Справа № 2/489/2260/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 жовтня 2015 року Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом садівничого товариства «Полюшко» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по внескам,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2015 року садівниче товариство «Полюшко» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по внескам.

Позивач вказує на те, що ОСОБА_2 є членом садівничого товариства «Полюшко». 31 травня 1998 року ОСОБА_2 отримав у власність земельну ділянку № 40, розташовану на території СТ «Полюшко» площею 0,075 га. Проте, фактично відповідач користується земельною ділянкою площею 0,1423 га. Всупереч вимогам Статуту товариства він не сплачує членські та цільові внески за користування земельною ділянкою площею 0,0673 га. Внаслідок чого за період з 01.07.2012 року по 31.06.2015 року за ним рахується заборгованість по внескам у розмірі 2322 грн. 98 коп.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 2322 грн. 98 коп. заборгованості.

В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлений позов та просила про його задоволення.

Відповідач та його представник проти позову заперечували, вказуючи на те, що обраний позивачем спосіб захисту його прав є неналежним. Крім того, позивачем не доведено належними доказами, що саме він є власником чи землекористувачем спірної земельної ділянки площею 673 кв.м, яку займає відповідач, та, відповідно, має право на звернення до суду з таким позовом.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено рішеннями судів, на підставі рішення виконкому Жовтневої районної ради від 25 березня 1988 року №78 та відповідно до Державного акту № 030990 Миколаївській міській раді передано у постійне користування 12 га пашні під колективне садівництво.

Виділені землі передані СТ «Полюшко».

ОСОБА_2 є членом СТ «Полюшко» та користувачем земельної ділянки № 40 площею 0,075 га, яку він отримав у власність 31 травня 1998 року.

Актом державної інспекції сільського господарства України в Миколаївській області встановлено самовільне зайняття ОСОБА_2 земельної ділянки площею 673 кв.м за рахунок земель СТ «Полюшко».

СТ «Полюшко» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14 квітня 2015 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 21 травня 2015 року, було частково задоволено позов СТ «Полюшко» та зобовязано ОСОБА_2 відновити межі належної йому земельної ділянки шляхом перенесення огорожі відповідно до розмірів та конфігурації земельної ділянки за державним актом про право власності на землю від 31 травня 1998 року.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх прав, свобод чи інтересів у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, визначений законом.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, інтереси та права юридичних осіб у спосіб визначений законом.

Перелік способів захисту права, передбачений ст. 16 ЦК не є вичерпним, а тому суд може захистити право або інтерес іншим способом, що встановлений законом або договором.

Кожна особа, яка звертається до суду за захистом порушеного права, самостійно обирає способи його захисту, а суд, відповідно до приписів ст. 11 ЦПК України, розглядає справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Так, відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 1 Закону України ,,Про державний контроль за використанням та охороною земель" від 19 червня 2003 р. (з наступними змінами) визначено, що самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

У пунктах 12, 14, 16 Постанови Пленумом Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. ,,Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що у випадках самовільного зайняття земельних ділянок чи вчинення інших порушень земельного законодавства шкода відшкодовується відповідно до ст. ст. 211, 212 ЗК України, ст. ст. 22, 623, 1166, 1172, 1192 ЦК України особами, що її заподіяли.

Вирішуючи спори про відшкодування власникам землі й землекористувачам шкоди, заподіяної самовільним зайняттям земельних ділянок та іншими порушеннями земельного законодавства, суди мають виходити з того, що відповідно до ст. 156 ЗК, ст. 1166 ЦК така шкода відшкодовується у повному обсязі.

Розмір шкоди, заподіяної порушеннями земельного законодавства, визначається з урахуванням витрат на відновлення родючості землі, а також доходів, які власник землі або землекористувач міг би одержати при використанні земельної ділянки і які він не одержав за час до приведення землі у стан, придатний для її використання за цільовим призначенням, або до повернення самовільно зайнятої ділянки.

Обгрунтовуючи вимоги свого позову, представник позивача посилалася на те, що відповідач тривалий час самовільно користується земельною ділянкою СТ «Полюшко» площею 673 кв.м, проте, не виконує свої зобовязання, визначені п.3.6 Статуту товариства та не сплачує членські і цільові внески, внаслідок чого має заборгованість по ним в розмірі 2322 грн. 98 коп.

За такого, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем невірно обраний спосіб захисту його прав, а тому приходить до висновку, що позов СТ «Полюшко» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по членським внескам з цих підстав задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові садівничого товариства «Полюшко» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по внескам відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: Н.А. Спінчевська