Справа № 265/5722/15-ц
Провадження № 2/265/2391/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

13 жовтня 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Азаровій А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Маріупольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, третя особа: приватний нотаріус ОСОБА_3, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що після смерті ОСОБА_4, який помер 2 червня 2013 року, та приходився батьком ОСОБА_1 та чоловіком ОСОБА_2 відповідно, залишилось спадкове майно, яке складається з частки в праві власності на АДРЕСА_1, яке як спадщину позивачки фактично прийняли, бо були зареєстровані разом із спадкодавцем на момент його смерті. При цьому звернувшись до нотаріусу для отримання свідоцтва про право на спадщину позивачі отримали відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки свого часу батько позивачів не оформив право власності на частку в АДРЕСА_2 належним чином. Однак позивачі зазначали, що право власності на спірну квартиру виникло у їх батька внаслідок приватизації квартири та отримання свідоцтва про право власності на житло 10 лютого 1994 року. Таким чином вказували, що право власності на зазначену квартиру ОСОБА_4 було набуто за час його життя правомірно, оскільки тоді не було передбачено обовязкової державної реєстрації такого права, та який однак вказане право власності не зареєстрував у подальшому в передбачений законом спосіб. На підставі переліченого просили суд визнати за ними право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 на 1/6 частку за кожною на АДРЕСА_3.

Від позивачів, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а також від представника позивача, яка діє на підставі довіреності, ОСОБА_5, надійшли до суду заяви з проханням вирішити вказаний спір у їх відсутність, наполягаючи при цьому на задоволенні позову та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення у справі.

Представники відповідача, Маріупольської міської ради, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявились за невідомих суду причин повторно.

Від приватного нотаріуса ОСОБА_3 до суду надійшла заява з проханням вирішити спір у її відсутність, яка проти задоволення позову не заперечувала.

Зі згоди позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. ст. 169, 224 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4 помер 2 червня 2013 року, що вбачається зі свідоцтва про смерть, виданого 3 червня 2013 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області, актовий запис № 704 від 3 червня 2013 року (а. с. 9).

Відповідно до свідоцтва про народження, актовий запис № 1031 від 11 жовтня 1968 року, виданого 11 жовтня 1968 року Орджонікідзевським районним бюро РАЦС міста Жданова Донецької області, вбачається, що ОСОБА_1 народилась 17 вересня 1968 року, батьками якої зазначені ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а. с. 7).

Згідно свідоцтва про одруження, актовий запис № 3932 від 3 листопада 1967 року, виданого Палацом одруження міста Жданова Донецькій області 3 листопада 1967 року, вбачається, що ОСОБА_4 одружився із ОСОБА_6, внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище «Шолох» (а. с. 8).

На підставі вказаних письмових доказів вбачається, що ОСОБА_4, який помер 3 червня 2013 року, був батьком позивачки, ОСОБА_1, та чоловіком позивачки, ОСОБА_2

Згідно до довідки від 20 квітня 2015 року Приватного підприємства «Жилфонд-279» вбачається, що ОСОБА_4, який помер 2 червня 2013 року, був зареєстрований з 1977 року АДРЕСА_4, разом із яким на момент смерті за цією ж адресою також були зареєстровані дружина - ОСОБА_2, донька - ОСОБА_1, та онук - ОСОБА_7, що також підтверджується копіями паспортів позивачок, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а. с. 5, 6, 16).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10 лютого 1994 року вбачається, що квартира АДРЕСА_5 (загальна площа 49,75 кв. м.) належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі розпорядження-наказу № 16350 від 10 лютого 1994 року Державного підприємства з ремонту та експлуатації житлового фонду «Жилищник» шляхом її приватизації (а. с. 11).

Згідно технічної документації на АДРЕСА_2 вбачається, що загальна площа зазначеної двокімнатної квартири складає 47,6 кв. м., а житлова площа складає - 27,7 кв. м. (а. с. 12-13).

При цьому право власності на вказану квартиру ані позивачами, ані ОСОБА_4 після отримання свідоцтва про право власності на житло свого часу не було зареєстровано.

Суд натомість зазначає, що на підставі ст. 15 Закону України «Про власність» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мав право придбати у власність відповідну квартиру шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України.

При цьому відповідно до положень ст. 128 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором, якою визнається вручення речі набувачеві.

Згідно до ст. ст. 3, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції на момент видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру), приватизація здійснювалась, крім іншого, шляхом безоплатної передачі наймачеві та членам його сім'ї квартир з розрахунку санітарної норми 21 кв. м. загальної площі на наймача та кожного члена його сім'ї, а також додатково 10 кв. м. на сім'ю. При цьому передача квартир здійснюється в спільну власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції на момент видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру) передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Згідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 зазначено, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності.

На підставі переліченого суд робить висновок, що передача квартири АДРЕСА_6 у власність ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2 була оформлена свідоцтвом про право власності на вказану квартиру від 10 лютого 1994 року.

Таким чином суд встановив, що з моменту передачі вказаної квартири органом приватизації, зафіксованої зазначеним свідоцтвом про право власності на квартиру, батько позивачів, ОСОБА_4, а також позивачі набули право спільної власності на АДРЕСА_3 відповідно до положень цивільно-правового законодавства, яке діяло на момент виникнення такого права власності.

Суд при цьому зазначає, що виникнення права власності у 1994 році на нерухоме майно не залежало від державної реєстрації такого права до набрання чинності Цивільним кодексом України (від 2003 року) та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (від 2004 року).

За «Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», (які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, реєстрацію проводили Бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад. Однак квартира, як відокремлений обєкт нерухомості, не входила на той момент до об'єктів, що підлягали такій реєстрації органами БТІ, бо до таких обєктів відносилися будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі.

Таким чином суд дійшов висновку, що на момент набуття права власності на АДРЕСА_2 обовязку реєструвати своє право власності у бюро технічної інвентаризації міста Маріуполя в ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_2 не було, оскільки цього на той момент не вимагав закон.

Згідно до постанови від 28 квітня 2015 року приватний нотаріус, ОСОБА_3, за спадковою справою щодо майна померлого 2 червня 2013 року ОСОБА_4 за заявою позивачки, ОСОБА_1, яка є спадкоємцем першої черги, про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на АДРЕСА_2 на підставі наданих останньою документів у видачі свідоцтва було відмовлено, оскільки відсутня державна реєстрація права власності на вказане нерухоме майно (а. с. 14).

На підставі постанови від 17 серпня 2015 року приватний нотаріус, ОСОБА_3, за спадковою справою щодо майна померлого 2 червня 2013 року ОСОБА_4 за заявою позивачки, ОСОБА_2, яка є спадкоємцем першої черги, про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на АДРЕСА_2 на підставі наданих останньою документів у видачі свідоцтва було також відмовлено, оскільки відсутня державна реєстрація права власності на вказане нерухоме майно (а. с. 15).

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно до ст. 1270 Цивільного кодексу України, який набув чинності з 1 січня 2004 року (далі за текстом - ЦК), для прийняття спадщини встановлюється строк у 6 місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1220 ЦК спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

За ч. 3 ст. 1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1269 ЦК спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

На підставі ст. ст. 1216, 1218 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). При цьому до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

На підставі ст. 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

На підставі п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця.

За п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

За ст. 1267 ЦК частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

З відповіді приватного нотаріуса ОСОБА_3 від 3 вересня 2015 року № 135/01-16 вбачається, що після смерті 2 червня 2013 року ОСОБА_4 з заявами на видачу свідоцтва про право на спадщину звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 22, 23).

Таким чином оскільки померлий ОСОБА_4 набув у власність свого часу 1/3 частку АДРЕСА_2, який не провів потім державної реєстрації цього майна, не позбавляє спадкоємців законно набутого права власності на вказане нерухоме майно.

З огляду на перелічене суд приходить до висновку, що позивачі, будучи спадкоємцями першої черги, після смерті ОСОБА_4 фактично прийняли спадщину за законом.

Згідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що ОСОБА_4 правомірно набув право власності на 1/3 частку АДРЕСА_2, то до складу спадкового майна після його смерті входить право власності на вказану частку спірної квартири.

На підставі переліченого суд дійшов висновку, що позивачі фактично прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4, яка складалась з 1/3 частки АДРЕСА_2, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на момент смерті ОСОБА_4 постійно були зареєстровані та проживали разом із спадкодавцем у АДРЕСА_1, та які не відмовилися від спадщини у передбачений законом строк.

Відповідно до положень ст. 182 ЦК право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Факт того, що за діючим законодавством, яке регулює реєстрацію прав власності на нерухомі речі, передбачено спеціальний порядок оформлення прав на нерухоме майно, не може слугувати підставою для позбавлення отриманого позивачами на відповідній правовій підставі права власності у порядку спадкування за законом.

Таким чином суд розглядом справи встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийняли спадщину за законом ОСОБА_4, яка складається з права власності на 1/3 частку АДРЕСА_2.

З урахуванням переліченого та з метою реалізації спадкових прав позивачів суд вважає необхідним задовольнити заявлені позовні вимоги шляхом визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 на 1/6 частку АДРЕСА_2 за кожною.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 213-215, 224-225 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Маріупольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, третя особа: приватний нотаріус ОСОБА_3, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІПН: НОМЕР_1, та ОСОБА_2, ІПН: НОМЕР_2, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, який помер 2 червня 2013 року, за кожною право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_7 (житлова площа 27,7 кв. м., загальна площа 47,6 кв. м.).

Заочне рішення може бути переглянуто Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Позивачем рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя.

Суддя