АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9857/15 Справа № 202/1892/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Глущенко Н.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ 23 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна О.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Хлус Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства

комерційного банку «Приватбанк»

на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованоті за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ПАТ «Акцент Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором /а. с. 2-3/.

В обґрунтування своїх позовних вимог банк посилався на те, що відповідно до укладеного договору № DNH4KP50361670 від 17.03.2006 року ОСОБА_2А отримав кредит у розмірі 2769 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 25,08% на рік.

Зобовязання за договором було забезпечено договором поруки, укладеним 20.10.2010 року між банком та ПАТ «Акцент-Банк».

Відповідач порушив умови укладеного договору, в звязку з чим станом на 23.10.2013 року виникла заборгованість у розмірі 41542,25 грн., а саме: 2596,08 грн. заборгованість за кредитом, 12767 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 23724,78 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 500 грн. штраф (фіксована частина), 1954,39 грн. штраф (процентна складова).

У звязку з цими обставинами позивач просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 31542,25 грн., витрати на юридичну допомогу у розмірі 3200 грн., судові витрати по справі та стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача 10000 грн. /а. с. 2-3/.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15.04.2015 року відмовлено ПАТ КБ «Приватбанк» в його позовних вимогах /а. с. 64-65/.

З цим рішенням не погодився позивач - ПАТ КБ «Приватбанк» і звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач вважає, що судом неповно зясовані обставини справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи / а. с. 67-69/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду скасувати, та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог банку, з наступних підстав.

Відмовляючи банку в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку, що строк дії кредитного договору №DNH4KP50361670 від 17.03.2006 року закінчився 17.03.2008 року, позовна давність за цим договором сплинула 17.03.2011 року, а позивач звернувся до суду з даним позовом 10.02.2014 року, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Однак, з такими висновками суду погодитися неможна, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам чинного матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що, що відповідно до укладеного договору № DNH4KP50361670 від 17.03.2006 року ОСОБА_2А отримав кредит у розмірі 2769 грн. (на строк до 17.03.2008 року) зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 25,08% на рік, але свої зобовязання щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків за користування кредитом не виконував, у звязку з чим станом на 23.10.2013 року виникла заборгованість у розмірі 41542,25 грн., а саме: 2596,08 грн. заборгованість за кредитом, 12767 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 23724,78 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 500 грн. штраф (фіксована частина), 1954,39 грн. штраф (процентна складова) / а. с. 5 /.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовні давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скоротечна або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною першою статті 259 ЦК України закріплено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшене за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі.

Разом з тим, згідно ч. ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 з заявою до суду першої інстанції про застосування позовної давності не звертався, а тому відсутні правові підстави для застосування судом позовної давності.

Крім того, висновки суду першої інстанції про те, що п.7 ч. 11 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, - не підлягає застосуванню до спірних правовідноси, оскільки указан частина статті 11 Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, що встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживачів як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 04.02.2015 року № 6-239 цс-14, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Отже, заочне рішення суду першої інстанції від 15.04.2015 року, в частині відмови банку в його позовних вимогах до ОСОБА_2, не може залишатись в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

В забезпечення виконання позичальником своїх договірних зобовязань за вказаним Кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ПАТ «Акцент Банк» 20.10.2010 року було укладено Договір поруки № 167, згідно якого поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком в межах 10000 грн. за порушення позичальником зобовязань за Кредитним договором / а. с. 6-7 /.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого, у разі укладення між ними кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобовязання між ними не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин, кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд предявити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі чи частково, але поручитель, що виконав зобовязання, не вправі предявити вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором.

Відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною другою статті 118 ЦПК України позивач має право обєднати в одній позовній заяві кілька вимог, повязаних між собою.

Відповідно до розяснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 розяснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно повязані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке обєднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки, не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Наведена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-745цс15 від 01.07.2015 року, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Між тим, розглядаючи справу по суті та ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції не прийняв до уваги вище зазначені норми права та правову позицію Верховного Суду України, тобто не прийняв до уваги, що позовні вимоги ПАТКБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент Банк» про стягнення заборгованоті за кредитним договором (спір між двома юридичними особами) не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а отже рішення суду від 15.04.2015 року, в частині солідарного стягнення із ПАТ «Акцент Банк» заборгованості за кредитним договором, - не може залишатись в силі і підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, в цій частині вимог, на підставі п.1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, тобто, в силу ч. 3 с. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, при вирішенні цього питання, виходить за межі апеляційної скарги банку.

Щодо позовних вимог банку до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором, станом на 23.10.2013 року, у розмірі 41542,25 грн., а саме: 2596,08 грн. заборгованість за кредитом, 12767 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 23724,78 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 500 грн. штраф (фіксована частина), 1954,39 грн. штраф (процентна складова) то вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до заяви позичальника № DNH4KP50361670 від 17.03.2006 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 2769 грн. для придбання побутової техніки зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 25,08% на рік з кінцевим терміном повернення 17.03.2008 року / а. с. 8 /.

Попри взяті на себе зобовязання відповідачі ОСОБА_2 не виконував умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановлені договором строки, у звязку з чим виникла заборгованістьстаном на 23.10.2013 року, у розмірі 41542,25 грн. / а. с. 5 /

При вище наведених обставинах справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 в силу умов Кредитного договору № DNH4KP50361670 від 17.03.2006 року та ст. ст. 526,536,610,611,1054,551 ЦК України, тобто в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь банку: 2596,08 грн. заборгованість за кредитом, 12767 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 500 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а всього 15863,08 грн. станом на 23.10.2013 року.

Розрахунок заборгованості за кредитним договором щодо розміру заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам за користування кредитом пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором позивачем проведено у відповідності з умовами кредитного договору № DNH4KP50361670 від 17.03.2006 року та діючим матеріальним законом / а.с. 5 /.

Однак, колегія суддів, в силу ч. 3 ст. 551 ЦК України, знаходить можливим зменшити розмір нарахованої пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором з 23724,78 грн. до 500 грн., оскільки розмір пені є занадто високим по відношенню до заборгованості за кредитним договором та відсоткам. Крім того, колегія суддів вважає, що банк своєю бездіяльністю, щодо належного контролю за виконанням умов кредитного договору (останнє погашення по кредиту відбулося 22.05.2006 року, а з позовом до суду банк прийшов лише 10.02.2014 року), - сприяв виникненню таких значних сум заборгованості з боку відповідача, що в свою чергу вело до збитків самого банку.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь банку штрафів: 500 грн. штраф (фіксована частина), 1954,39 грн. штраф (процентна складова), то ці позовні вимоги не підлягають задоволенню і в них слід відмовити, з наступних підстав.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного кредитного договору було передбачено, що в разі несвоєчасного погашення позичальником заборгованості за кредитом та процентів за його користування, позичальник зобов'язаний сплатити банку штрафні санкції відповідно до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам (далі Умови), з яким відповідач ознайомлений та вони є невідємною частиною кредитного договору.

Відповідно до п. 6.1 Умов у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 1,25% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

У той самий час, згідно з п. 6.3 Умовами передбачена, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором більше ніж на 30 днів позичальник зобовязаний сплатити банку шраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості, а згідно п. 6.4 Умов у разі порушення позичальником будь-якого із зобовязань , передбачених п. 3.3.15 цих Умов, він сплачує на користь банку штраф у розмірі 100% від вартості предмету застави, яка зазначена в заяві.

Отже, вбачається, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

У звязку з частковим задоволенням позовних вимог банку, в силу ст. 88 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір», з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір лише в сумі 158,63 грн.

Керуючись ст.ст. 303,307,309, п.1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2015 року, в частині відмови у стягненні з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DNH4KP50361670 від 17 березня 2006 року, станом на 23.10.2013 року, в розмірі 15863,08 грн. (п'ятнадцять тисяч вісімсот шістдесят три гривні 08 копійок), де: 2596,08 - заборгованості за кредитом; 12767 грн. заборгованість по процентам; 500 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором.

В іншій частині позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» судовий збір в сумі 158,63 грн. (сто пятдесят вісі гривен 63 копійки)

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2015 року, в частині відмови у солідарному стягненні із Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № DNH4KP50361670 від 17 березня 2006 року скасувати та провадження у справі, в цій частині вимог, закрити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: