Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Волинської області від 28 травня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

12 лютого 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6. про стягнення боргу, посилаючись на те, що 15 березня 2007 року між ним і ОСОБА_6. укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримала від нього грошові кошти в сумі 404 800,00 грн, які вона зобов'язувалася повернути до 15 червня 2007 року. Усі умови договору позики були погоджені сторонами та викладені у письмовому договорі підписаному ними у присутності свідків. На підтвердження факту отримання грошей за даним договором позичальник передала позикодавцю відповідну розписку. Крім того, з метою забезпечення виконання умов договору позики 15 березня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки.

Також позивач зазначав, що 15 червня 2007 року ОСОБА_6. позичила у нього ще 706 300,00 грн, уклавши новий договір позики зі строком повернення грошей до 31 грудня 2007 року. Отримавши гроші, відповідач власноручно написала і передала йому відповідну розписку. У цей же день між ОСОБА_5 та позивачем було укладено договір поруки, за яким поручитель поручився перед кредитором за виконання боржником ОСОБА_6. зобов'язань за даним договором позики.

Зазначені вище грошові кошти у строк, передбачений укладеними договорами позики, ОСОБА_6. не повернула, а лише 17 листопада 2009 року та 09 березня 2012 року сплатила частину боргу за даними договорами на загальну суму 10 000,00 доларів США.

З урахуванням наведеного просив стягнути з ОСОБА_6., ОСОБА_5 у солідарному порядку на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 5 270 819,00 грн, 20 відсотків річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 7 717 111,00 грн та судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6. на користь ОСОБА_4 1 031 250,00 грн основного боргу, 20 відсотків річних від сум заборгованості за договорами в розмірі 1 509 835,14 грн, а всього заборгованість у розмірі 2 541 085,14 грн та 3 654,00 грн судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 28 травня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення боргу в сумі 2 541 085,14 грн та судових витрат з ОСОБА_6. на користь ОСОБА_4 скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6. про стягнення боргу за договором позики відмовлено. В решті рішення залишено без змін.

ОСОБА_4, не погоджуючись з даним судовим рішенням апеляційної інстанції, подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду Волинської області від 28 травня 2015 року та залишити в силі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 квітня 2015 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не порушено строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки його перебіг двічі переривався частковим поверненням відповідачем суми боргу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності, а відповідачі просили застосувати наслідки спливу позовної давності. Крім того, позивач не довів, що ОСОБА_6. вчинила дії, які б свідчили про визнання нею боргу за договорами позики і переривали перебіг строку позовної давності.

Судом апеляційної інстанції повно встановлені фактичні обставини справи на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів та вірно застосовані норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 28 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук