1Справа № 335/8228/15-ц 2/335/2000/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2015 року м.Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Рибалко Н.І., при секретарі Герченовій А.І., за участі представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Координаційного центру з надання правової допомоги про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за час затримки у видачі трудової книжки, моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Координаційного центру з надання правової допомоги про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на посаді, зазначивши в позові, що відповідно до наказу Координаційного центру з надання правової допомоги № 6-к від 03.02.2014 року її було призначено на посаду директора Запорізького обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги. Згідно з наказом Координаційного центру з надання правової допомоги № 370-к від 07.07.2015 року вона була звільнена з посади директора Запорізького обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги з 09.07.2015 року за одноразове грубе порушення трудових обовязків, за п.1 ст.41 КЗпП України. Вважає наказ про звільнення незаконним зазначивши, що за весь час її роботи на посаді директора Запорізького обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги вона не порушувала трудових обовязків. Причиною її звільнення стало рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 21.05.2015 р., яким визнано незаконним звільнення головного спеціаліста відділу забезпечення якості правової роботи ОСОБА_3 27.05.2015 року відповідач надіслав їй вимогу про надання пояснень, через нечітке та незрозуміле формулювання вимоги відповідача щодо надання пояснень, від надання пояснень вона відмовилась, про що відповідачем був складений акт, який був зазначений як підстава в наказі про звільнення. Крім того, відповідач порушив порядок та строк застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення.

У ході судового розгляду позивач уточнила позовні вимоги, просила суд визнати наказ Координаційного центру з надання правової допомоги № 6-к від 03.02.2014 року незаконним, поновити її на посаді директора Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 33 682 грн.03 коп., середній заробіток за час затримки видачі їй трудової книжки у розмірі 2 289 грн.07 коп., та моральну шкоду 3000 грн.

У судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у ньому, пояснивши, що ОСОБА_2 незаконно була звільнена з посади директора Запорізького обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, вона завжди сумлінно працювала, до дисциплінарної відповідальності не притягувалася. Звільнення працівника, яке судом було визнане незаконним, не може бути підставою для звільнення позивачки за ст.41 п.1 КЗпП України. Відповідач порушив строки притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення, оскільки відповідач 25.03.2015 року вже отримував пояснення від позивачки з приводу звільнення ОСОБА_3, тим самим підтвердив свою позицію щодо незаконного звільнення ОСОБА_3, за цих підстав звільнив 09.07.2015 року, тоді як ст.148 КЗпП України передбачений строк для застосування дисциплінарного стягнення, а саме один місяць з дня виявлення проступку. Крім того, відповідач не видав в день звільнення позивачці трудову книжку, чим порушив вимоги закону. Також пояснив, що незаконним звільненням відповідач наніс позивачці моральну шкоду, яка виразилась в моральних стражданнях з приводу порушеного її права на працю.

Представник відповідача позов не визнав, заперечивши проти нього та пояснивши, що позивачка була звільнена на законних підставах, а саме за незаконне звільнення ОСОБА_3, чим була спричинена шкода іміджу Координаційного центру. Відповідач не порушив процедуру притягнення до дисциплінарної відповідальності позивачки, витребував від неї пояснення з приводу незаконного звільнення ОСОБА_3, на що позивачка відмовила надати пояснення, крім того, відповідач звільнив позивачку у строк, передбачений ст.148 КЗПП України, який відліковується з 24.06.2015 року, а саме з моменту отримання відповідачем рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя щодо незаконного звільнення ОСОБА_3 З приводу видачі трудової книжки пояснив, що після ознайомлення позивачки з наказом про звільнення, вона написала заяву про направлення трудової книжки до Регіонального центру, після отримання центром трудової книжки позивачки, трудова книжка без затримань була передана позивачці. Крім того позивачка не надала жодного обґрунтування чи доказу того, що центр своїми діями спричинив будь-яку шкоду позивачці, в тому числі і моральну. У задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін по справі, зясувавши обставини справи, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами.

Судом встановлено, що наказом директора Координаційного центру з надання правової допомоги № 6-к від 03.02.2014 року ОСОБА_2 з 03.02.2014 року призначена на посаду директора Запорізького обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Наказом в.о. директора Координаційного центру з надання правової допомоги № 370-к від 07.07.2015 року ОСОБА_2 з 09.07.2015 року звільнена з посади директора Запорізького обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги за одноразове грубе порушення трудових обовязків, відповідно до п.1 ст.41 Кодексу законів про працю України. Підстави: копія рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 21.05.2015 р., копія листа Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Запорізькій області від 27.05.2015 року № 0244 та копія акту про відмову в наданні пояснень від 27.05.2015 року, копія рішення Апеляційного суду Запорізької області від 05.06.2015 року, службова записка начальника відділу персоналу, державних закупівель та юридичного забезпечення діяльності ОСОБА_4 від 07.07.2015 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 21.05.2015 року визнано незаконним та скасовано наказ № 98-к від 04.11.2014 року про звільнення ОСОБА_5 за п.2 ст.40 КЗпП України за невідповідністю займаній посаді, поновлено ОСОБА_5 на посаді головного спеціаліста відділу забезпечення якості правової допомоги Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Запорізькій області, стягнуто з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Запорізькій області на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 18365 грн.84 коп. Рішення набрало законної сили 05.06.2015 року.

Згідно з наказом Міністерства юстиції України № 331/5 від 10.03.2015 року Запорізький областний центр з надання безоплатної вторинної допомоги перейменований на Регіональний центр з надання безоплатної вторинної допомоги у Запорізькій області.

Наказом Координаційного центру з надання правової допомоги № 139 від 10.04.2015 року затверджено Положення про Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Запорізькій області.

Згідно до ст.5-1 КЗпП України держава гарантує правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках, зокрема, одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами.

Аналізуючи зміст п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", можна дійти висновку, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України, судам необхідно з'ясовувати, чи мало місце порушення працівником своїх трудових обов'язків, перевіривши коло цих обов'язків та визначивши, які саме обов'язки з їх числа порушено працівником; у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору на підставах, визначених законом, та чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147 , 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень.

За змістом ч. 2 п. 27 указаної постанови, вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

У правових висновках Верховного Суду України, які містяться у постанові від 21.05.2014 року справа № 6-33цс14 зазначено, що вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов'язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов'язку, який входить до кола його трудових обов'язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов'язку за встановлених судом фактичних обставин справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв'язку між невиконанням працівником трудових обов'язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Пунктом 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як підтверджується обсягом наданих сторонами доказів, посадова інструкція директора Запорізького обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги відсутня, трудові обов'язки позивачки визначені Положенням про Запорізький обласний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги, затвердженим наказом директора Координаційного центру з надання правової допомоги № 9 від 30.07.2012 року. П.10 Положення визначені трудові обовязки директора Центру, серед яких передбачено, що директор Центру „призначає на посади та звільняє з посад працівників Центру, в межах повноважень розподіляє обовязки між ними, затверджує правила внутрішнього трудового розпорядку, приймає рішення щодо заохочення працівників Центру та застосування щодо них дисциплінарних стягнень.

Зі змісту наказу № 370-к від 07.07.2015 року слідує, що позивачку було звільнено за одноразове грубе порушення трудових обовязків, підставами наказу зазначене звільнення спеціаліста О.ОСОБА_5, яке судом визнано незаконним.

На думку суду, незаконне звільнення працівника керівником установи не є підставою для звільнення за п.1 ст.41 Кодексу законів про працю України. В даному випадку відсутній факт невиконання працівником трудових обов'язків, внаслідок яких настали негативні наслідки, а тому відсутні у даному випадку підстави для звільнення позивачки за п.1 ст.41 Кодексу законів про працю України при таких обставинах.

Крім того, на думку суду, відповідачем порушений строк для застосування дисциплінарного стягнення, - звільнення, передбачений ст.148 КЗпП України.

Як свідчить письмова відповідь директора Координаційного центру з надання правової допомоги від 23.04.2015 року № 25-471 (а/с 115) на скаргу ОСОБА_5, за результатами проведеної перевірки фактів, викладених у зверненні ОСОБА_5, та відібраних пояснень у директора Запорізького обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_2, звільнення ОСОБА_5С з посади головного спеціаліста відділу забезпечення якості правової допомоги Запорізького обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги є незаконним та містить порушення законодавства про працю. Це свідчить, що відповідач сприймав та виявив, як порушення трудової дисципліни з боку позивачки, а саме звільнення нею 04.11.2014 року працівника ОСОБА_5, про що повідомив 23.04.2015 року ОСОБА_5

Беручи до уваги, що позивачка була звільнена за п. 1 ст. 41 КЗпП України без законних на те підстав, суд вважає, що наказ в.о. директора Координаційного центру з надання правової допомоги № 370-к від 07.07.2015 року є незаконним, а відтак позивачка підлягає поновленню на посаді директораРегіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Запорізькій області, як було встановлено судом наказом Міністра юстиції № 331/5 від 10.03.2015 року Запорізький обласний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги був перейменований на Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Запорізькій області

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При визначенні розміру середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню на користь позивача за час вимушеного прогулу суд виходить з положень абзаців 3 п.2 розділу ІІ, п.8 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100.

Відповідно до вказаної Постанови Кабінету Міністрів України судом взято для розрахунку середньоденну заробітну плату за травень 2015 р. (18 роб. днів) та червень 2015 р (20 роб. дні). Середньоденна заробітна плата становить - 327,01 грн. Час вимушеного прогулу за період з 10 липня 2015 р. по 04 грудня 2015 р. включно складає 103 робочих дні. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 33 682, 03 грн. (103 робочих днів * 327,01 грн. - середньоденна заробітна плата) без вирахування податків і обов'язкових платежів.

Щодо вимог позивачки про стягнення середнього заробітку з підстав затримки видачі трудової книжки, суд керується вимогами ст. 235 ч.5 КЗпП України, та вважає що для їх задоволення немає законних підстав, оскільки факту затримки видачі трудової книжки позивачці судом не встановлено.Сторонами не заперечувався той факт, що трудова книжка позивачки знаходилась в Координаційному Центрі з надання правової допомоги (м.Київ,вул.Артема,73). Після отримання трудової книжки Регіональним центром, остання була повернута позивачці без затримань.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування позивачу моральної шкоди, суд виходить з положень ст.237-1 КЗпП України та положень ЦК України.

Так, згідно вимог, ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

З урахуванням обставин справи, враховуючи незаконне звільнення позивача, суд дійшов висновку, що вимоги про відшкодування позивачці завданої моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, оскільки звільнення з роботи безумовно призводить до душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить з принципів розумності та справедливості, а тому вважає, що моральна шкода підлягає стягненню у розмірі 1000,0 грн.

Відповідно ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 974 грн.40 коп.

Керуючись ст.ст.10,11,209,212,214-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до Координаційного центру з надання правової допомоги про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за час затримки видачі трудової книжки, моральної шкоди, - задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ виконуючого обовязки директора Координаційного центру з надання правової допомоги № 370-к від 07.07.2015 року про звільнення ОСОБА_2 з посади директора Запорізького обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги згідно з п. 1 ст. 41 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_2 на посаді директора Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Запорізькій області.

Стягнути з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Запорізькій області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 33 682 (тридцять три тисячі шістсот вісімдесят дві ) грн. 03 коп.

Виплату заробітної плати провести за вирахуванням податку на прибуток і інших обов'язкових платежів.

Стягнути з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Запорізькій області на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 (одну тисячу) грн.

В задоволенні інших вимог, - відмовити.

Стягнути з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Запорізькій області на користь держави судовий збір у сумі 974 (девятсот сімдесят чотири) грн. 40 коп.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Рибалко Н.І.