Справа № 464/3615/13 Головуючий у 1 інстанції: Борачок М.В.
Провадження № 22-ц/783/32/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2015 року м.Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді - Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: прокурора прокуратури Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері - Покора К.В.,

представника позивача Міністерства оборони України - Смілки В.І.,

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою старшого прокурора відділу представництва інтересів громадян та держави у судах прокуратури Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах Міністерства оборони України на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 14 листопада 2013р.,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року перший заступник прокурора Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах Міністерства оборони України звернувся у Сихівський районний суд м. Львова з позовом до Концерну "Військторгсервіс", ОСОБА_5, треті особи: Регіональне відділення Фонду державного майна України у Львівській області, Фонд державного майна України, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Петелька Ігор Васильович, Рівненська міжрегіональна універсальна товарно-майнова біржа "Прайс", товарна біржа "Київська агропромислова біржа" про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме приміщення магазину від 29 грудня 2011 р., укладеного між Концерном "Військторгсервіс" в особі філії "Управління Західного оперативного командування" та громадянином ОСОБА_5 та просив зобов'язати громадянина ОСОБА_5 відповідно до ст.1212 ЦК України повернути у натурі концерну "Військторгсервіс" приміщення магазину загальною площею 225,1 кв.м., вартістю 934594 грн. 80 коп., розташованого по АДРЕСА_1.(т.1 а.с.2-9)

13 листопада 2013р. позивачем подано клопотання про зменшення позовних вимог в порядку ст.31 ЦПК України згідно якого, останній просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме приміщення магазину від 29 грудня 2011 р., укладеного між Концерном "Військторгсервіс" в особі філії "Управління торгівлі Західного оперативного командування" та громадянином ОСОБА_5.(т.2 а.с.57)

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 29 грудня 2011 року між Концерном "Військторгсервіс" та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу приміщення магазину загальною площею 225,1 кв.м., вартістю 934 594 грн. 80 коп., розташованого по АДРЕСА_1. Однак, даний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки в момент укладення договору концерн "Військторгсервіс" не мав відповідних повноважень для продажу майна, зокрема спірне майно є власністю держави в особі Міністерства оборони України і всупереч статуту концерну реалізовано без дозволу Міністерства оборони України. Крім того, згідно п.8 Постанови Кабінету Міністрів України №803 від 06 червня 2007 року "Про затвердження Порядку відчуження об'єктів державної власності" рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається Фондом державного майна у формі листа. Тому, всупереч даного положення спірне майно реалізовано також без відповідного погодження Фонду державного майна України. Довіреністю директора концерну "Військторгсервіс" ОСОБА_8, виданої начальнику філії управління торгівлі Західного оперативного командування ОСОБА_9 передбачено, що останній має право здійснювати відчуження нерухомого майна лише з дозволу органу управління майном концерну - Міністерства оборони України. У свою чергу. 04 жовтня 2004 року Міністр оборони видав довіреність ОСОБА_8, як начальнику Головного управління тилу Міністерства оборони України, а не як директору концерну "Військторгсервіс", згідно якої останній отримав право надання від Міністерства оборони України дозволу на відчуження майна, що закріплене за ними на праві господарського відання. Однак, відповідно до наказу Міністра оборони України №47 від 31 січня 2006 року Головне управління торгівлі тилу МОУ припинило свою діяльність у зв'язку із створенням концерну "Військторгсервіс". Оскільки довіреність від 4 жовтня 2004р. втратила свою чинність внаслідок припинення юридичної особи, а згідно з довіреністю директора концерну, що видана начальнику філії управління торгівлі Західного оперативного командування ОСОБА_9 не уповноважує останнього самостійно здійснювати реалізацію майна, тому спірний договір підлягає визнанню недійсним. Крім того, відповідач ОСОБА_5 не може вважатись добросовісним набувачем спірного майна, оскільки придбав приміщення у юридичної особи, яка не мала права здійснювати таке відчуження.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 14 листопада 2013 року в задоволенні позову першого заступника прокурора Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах Міністерства оборони України про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна відмовлено.

В апеляційному порядку рішення місцевого суду оскаржив прокурор прокуратури Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, посилаючись на порушення і неправильне застосування судом норм матеріального права, просить зазначене рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Зазначає, що оскільки довіреність Міністра оборони України від 4 жовтня 2004 року вих. № 220/2071, яка видана начальнику Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 248 ЦК України втратила свою чинність внаслідок припинення даної юридичної особи, а Міністерство оборони України дозволу на відчуження концерном "Військторгсервіс" спірного нерухомого майна не надавало, як і не надавало довіреності директору концерну "Військторгсервіс", то останній не мав відповідних повноважень щодо його відчуження. Отже, в момент укладення зазначеного договору не додержано вимог, які встановлені частинами першою та другою статті 203 Цивільного кодексу України. Зазначає також, що філією "Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну "Військторгсервіс" з порушенням встановленого законодавством порядку та за відсутності необхідного обсягу дієздатності здійснено відчуження нерухомого державного майна, тобто, нерухоме майно - приміщення магазину, що знаходиться по АДРЕСА_1, вибуло з володіння власника не з його волі. Крім того, 12 лютого 2005 року Міністр оборони України листом повідомив ОСОБА_8 - начальника Головного управління торгівлі тилу МО України про те, що довіреності на право укладання договорів (угод, контрактів) від імені Міністерства оборони України, права здійснювати інші правочини, термін дії яких не закінчився, вважати недійсними та вимагав повернути назад перші примірники довіреностей. Оспорюваний договір купівлі-продажу нерухомого майна укладено 29 грудня 2011 року. Тобто, на момент укладання вказаного договору, довіреність Міністра оборони України № 220/2071 від 4 жовтня 2004 року, видана начальнику Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України (правонаступник - концерн "Військторгсервіс"), втратила чинність у зв'язку з її відкликанням, про що належним чином повідомлений її начальник - ОСОБА_8 Крім того, згідно з п. 8 Постанови від 6 червня 2007р. №803 про затвердження "Порядку відчуження об'єктів державної власності" рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб'єктом управління у формі розпорядчого акта, а про відмову в наданні такої згоди - у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається Фондом державного майна у формі листа. Таким чином, оспорюваний договір купівлі - продажу підлягає визнанню недійсним, оскільки спірне нерухоме майно реалізовано без дозволу Міністерства оборони України та без відповідного погодження Фонду державного майна України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора прокуратури Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері та пояснення представника Міністерства оборони України на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на заперечення доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з таких підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам закону, є справедливим і обґрунтованим.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 29 грудня 2011 року між концерном "Військгоргсервіс" в особі начальника Філії "Управління торгівлі Західного оперативного командування" Концерну "Військторгсервіс" ОСОБА_9, який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук 10.А. 08 жовтня 2010 року за реєстровим №3574 (продавець) та громадянином України ОСОБА_5 (покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким продавець відчужив на користь та у власність покупця на підставі протоколу продажу державного майна, що перебуває на балансі Концерну "Військторгсеріс" від 06.12.2011 року, приміщення магазину загальною площею 225,1 кв.м., вартістю 934 594 грн. 80 коп.. розташованого по АДРЕСА_1.

04.10.2004 року Міністерством оборони України в особі Міністра оборони України було уповноважено начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_10 на представництво майнових та інших немайнових інтересів Міністерства оборони України, зокрема з правом надання від імені Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі висновків (дозволів) на укладення договорів, які не заборонені чинним законодавством, з питань розпорядження майном, що закріплене за ними па праві господарського відання, у зв'язку з чим йому видано відповідну довіреність №220/2071 від 04.10.2004 року із строком дії до 01.10.2007 року.

На реалізацію наданих вказаною довіреністю повноважень начальник Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_10 18.10.2004 р. надав начальнику Державного підприємства Міністерства оборони України "Управління торгівлі Західного оперативного командування" ОСОБА_9 дозвіл на відчуження нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення магазину загальною площею 225,1 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1.

31.01.2006 року наказом Міністра оборони України №47 про реорганізацію Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України, припинено діяльність Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України реорганізувавши його шляхом приєднання до державною господарського об'єднання "Військторгсервіс", визначивши останнє правонаступником всіх майнових прав та обов'язків Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України.

05.04.2007 року наказом Міністра оборони України №135 про реорганізацію державного підприємства Міністерства оборони України "Управління торгівлі Західного оперативного командування" припинено діяльність державного підприємства Міністерства оборони України "Управління торгівлі Західного оперативного командування" реорганізувавши його шляхом приєднання до Концерну "Військторгсервіс", визначивши останнє правонаступником всіх майнових прав та обов'язків державного підприємства Міністерства оборони України "Управління торгівлі Західного оперативного командування".

З матеріалів справи вбачається, що між Концерном "Військторгсервіс" та ОСОБА_5 виникли правовідносини купівлі-продажу, за якими в силу статті 655 ЦК України одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Спірний договір купівлі-продажу був укладений за результатами проведення публічних торгів, переможцем яких став відповідач ОСОБА_5, який отримав право на придбання нерухомого майна, то стверджується підсумковим протоколом продажу державного майна, що перебуває на балансі Концерну "Військторгсеріс" від 06.12.2011 року.

Як встановлено судом, нерухоме майно, яке являється предметом оспорюваного договору на момент його укладення було власністю держави в особі Міністерства оборони України та знаходилось на праві господарського відання Концерну "Військторгсервіс", що передбачено пунктом 7.3. статуту Концерну.

Здійснюючи право господарського відання, Концерн володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою органу управління майном у випадках, передбачених чинним законодавством України (п. 7.3 статуту).

Заявляючи позов в інтересах держави про визнання недійсним відплатного договору про відчуження майна, в число відповідачів прокурором включено Концерн "Військторгсервіс".

Виходячи із Узагальнень Верховного Суду України від 24.11.2008 року "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" суд повинен застосовувати наслідки недійсності правочину незалежно від того, чи наведені вони у позовній заяві.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Таким чином, відповідач у справі, тобто особа, яка допустила порушення прав, свобод та інтересів позивача, є особою, на користь якої вимагається ухвалення рішення.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Додаткового протоколу до конвенції гарантує кожній фізичній або юридичній особі право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 р. у справі "Стретч проти Об'єднаного Королівства Великої Британії та Північної Ірландії" зазначено, що є неприпустимим визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон. Під час провадження у тій справі Уряд надав Суду заперечення, що нібито Заявник мав знати про неправомочність органу влади вносити у договір певні умови і що Заявник мав передбачити наслідки незаконності дій владного органу. Проте Європейський суд відхилив цей аргумент, відзначивши у пп. 36- 41 свого рішення наступне: ураховуючи умови договору, який був укладений із заявником, Суд притримується того погляду, що дії органу влади можуть бути розцінені як такі, що перешкоджають законним очікуванням заявника згідно із договором та позбавляють його частково тих міркувань, на підставі яких було укладено договір.

Беручи до уваги вказані міркування, Суд вирішив, що у цій справі було непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, доходить висновку, що відбулося порушення ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Отже, колегія суддів вважає, що позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа - суб'єкт приватного права не може відповідати за помилки державних органів при укладанні останніми відповідних договорів, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при укладанні цих договорів перевищили законні повноваження.

З врахуванням описаної позиції Європейського суду з прав людини, колегія суддів приходить до висновку, що уклавши спірний договір у нотаріальній формі та за результатами прилюдних торгів, сумлінно виконавши покладені на покупця договором обов'язки щодо оплати, відповідач ОСОБА_5 не повинен нести будь-які негативні наслідки у зв'язку з недотриманням органом публічної влади процедури укладення договору купівлі-продажу державного майна. Адже, визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

З огляду на викладене слід дійти висновку, що відсутність повноважень в Концерну "Військторгсервіс" та порушення ним встановленого законом порядку при укладені оспорюваного договору купівлі-продажу не може мати жодних юридичних наслідків для ОСОБА_5 Крім того, визнання недійсним договору купівлі-продажу повністю позбавить ОСОБА_5 того, на що він розраховував при придбанні нерухомого майна, що беззаперечно свідчитиме про порушення національними органами положень ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Судом вірно встановлені фактичні обставини справи, правильно застосований матеріальний закон та дотримана процедура передбачена ЦПК України.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК Україниапеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора прокуратури Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 14 листопада 2013р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : О.М.Ванівський

Судді : М.Я.Богонюк

Н.О.Шеремета