а.с.37). Позивачка також надсилала письмові заяви за вхд. №2922 та вхд. №3069 про розгляд справи за її відсутності та задоволення позову в повному обсязі (а.с.37,50). В своїх заявах суду клопотання про витребування доказів позивач не заявляла, доказів, крім доданих до позовної заяви, до справи не долучала .

Таким чином, позивач, тричі подавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, своїм правом за особисту участь в судовому засіданні та правом подання доказів розпорядилася на власний розсуд.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України). Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч. 1 ст. 183 ЦК України).

Суд першої інстанції також правильно зазначив, що позивач не підтвердила належними та допустимими доказами, що ? частка відповідача в будинку є незначною та не може бути виділена в натурі, будинок є неподільною річчю, а спільне володіння і користування майном є неможливим. Сама по собі наявність неприязних відносин між сторонами, на які посилається позивач, не свідчить про неможливість володіння та користування будинком та не є підставою для позбавлення права власності на житло. Доводи позивача, що її батьки вклали більше коштів в будинок, що дає їй право на визнання права на будинок за нею, не ґрунтуються на законі.

Не надані такі докази і апеляційному суду. Клопотання на підтвердження факту не проживання відповідача в спірному будинку про допит апеляційним судом свідків, про допит яких не заявлялося в суді першої інстанції, відхилено, оскільки такий факт підтверджується офіційними документами (а.с.57). Інші клопотання позивач та її представник не подавали .

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Предмет або підставу позову позивач має право змінити шляхом подання письмової заяви лише до початку розгляду судом першої інстанції справи по суті.

В межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів рішення суду про відмову в припиненні права власності відповідача на житловий будинок відповідає матеріалам справи та вимогам закону. Позивач не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя в інший спосіб, а не в порядку ст.365 ЦК України.

В межах доводів апеляційної скарги підстав для зміни або скасування рішення суду не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1.ч.1 ст.314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 20 листопада 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

судді: М.М.Суржик

ОСОБА_5