АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/4816/13-ц 22-ц/774/2/К/15
Справа № 210/4816/13-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/2/К/15 суддя Літвіненко Н.А.
Категорія 27 (3) Доповідач Братіщева Л.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Братіщевої Л.А.

суддів: Грищенко Н.М., Митрофанової Л.В.

при секретарі: Петренко К.А.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та її представників ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача ПАТ «КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 13 листопада 2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання правочинів недійними, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання правочинів недійсними.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 15.09.2008 року між нею та ПАТ «КБ «ПриватБанк» укладено кредитну угоду № 1/317-МК з договором про видачу траншу до неї № 1/317-МК/1 від 16.09.2008 року, відповідно до якого Банк взяв на себе зобовязання надати їй грошові кошти в сумі 115000 доларів США. Вважає, що вищезазначені правочини є недійсними з тієї причини, що керівник напрямку Програми мікрокредитування Криворізької філії ЗАТ КБ «Приват Банк» ОСОБА_6 підписала вищезазначену кредитну угоду 15.09.2013 року на підставі довіреності № 3193 від 22.09.2008 року, тобто 15.09.2008 року вона не була уповноважена відповідачем підписувати цю Кредитну угоду та Договір про видачу траншу № 1/317-МК/1 від 16 вересня 2013 року, так як не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, тому що не мала довіреності. Тому просила визнати недійсними Кредитну угоду № 1/317-МК від 15.09.2008 року та Договір про видачу траншу № 1/317-МК/1 від 16.09.2008 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 13 листопада 2013 року в позові ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «ПриватБанк» про визнання кредитної угоди № 1/317-МК від 15.09.2008 року, договору про видачу траншу № 1/317-МК/1 від16.09.2008 року недійсними відмовлено. Стягнуто зі ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в сумі 114,70 грн.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі у зв'язку із порушенням норм процесуального права та неповним зясуванням обставин справи. Судом не взято до уваги, що під час укладення угоди керівник напрямку мікрокредитування Криворізької філії ЗАТ КБ «Приват Банк» ОСОБА_6 підписала кредитну угоду 15.09.2008 року на підставі довіреності № 3193 від 22.09.2008 року, а отже вона не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності для укладення оскаржуваних правочинів. Що стосується строків позовної давності, то вважає, що строк дії кредитного договору до 15.09.2018 року відповідно до п.6.8 Договору, а отже він не пропущений, бо його перебіг починається тільки з 15.09.2018 року.

При розгляді справи в апеляційному суді, з посиланням на ч. 1 ст. 146 ЦПК України, позивач ОСОБА_1 просила визнати факт невідповідності дати фактичного виготовлення документу довіреності, - даті 22 вересня 2006 року, що визначена у зазначеній довіреності № 3193, у звязку із ненаданням Банком додаткових документів для проведення експертизи для встановлення часу виготовлення документу та часу поставлення на ньому печатки Банку.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам Закону рішення суду першої інстанції відповідає частково.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду.

Однак колегія вважає, що позивачу слід дійсно відмовити в задоволенні позову, але з інших підстав, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 15 вересня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк, правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитну угоду № 1/317-МК, за якою Банк зобовязався надати ОСОБА_1 споживчий кредит за рахунок коштів Банку в сумі 115000,00 доларів США у вигляді окремих траншів строком до 15.09.2018 року зі сплатою за користування кредитними коштами 18% річних, порядок надання яких, розмір, терміни і призначення встановлюються та оформлюються Договорами про видачу Траншів кредиту.

При цьому, згідно п. 1.3. цієї Угоди, терміни повернення окремих Траншів кредиту встановлюється договорами про видачу траншів кредиту.

Виконання зобовязань ОСОБА_1 забезпечено договором іпотеки № 1/317-МК від 15.09.2008 року та договором іпотеки № 1/317-МК/2 від 16.09.2008 року.

16 вересня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк, правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про видачу траншу № 1/317-МК/1, за яким ОСОБА_1 було надано кредит у сумі 115000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 15% річних, що відповідає п. 4.1. Кредитної угоди від 15 вересня 2008 року.

Дійсно, як вбачається з текстів зазначеної кредитної угоди та договору про видачу траншу, - з боку Банку вони були підписані відповідно 15.09.2008 року та 16.09.2008 року керівником напрямку Програми мікрокредитування Банку ОСОБА_6, діючої на підставі Довіреності № 3193 від 22.09.2008 року.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені зокрема частиною 2 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно копії вказаної довіреності № 1393, яка надавалась суду першої та апеляційної інстанцій (а.с. 20, 68 том 1), а також її оригіналу, наданому суду апеляційної інстанції: Довіреність № 3193 видана секретарем правління Банку ОСОБА_7 на імя ОСОБА_6 22 вересня 2006 року.

Як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді при розгляді спору, представники Банку пояснювали, що при написанні тексту угоди та договору 15.09.2008 року та 16.09.2008 року, відбулась технічна помилка при зазначенні дати довіреності, згідно якої діяла ОСОБА_6 і правильним слід вважати дату довіреності: 22 вересня 2006 року.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається із матеріалів справи, спірна кредитна угода № 1/317-МК та договір про видачу траншу № 1/317-МК/1 укладені в письмовій формі, містять всі істотні умови, підписані ОСОБА_1, а з боку відповідача підписані керівником напрямку Програми мікрокредитування Криворізької філії ЗАТ КБ «Приват Банк» ОСОБА_6, яка діє на підставі Довіреності № 3191 від 22.09.2008 року, виданої ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі Секретаря Правління Білушенко І.П., яка діє на підставі Статуту Банку (а.с. 68 том 1).

Згідно текстів спірних правочинів, укладаючи 15.09.2008 року Кредитну угоду та 16.09.2008 року договір про видачу траншу, сторони домовилися про набуття, зміну або припинення своїх прав та обовязків, закріпивши їх в угодах, які ними підписано (а.с. 4-8 том 1) і в подальшому, на виконання зобовязання за кредитною угодою та договору про надання траншу, Банк видав ОСОБА_1 за її заявкою на видачу готівки № 1 16 вересня 2008 року з каси ПАТ «КБ «ПриватБанк» грошові кошти у сумі 115000 доларів США, що доведено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи ОСОБА_8, Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус», про визнання недійсними кредитного договору, договорів іпотеки, договору поруки, і яке є чинним (а.с. 56-65 том 1).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, незважаючи на розбіжності між датами укладання спірних правочинів та датою, за якою видана довіреність № 3193 на імя ОСОБА_6, кредитна угода № 1/317-МК та договір про видачу траншу № 1/317-МК/1 є укладеними, сторонами виконувались, що також доведено обставинами, встановленими рішеннямапеляційного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2013 року.

Статтею 241 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Виконання Банком спірних кредитних угод, незважаючи на невідповідність дат в довіреності та спірних правочинах, свідчить про схвалення правочину керівництвом Банку, що спростовують доводи позивача про недійсність правочинів і тому колегія вважає недоведеними позовні вимоги ОСОБА_1

Виходячи із вищенаведеного, колегія не знаходить підстав і для визнання факту невідповідності дати фактичного виготовлення документу під назвою «Довіреність № 3193 від 22 вересня 2006 року, виданий ЗАТ КБ «ПриватБанк» особі секретаря правління ОСОБА_7 на імя ОСОБА_6В.»), що наданий у судове засідання апеляційного суду Дніпропетровської області представником ПАТ «КБ «ПРиватБанк» 13 лютого 2014 року, - даті 22.09.2006 року, що визначена у вищезазначеній довіреності, про що ставила питання позивач, так як, незважаючи на помилку в даті довіреності, правочини сторонами виконувались і Банк своїми діями схвалив цей правочин.

Відтак правочини є дійсними і підстав для визнання правочинів недійсними відсутні і саме це є підставою для відмови у задоволенні позову.

Але, суд першої інстанції, розглядаючи спір, відмовив в позові ОСОБА_1 з тих підстав, що позивачем пропущений трирічний строку позовної давності для звернення до суду, що є, на думку колегії, неправильним.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у тр роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому, відповідно до частин першої ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Дані про заяву відповідача про застосування строку позовної давності, відсутні.

Крім того, пункт 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розяснює, що встановивши, що строку для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Виходячи з того, що колегія прийшла до висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 і саме це є підставою у відмові в позові, а не підстава пропуску строку позовної давності для звернення з даним позовом, на що послався суд першої інстанції, колегія вважає, що рішення суду першої інстанції від 13 листопада 2013 року про відмову в позові ОСОБА_9 слід змінити в частині підстав відмови в задоволенні її позовних вимог, якими, як вважає колегія, є недоведеність позовних вимог позивачем.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 13 листопада 2013 року, змінити в частині підстав відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання правочинів недійними.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: