Справа № 405/9750/13-ц
Провадження №2/405/1868/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2015 року Ленінський районний суд м.Кіровограда у складі:

головуючого судді Іванової Л.А.

при секретарі Береді Я.І.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2

та представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1, третьої особи з самостійними вимогами на предмет позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, третіх осіб без самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Кіровоградської області ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним та повернення сторін у первинний стан,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним та повернення сторін у первинний стан, зазначивши на обгрунтування позовних вимог, що 24 лютого 2001 року між нею та ОСОБА_9 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №732, за яким вона (позивач) подарувала, а ОСОБА_9 прийняв у дар житловий будинок №19 з надвірними будівлями, що знаходиться в м.Кіровограді по вул.2-га Світлогорська. 24 лютого 2013 року ОСОБА_9 помер. Позивач також зазначила, що ОСОБА_9 був її братом, який на той час був громадянином ОСОБА_10 і для вирішення питання його постійного місця проживання, громадянства виникла необхідність щодо наявності у нього нерухомості, придбання на потім особисто, з умовою повернення даного будинку їй (позивачу) як власнику. Крім того, позивач вказала, що на час укладання договору дарування вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_11 з 30 березня 1973 року та зазначений вище будинок був придбаний 17 липня 1990 року нею та її чоловіком за спільні кошти у ОСОБА_12 та є спільною власністю подружжя. ОСОБА_11 помер 05 березня 2008 року та після його смерті спадкоємцем першої черги були вона (позивач) та їх син ОСОБА_5 Позивач вказала, що при нотаріальному посвідченню договору дарування ОСОБА_11 не втручався в ці питання, та нотаріусом не було розяснено його право і необхідність його як чоловіка згоди на посвідчення такого договору щодо будинку, який перебував у спільній власності подружжя. Сину ОСОБА_5 до теперішнього часу не було теж відомо про зазначені обставини. В свою чергу, ОСОБА_9 та його родина протягом усього часу визнавали, що саме вона (позивач) залишається власником будинку, вони ніколи не претендували на даний будинок, визнаючи його її (позивача) власністю, не приймали участі у відновленні будинку, підтримання його у належному стані, проведенні ремонтних робіт, оплаті комунальних послуг. Вона (позивач) продовжує володіти та користуватися зазначеним будинком. Для спрощення повернення сторін за договором дарування у первісний стан була досягнута домовленість шляхом повернення їй (позивачу) будинку по оформленню заяви про прийняття спадщини, разом з тим, після смерті ОСОБА_9, зясувалося, що останній залишив заповіт, за яким серед спадкоємців вона (позивач) не значиться, спадкоємцями за законом, які подали заяви про прийняття спадщини, є син спадкодавця ОСОБА_6 та дружина спадкодавця ОСОБА_3

З огляду на викладене вище, та з посиланням на ст.ст.48, 61, 153 ЦК України (в редакції 1963 року), позивач просила визнати договір дарування від 24 лютого 2001 року, укладений між нею та ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №732, щодо житлового будинку №19 по вул.2-га Світлогорська у м.Кіровограді недійсним з моменту укладення та повернути сторони у первісний стан.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Кіровограда від 12.02.2014 року допущено до участі в зазначеній цивільній справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5

Третя особа з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_7, в якому просив визнати договір дарування від 24 лютого 2001 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №732, щодо житлового будинку №19 по вул.2-га Світлогорська у м.Кіровограді недійсним з моменту укладення та повернути сторони у первісний стан, з тих підстав, що зазначений договір не відповідає вимогам закону та порушує його (третьої особи) права. На обгрунтування позовних вимог зазначив, що спірний будинок було придбано 17 липня 1990 року його батьками позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_11, які перебували у шлюбі, за їх спільні кошти, та є спільною власністю подружжя. На час придбання будинку він був неповнолітнім, після придбання будинку він разом з батьками проживав та був зареєстрованим за вказаною вище адресою. Після смерті батька ОСОБА_11, який помер 05 березня 2008 року він залишався спадкоємцем першої черги як син спадкодавця, та має право на частину спірного будинку від належної його батьку як подружжю 1/2 частини будинку. Крім того, зазначив, що ОСОБА_9 є його дядьком та братом його матері ОСОБА_1 на меті переїзду якого в м.Кіровоград на постійне місце проживання, отримання громадянства було необхідним наявність у нього будь-якої власності нерухомого майна, що мало наслідком укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 24 лютого 2001 року договору дарування. Окрім того, зазначив, що після смерті дядька ОСОБА_9, йому стало відомо про наявність зазначеного договору дарування, який був укладений між ним (ОСОБА_8К.) та позивачем (його матірю ОСОБА_1К.) без згоди його батька ОСОБА_11, якому належить 1/2 частина як спільного майна подружжя.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Кіровограда від 23.04.2014 року позовну заяву ОСОБА_1, третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5 в частині позовних вимог до приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_7 залишено без розгляду, та в порядку ст.35 ЦПК України залучено приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_7 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову на стороні відповідача.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Кіровограда від 19.12.2014 року залучено до участі в зазначеній цивільній справі в якості співвідповідача ОСОБА_6 та в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_8.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 під час судового розгляду справи позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позові, просила позов задовольнити.

Позивач ОСОБА_1, будучи присутньою в судовому засіданні 09.04.2015 року, позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених в позові, просила позов задовольнити, на обгрунтування позовних вимог зазначила, що дійсно 24 лютого 2001 року між нею та її братом ОСОБА_9 було укладено договір дарування, за яким вона подарувала брату будинок №19 по вул.2-га Світлогорська у м.Кіровограді, при цьому зазначений договір було укладено формально з метою можливості переїзду її брата на постійне місце проживання разом з сімєю з ОСОБА_10, наявності у брата зареєстрованого місця проживання та наявності у нього на праві власності нерухомого майна, отримання ним громадянства України, створення брату комфортних умов для проживання, при цьому її брат, а також вся його сімя на родинній раді вважали, що будинок належить їй і вона залишається власником будинку. Крім того, зазначила, що після укладення договору дарування вона постійно проживала разом з братом в зазначеному будинку, фактично будинок брату не передавався, за свої особисті кошти проводила ремонтні роботи в будинку, провела в будинок газо-, та водопостачання, електропостачання, оплачувала за власні кошти комунальні послуги. Також зазначила, що на час укладення договору дарування вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11, і про це було достеменно відомо приватному нотаріусу ОСОБА_7, однак остання не розяснила їй про необхідність обовязкової згоди її чоловіка на укладення договору дарування.

Третя особа з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи, причини не явки суду не відомі. Представник третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_13, будучи присутньою в попередніх судових засіданнях, позовні вимоги підтримала, посилаючись при цьому на обставини, зазначені в позові третьої особи, просила позов задовольнити, вказуючи на те, що третя особа ОСОБА_5 проживав разом з батьками, будинок №19 по вул.2-га Світлогорська у м.Кіровограді був придбаний у 1990 році під час перебування батьків у шлюбі, у звязку з чим він належав їм на праві спільної сумісної власності подружжя, тобто по 1/2 частині зазначеного будинку. Після смерті батька ОСОБА_5, який помер 05.03.2008 року, він (третя особа ОСОБА_5О.), будучи спадкоємцем першої черги за законом, фактично прийняв спадщину після смерті батька. Про укладення 24 лютого 2001 року між його матірю ОСОБА_1 та його дядьком ОСОБА_9 договору дарування будинку №19 по вул.2-га Світлогорська у м.Кіровограді, без нотаріально наданої згоди його батька ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_5 дізнався лише з моменту предявлення позивачем ОСОБА_1 позову, при цьому третя особа ОСОБА_5 вважає, що зазначеним договором дарування порушуються його майнові права, так як він, як спадкоємець першої черги за законом мав право на 1/2 частину зазначеного спірного будинку, яка за законом, який регулює сімейні правовідносини, належала його батьку ОСОБА_5

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала, вважаючи позови позивача ОСОБА_1 та третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5 необгрунтованими та безпідставними, просила відмовити в їх задоволенні. На обгрунтування заперечень зазначила,що із змісту договору дарування від 24.02.2001 року, який було укладено між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_9, позивач ОСОБА_1 не ставила будь-яких умов щодо повернення їй будинку №19 по вул.2-га Світлогорська у м.Кіровограді, приватним нотаріусом договір дарування було посвідчено без будь-яких умов, що підтверджується договором дарування. Крім того, представник відповідача зазначила, що безпідставними з посиланням на ст.48 ЦК України ( в редакції 1963 року) являються твердження позивача ОСОБА_1 про те, що договір дарування є недійсним, так як він на момент заключення не відповідав вимогам закону, так як на момент укладення договору дарування позивач перебувала в шлюбі з ОСОБА_11 і спірний будинок є їх спільною сумісною власністю, та при посвідченні договору дарування, нотаріусом не було розяснено їй права чоловіка та необхідність його згоди на посвідчення договору дарування, з тих підстав, що на момент посвідчення договору дарування позивач ОСОБА_1, як дарувальник за Договором, надала нотаріусу паспорт, в якому був відсутній штамп про реєстрацію шлюбу, крім того, в оригіналі договору дарування є підпис позивача ОСОБА_1 під її заявою про те, що будинок є її особистою власністю і що в шлюбі вона не перебуває. Крім того, є підпис обдаровуваного ОСОБА_9 про те, що йому відомо про вищезазначені дарувальником факти. Крім того, на момент укладення договору дарування позивач була зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_1 по вул.Володарського у м.Кіровограді, ОСОБА_11 на момент укладення договору дарування був зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2, де проживав до моменту смерті 05.03.2008 року. В будинку №19 по вул.2-га Світлогорська позивач ОСОБА_1 та члени її сімї не проживали, при цьому позивачем не проводився капітальний ремонт будинку, не несла вона і витрат на оплату комунальних послуг за утримання зазначеного будинку, Представник відповідача також зазначила, що ОСОБА_1 умисно ввела в оману нотаріуса про те, що на момент укладання договору дарування вона не перебувала в зареєстрованому шлюбі, на підставі чого оспорювати зазначений договір дарування мав право лише чоловік ОСОБА_1 ОСОБА_11, в свою чергу, останній, протягом 8-ми років, і до моменту смерті, з позовом до суду про визнання договору дарування недійсним не звертався. Окрім того, вважає, що договором дарування від 24 лютого 2001 року не порушені також і права третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5, оскільки на момент укладення Договору, останній був повнолітнім, будь-якого відношення до будинку, який було подаровано позивачем ОСОБА_1 ОСОБА_9 він не мав, він також не являвся і власником зазначеного будинку. Обдаровуваний ОСОБА_9 помер 24 лютого 2013 року і лише після його смерті позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, встановленого ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року), який не підлягає поновленню, та є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском строку позовної давності.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не зявився, повідомлений судом про час та місце судового розгляду справи, в порядку ч.2 ст.158 ЦПК України подав заяву від 23 лютого 2015 року про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги вважав обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Третя особа без самостійних вимог на предмет позову ОСОБА_8 повідомлена про час та місце судового розгляду справи, шляхом направлення за адресою АДРЕСА_1, та отримання останньою 18.02.2015 року судових документів (судової повістки, ухвали по залучення її до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору від 19.12.2014 року, копій позовних заяв ОСОБА_1, третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5О.), разом з тим, до суду не зявилася, позицію з приводу предявлених позовів не висловила, заяви, клопотання на адресу суду не надходили.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_7 в судове засідання не зявилася, разом з тим, будучи присутньою в попередніх судових засіданнях надала пояснення з приводу предявлених позовів позивача ОСОБА_1 та третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5, вважаючи позови безпідставними, просила відмовити в їх задоволенні, при цьому, не заперечувала факту, що нею дійсно 24 лютого 2001 року був посвідчений договір дарування, сторонами за яким були дарувальник ОСОБА_1 та обдаровуваний ОСОБА_9, при цьому, при укладенні зазначеного договору ОСОБА_1 був наданий паспорт серії ЕА235761, виданий 31 січня 1997 року Кіровським РВ УМВС України в Кіровоградській області, в якому на сторінці «Сімейний стан» не було штампу про реєстрацію шлюбу, в звязку з чим дарувальник надала їй заяву про самостійне придбання житлового будинку, зміст якої був доведений до відома обдаровуваного. Ніяких додаткових умов щодо повернення ОСОБА_9 подарованого будинку ОСОБА_1 в договорі не зазначалось, так як про це сторони їй не заявляли. Договір ними був прочитаний і підписаний в тій редакції, яка була з ними узгоджена. Крім того, приватний нотаріус також зазначила, що якщо позивач дійсно, на момент укладання договору дарування перебувала в зареєстрованому шлюбі, то вона сама особисто ввела в оману нотаріуса та обдаровуваного, при цьому, претензії щодо неправомірності дій при відчуженні будинку мав би предявляти безпосередньо сам чоловік позивача ОСОБА_1 ОСОБА_11, однак жодних дій з цього приводу останнім не здійснювалося. На момент укладання договору дарування позивач була зареєстрована і мешкала за адресою АДРЕСА_2, а обдаровуваний був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_3 в будинку по вул.Кримській, 114. Також вважає, що позивач ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності на звернення до суду з позовом без поважних причин.

Заслухавши представника позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_14, заперечення проти позову представника відповідача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4, враховуючи надані в попередніх засіданнях пояснення представника третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_13, третьої особи без самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса ОСОБА_7, дослідивши докази по справі в їх сукупності, зясувавши підстави та предмет позовів, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулися позивач та третя особа з самостійними вимогами на предмет спору, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1, а також позову третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5 слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення, під якими розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, право вибору способу судового захисту належить позивачеві і такі способи захисту визначені законом, при цьому способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч.1 ст.16 ЦК України.

За приписами ст.4 ЦПК України при здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законом.

Окрім того, умовою звернення до суду повинно бути дійсне або добросовісно передбачуване порушення субєктивного права позивача, будь-яке інше звернення до суду є зловживання правом.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24 лютого 2001 року між позивачем ОСОБА_1, як Дарувателем, та ОСОБА_9, як Обдарованим, було укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_9 прийняв в дар жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в м.Кіровограді по вул.2-ій Світлогорській, 19, який належить Дарувателю на підставі дублікату договору купівлі-продажу, виданого Кіровоградським обласним державним нотаріальним архівом 22.02.2001 року за реєстром №26, зареєстрованого Кіровоградським БТІ 22.02.2001 року за №21141/120.

Зазначений договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстровано в реєстрі за №732.

Судом також встановлено, що 24 лютого 2013 року ОСОБА_9 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-ОЛ №172789, актовий запис за №565.

25 червня 2013 року до приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_15 з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 за законом, яка зареєстрована в Книзі обліку та реєстрації спадкових справ під №4, звернулася ОСОБА_1 (приватним нотаріусом заведена спадкова справа за №03/2013), якій спадкодавець був рідним братом.

03 серпня 2013 року з заявою про прийняття спадщини за заповітом, складеному спадкодавцем ОСОБА_9, та посвідченому 07.02.2007 року державним нотаріусом першої Кіровоградської державної нотаріальної контори за реєстром №3-242, яка зареєстрована у книзі обліку та реєстрації спадкових справ під №7 звернувся син спадкодавця ОСОБА_16.

Відповідно до заповіту, складеному ОСОБА_9 07.02.2007 року, належні йому на праві приватної власності житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та земельну ділянку, на якій він розташований, що знаходиться у м.Кіровограді на вул.Кірова за №62, автомобіль марки ВАЗ210443, 2005 року випуску, ОСОБА_9 заповів ОСОБА_16; належні йому на праві приватної власності житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та земельну ділянку, на якій він розташований, що знаходиться у м.Кіровограді на вул.Світлогорській за №19, ОСОБА_9 заповів ОСОБА_8.

30 серпня 2013 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_15 винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою на підставі ст.49 Закону України «Про нотаріат», п.п.31, 32, 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її брата ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, який помер 24 лютого 2013 року, на житловий будинок №19, який розташований у м.Кіровограді, вул.2-га Світлогорська. Підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом заявнику ОСОБА_1 вказано на те, що вона є спадкоємцем 2-ої черги за законом, при цьому, крім неї, спадкоємцями є дружина спадкодавця ОСОБА_9 ОСОБА_3, яка прийняла спадщину в порядку ст.1268 ЦК України, та син спадкодавця ОСОБА_9 ОСОБА_6, який прийняв спадщину за заповітом, складеному спадкодавцем ОСОБА_9 07.02.2007 року, Крім того, ОСОБА_1 також не вказана серед спадкоємців спадкодавця ОСОБА_9 за зазначеним заповітом.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, враховуючи норми ст.ст.27, 31 ЦПК України, позивач, який вважає, що його субєктивне право порушене, самостійно визначає предмет та підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Відповідно до ст.34 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, мають усі процесуальні права та обовязки позивача.

Підставу позову складають власне не норми матеріального права, які просить застосувати позивач, а зазначення фактичних обставин, якими позивач обгрунтовує свої вимоги, та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин.

Як на підстави позовних вимог про визнання договору дарування недійсним позивач посилалася на те, що на час укладання 24 лютого 2001 року зазначеного вище Договору вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11, та предмет договору дарування - будинок №19 по вул. 2-ій Світлогорській у м.Кіровограді є спільною сумісною власністю подружжя, так як був придбаний у шлюбі, при цьому нотаріусом їй не було розяснено необхідність отримання згоди чоловіка на посвідчення договору.

На зазначені підстави позовних вимог посилався також ОСОБА_5 як третя особа з самостійними вимогами на предмет спору.

Крім того, позивач, як на підстави позовних вимог посилалася також на те, що договір дарування є формальним, будинок фактично не передавався за договором дарування стороні договору ОСОБА_9, після укладення договору дарування вона проживала разом зі своєю сімєю в будинку та несла особисті витрати на його утримання та оплату комунальних послуг.

В свою чергу, третя особа з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5, крім підстав позову, зазначених вище, посилався також на те, що спірний будинок було придбано 17 липня 1990 року його батьками позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_11, які перебували у зареєстрованому шлюбі, за їх спільні кошти, а тому він є спільною власністю подружжя, на підставі чого, при нотаріальному посвідченні даного договору необхідним було отримання письмової згоди чоловіка ОСОБА_1 та його батька ОСОБА_11, крім того, після смерті батька ОСОБА_11, який помер 05 березня 2008 року, він залишався спадкоємцем першої черги як син спадкодавця, та має право на спадкування за законом на частину спірного будинку від належної його батьку як подружжю 1/2 частини будинку.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст.717 ЦК України (в редакції 2003 року) за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1 ст.718 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо), - є прийняттям дарунка (ч.ч.1, 4 ст.722 ЦК України).

Цивільний кодекс України передбачає наступні підстави припинення договору дарування, до яких належать: відмова однієї зі сторін від договору; розірвання договору дарування та визнання договору недійсним.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи те, що цивільні відносини між сторонами виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2003 року, суд вважає за необхідне при вирішенні спірних правовідносин застосувати положення Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року, які також кореспондують вищезазначені норми.

Зокрема, відповідно до ст. 243 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу (ст.244 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року).

За правилами ст.227 та 244 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір дарування повинен бути укладений в письмовій формі, нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин, та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Крім того, статтею 153 ЦК (в редакції 1963 року) визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами у потрібній у належних випадках формі за всіх істотних умов досягнуто згоди. Істотними умовами є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди.

Окрім того, цивільний закон визначає, що при укладенні правочину, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх дітей.

При цьому, з дослідженого в судовому засіданні договору дарування судом встановлено, що відповідно п.п.8, 9 Договору сторони (Даруватель та Обдарований) підтвердили, що зазначений договір не носить характеру мнимої чи удаваної угоди, зі змістом ст.ст.48, 55-58 Цивільного кодексу сторони ознайомлені. Зміст ст.243 ЦК України, ст.4 Закону України «Про власність» , ст.ст.22, 30 Земельного кодексу України сторонам розяснено.

Крім того, із змісту зазначеного договору дарування, будь-які додаткові умови щодо повернення обдарованим ОСОБА_9 будинку дарувателю ОСОБА_1 не зазначені.

Судом також встановлено, що в момент нотаріального посвідчення договору дарування волевиявлення дарувальника ОСОБА_1 було вільним, відповідало її волі, що підтверджується її підписом в договорі дарування, та не спростовані зазначені обставини позивачем та в її інтересах представником під час судового розгляду справи.

24 лютого 2001 року зазначений Договір посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_7, та зареєстровано в реєстрі за №732.

Момент вчинення правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації відповідно до статей 210, 640 ЦК України повязується з державною реєстрацією. Така умова передбачалась і вимогами статті 128 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), право власності у набувача майна виникає з моменту його реєстрації та передачі цього майна.

Відповідно до інформації ОКП «Кіровоградське ООБТІ» від 20 лютого 2015 року ОСОБА_1 була власником житлового будинку з надвірними будівлями на підставі договору дарування від 17.07.1990 року №1-1493 (в подальшому дублікат від 22.02.2001 року договору купівлі-продажу від 17.07.1990 року р1-1493), який подарувала ОСОБА_9 (договір дарування від 24.02.2001 року №732), при цьому, судом відзначається, що зазначений договір дарування, відповідно до вимог чинного на час укладення договору дарування законодавства, був зареєстрований в Кіровоградському ООБТІ, тим самим відбулася державна реєстрація даного договору відповідним органом, а обдаровуваний за договором дарування ОСОБА_9 прийняв дарунок та набув права власності на будинок №19 по вул.2-га Світлогорська у м.Кіровограді.

Положеннями ст.ст.42, 43, 44 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) визначалося, що угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній); письмові угоди повинні укладатись в письмовій формі; у письмовій формі повинні укладатись угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР;інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми, письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі (ст.45 ЦК України в редакції 1963 року).

Стаття 47 ЦК Української РСР визначала, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до ст.48 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до ст.ст.22, 23 Кодексу про шлюб та сімю (в редакції 1969 року, чинній на момент виникнення правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Крім того, відповідно до п.10 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. N 18/5 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та нотаріального посвідчення договору дарування, який є предметом спору) при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій, і особу громадянина, який підписався за нього.

Установлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які унеможливлюють будь-які сумніви щодо особи громадянина.

Документи, що посвідчують особу громадян, які звернулись за вчиненням нотаріальних дій, їх представників або представників установ, підприємств і організацій, повертаються особам, що їх подали, без залишення копій, але в реєстрі записується найменування документа, його номер, дата видачі й найменування установи, яка видала документ.

Відповідно до п.п.27, 28 Розділу ІІІ Інструкції нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму. Відповідно до чинного законодавства обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають:договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку, іншого нерухомого майна (статті 227, 242, 244, 426 Цивільного кодексу). Нотаріуси зобов'язані роз'яснити сторонам зміст і значення поданих ними проектів угод і перевірити, чи відповідає зміст посвідчуваних угод вимогам закону і дійсним намірам

сторін.

Угоди про відчуження або заставу майна подружжя, що належить їм на праві спільної сумісної власності, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення, можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого із подружжя (стаття 23 Кодексу про шлюб та сім'ю ( 2006-07 ) (п.35 Розділу ІІІ Інструкції).

Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на відчуження або заставу спільного майна повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку або підприємством, установою, організацією, в якій він працює чи навчається, житлово-експлуатаційною організацією за місцем його проживання, або адміністрацією стаціонарного лікувально-профілактичного закладу, в якому він перебуває на лікуванні. Засвідчувати справжність підпису не потрібно, якщо чоловік або дружина відчужувача особисто подасть нотаріусу заяву про згоду на відчуження. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, перевіряє справжність його підпису, про що робить відмітку на заяві, і вказує назву документа, який посвідчує особу, номер, дату видачі і назву установи, що його видала.

В свою чергу, відповідно до п.36 Розділу ІІІ Інструкції угода про відчуження або заставу майна, яка потребує обов'язкової нотаріальної форми, може бути посвідчена без згоди другого з подружжя, якщо з правовстановлюючого документа, свідоцтва про шлюб та інших документів видно, що зазначене майно є не спільною, а особистою власністю одного з подружжя (набуте до реєстрації шлюбу, одержане під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, здійснено поділ майна, набутого під час перебування

в зареєстрованому шлюбі тощо). Про перевірку цієї обставини нотаріус робить відмітку на примірнику договору (угоди), що залишається в державній нотаріальній конторі чи у приватного нотаріуса, з посиланням на реквізити відповідних документів, якщо ці документи не приєднуються до договору.

При посвідченні договору про відчуження або заставу майна від

імені особи, у якої немає чоловіка або дружини (неодружена чи неодружений, в шлюбі не перебуває, вдова, вдівець), в державну нотаріальну контору чи приватному нотаріусу відчужувачем подається письмова заява про це. Нотаріус доводить зміст такої заяви до

відома другого учасника угоди, який на підтвердження того, що ця обставина йому відома, підписується на заяві. Така заява повиннавиходити особисто від відчужувача, а у разі вчинення угоди через представника - від представника, якщо відчужувач надав йому право при оформленні угоди подавати від його імені відповідні заяви.

З огляду на зазначені положення, судом відзначається, що в договорі дарування від 24 лютого 2001 року дарувальник ОСОБА_1 заявою підтвердила про те, що згаданий в договорі жилий будинок з надвірними будівлями вона придбала самостійно, в шлюбі не перебуває.

Обдаровуваний ОСОБА_9 в договорі зазначив про те, що йому про зазначений факт відомо.

При нотаріальному посвідченні договору дарування факт самостійного придбання жилого будинку відчужувачем нотаріусом перевірено по відсутності штампу ЗАГСу у паспорті, реквізити якого записані в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій.

Відповідно до витягу з реєстру реєстрації нотаріальних дій під номером нотаріальної дії №732, зазначено особу, для якої вчинено нотаріальну дію ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_6, документ, що встановлює громадянина - паспорт серії ЕА 235761, виданий 31 січня 1997 року Кіровським РВ УМВС України в Кіровоградській області.

Під час судового розгляду справи судом було безпосередньо досліджений наданий позивачем ОСОБА_1 паспорт серії ЕА 235761, виданий 01 січня 1997 року Кіровським РВ УМВС України в Кіровоградській області, в якому в Розділі «Сімейний стан» відсутні відомості щодо зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_11

Зазначені обставини позивачем ОСОБА_1, не спростовані, при цьому відсутність в паспорті відомостей щодо зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_11 позивач пояснила тим, що попередній паспорт нею було втрачено, взамін втраченого паспорта вона отримала новий паспорт, в якому дійсно відсутні відомості щодо зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_11, відсутність зазначених відомостей пояснила не внесенням їх до паспортного документа органом, який його видавав.

З огляду на встановлені судом обставини, судом не приймаються до уваги твердження позивача, а так само доводи представника третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору, про те, що нотаріусом їй (позивачу) не було їй розяснено необхідність письмової згоди чоловіка, крім того, нотаріусу було достеменно відомо про її перебування у шлюбі з ОСОБА_11, оскільки вони є голослівними, та не підтверджуються належними доказами, в той час як доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Як на іншу підставу позову позивач ОСОБА_1 вказувала на те, що передача дарунка, яким є обєкт нерухомого майна житловий будинок №19-а по вул.2-га Світлогорська у м.Кіровограді, не відбулася, договір було укладено формально, з метою отримання ОСОБА_9 громадянства України, після укладення договору дарування вона залишалася власником будинку, несла витрати на його утримання, з тих підстав, що як встановлено вище, після укладення договору дарування та його нотаріального посвідчення, будинок було зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_9 в ООБТІ, останній проживав в будинку до моменту смерті, 24 лютого 2013 року, що не заперечувалося і позивачем по справі, крім того, підтверджується довідкою УДМС України в Кіровоградській області від 14.08.2013 року, згідно з якою постійно зареєстрованим з 28.05.2002 року по 24.02.2013 року місце проживання ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_7, громадянина республіки ОСОБА_10, значилося за адресою м.Кіровоград, вул.2-га Світлогорська, 19.

Крім того, з наданих представником відповідача ОСОБА_3 фотокопій розрахункових книжок по оплаті житлово-комунальних послуг та квитанцій по оплаті за житлово-комунальні послуги, зокрема, електропостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення, судом встановлено, що розрахункові книжки виписані на імя споживача ОСОБА_9, від імені якого здійснювалися періодичні проплати за надані послуги, крім того, в розрахункових книжках вказано кількість прописаних осіб 1 особа, чим спростовуються доводи позивача про те, що в зазначеному будинку вона проживала разом зі своєю сімєю.

Окрім того, встановлено, що ОСОБА_9 ніс витрати по утриманню будинку, що підтверджується, зокрема, договором про надання платних послуг технічним відділом від 14 липня 2008 року ВАТ по газифікації та газопостачанню «Кіровоградгаз», актом приймання виконаних робіт на видачу технічних умов та погодження робочого проекту за 14 липня 2008 року.

В свою чергу, доводи позивача ОСОБА_1 про те, що вона була зареєстрована та фактично проживала за вказаною адресою, одноособово несла витрати по утриманню будинку, оплачувала комунальні послуги, суд оцінює критично, оскільки, як встановлено під час судового розгляду справи, остання зареєструвалася за вказаною адресою в 2013 році, після смерті ОСОБА_9, належних доказів оплати комунальних послуг за період з 2002 року по 2013 рік позивачем не надано, також не надано належних доказів щодо проведення в будинку ремонтних робіт за рахунок позивача.

Критично суд оцінює і надані позивачем укладені нею, як з власником будинку №19-а по вул.2-га Світлогорська у м.Кіровограді, з ОКВП «Кіровоградводоканал» та ВАТ «Кіровоградгаз» договорів на водо- та газопостачання, з тих підстав, що вони укладені у 2014 році, після смерті ОСОБА_9, та після звернення позивача до суду, крім того, відзначається, що договір №38849 від 08.01.2014 року про надання населенню послуг з газопостачання ОСОБА_1 не підписаний, а договір про надання населенню послуг з централізованого питного водопостачання та водовідведення від 08.01.2014 року, який укладено з ОСОБА_1 як з власником будинку, при цьому з інформації ОКВП «Дніпро-Кіровоград» від 06.05.2014 року встановлено, що 08.01.2014 року на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.1990 року та оглянутого оригіналу домової книги з ОСОБА_1, яка являється абонентом підприємства, було укладено договір про надання послуг з централізованого питного водопостачання №150466 від 08.01.2014 року.

При цьому, судом відзначається, що 22 лютого 2001 року державним нотаріусом Кіровоградського обласного державного нотаріального архіву ОСОБА_1 було видано дублікат зазначеного договору купівлі-продажу від 17 липня 1990 року замість втраченого оригіналу договору купівлі-продажу.

Допитані в судовому засіданні за клопотанням позивача ОСОБА_1 свідки надали суду пояснення відповідно до яких, власником будинку №19-а по вул.2-га Світлогорська у м.Кіровограді вони вважали ОСОБА_1, її брат ОСОБА_9 за життя завжди вважав власником будинку ОСОБА_1

Так, свідок ОСОБА_17Й, яка проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_8 з 1966 року, пояснила, що будинок №19 по вул.2-га Світлогорська у 1990 році купила позивач ОСОБА_1, провела в будинок газ, воду, в подальшому забрала на постійне місце проживання з ОСОБА_10 свого брата ОСОБА_9, та проживала разом з ним та зі своєю сімєю за вказаною адресою, при цьому, ОСОБА_9 визнавав, що будинок належить на праві власності його сестрі ОСОБА_1, дружина ОСОБА_9 - ОСОБА_3 за вказаною адресою не проживала, бачила її декілька разів, причини не проживання їй не відомі. Крім того, свідок пояснила, що ОСОБА_1 звернулася до неї з проханням написати заяву про не проживання за вказаною адресою ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_18 пояснила, що вона проживає по сусідству з 1960 року, у 1990 році ОСОБА_1 придбала будинок, після чого постійно проживали в будинку ОСОБА_1, її чоловік ОСОБА_11 та їх син ОСОБА_5, в будинку також періодично проживали родичі ОСОБА_1, при цьому ОСОБА_1 в будинку на вул.Кірова у м.Кіровограді поселила племінника ОСОБА_11 з сімєю, в будинку по вул.2-га Світлогорська проживали її брат ОСОБА_9, дружина її брата ОСОБА_9 ОСОБА_3 проживала або в Ташкенті, або у сина у м.Кіровограді за іншою адресою. Зі слів ОСОБА_9 їй відомо, що останній визнавав, що будинок належить на праві власності ОСОБА_1 і вона залишається власником будинку, він власником будинку себе не вважав, всі ремонти в будинку проводила ОСОБА_1, на теперішній час в будинку ніхто не проживає, періодично навідується до будинку ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_19 зазначила, що вона є головою квартального комітету №21 з квітня, 2010 року і по теперішній час, довідки про місце проживання особи видає на підставі відомостей з будинкової книги та паспортних даних. Вказала, що влітку, 2013 року до неї звернулися ОСОБА_3 із сином про видачу довідки про місце проживання ОСОБА_3 за адресою м.Кіровоград, вул.2-га Світлогорська, 19-а у м.Кіровограді, та нею було видано таку довідку, в подальшому до неї звернулася ОСОБА_1, яка повідомила їй, що ОСОБА_3 за вказаною адресою не проживає, у звязку з чим нею було опитано сусідів, та в подальшому складено акт від 06.09.2013 року про те, що видана нею довідка №907 від 30.07.2013 року про те, що ОСОБА_3 проживає за вказаною вище адресою є недійсною, так як була виписана згідно реєстрації в будинковій книзі без перевірки фактичного проживання особи.

Судом не приймаються до уваги покази зазначених свідків, оскільки, відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, більш того, як розяснив в п.12 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»

Пленум Верховного Суду України зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Не приймаються судом до уваги і доводи третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5 про те, що він як спадкоємець першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_11, який помер 05 березня 2008 року, має право на спадкування належного батьку у спільній сумісній власності подружжя майна, а саме: 1/2 частини будинку №19 по вул.2-га Світлогорська у м.Кіровограді, який було придбано батьками у період зареєстрованого шлюбу, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_5 народився 11 травня 1977 року, актовий запис за №456, його батьками в свідоцтві про народження зазначені мати ОСОБА_1 та батько ОСОБА_5

05 березня 2008 року ОСОБА_11 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть, актовий запис в Книзі реєстрації смертей за №781 від 06 березня 2008 року.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Під час судового розгляду справи судом не встановлено, що будинок №19 по вул.2-га Світлогорська у м.Кіровограді, чи його частина входив до складу спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_11, який помер 05 березня 2008 року, і за життя батько третьої особи ОСОБА_5 ОСОБА_11 не вважав свої права порушеними та до суду за захистом порушених прав не звертався, права власності на вказаний будинок не набував, а так само не ставив питання про визнання договору дарування не дійсним.

Представник відповідача ОСОБА_3 зазначала також про те, що позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, встановленого ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року), який не підлягає поновленню, та є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском строку позовної давності.

З огляду на зазначене, судом відзначається, що згідно з п.п.6, 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України ( у редакції від 16.01.2003 року) правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Таким чином, правила про позовну давність застосовуються за положеннями ЦК Української РСР.

Відповідно до ст.ст.71, 75, 80 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлювався в три роки, при цьому, вимога про захист порушеного права приймалася до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності.

Підставою для відмови в позові було закінчення строку позовної давності до предявлення позову.

Позовна давність застосовувалася судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до положень ЦК України (в редакції 2003 року) загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до ч.ч.2, 3, 4, 5 ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В свою чергу, як розяснив в п.11 Постанови «Про судове рішення в цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14 Пленум Верховного Суду України, - встановивши, що строк для звернення з заявою пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Із аналізу змісту положень ст.ст. 1, 3 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України випливає, що право на судовий захист повязане виключно з порушенням субєктивного права позивача, при цьому суд захищає лише порушені права позивача, обставини дійсного (реального) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач, та відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту субєктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача.

З огляду на викладене вище, судом також відзначається, що за принципом змагальності, визначеним в ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, на позивача ОСОБА_1, третю особу з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5 поряд із обовязком довести факт порушення свого субєктивного права відповідачами, також покладено обовязок довести підставу позову, а саме: обставини, якими вони обґрунтовують свої позовні вимоги і з якими закон повязує настання певних правових наслідків, тобто, із цих положень випливає необхідність доведення таких фактів: наявність обставин, з якими закон повязує настання певних правових наслідків для позивача (тобто доведення заявленої підстави позову) та факт порушення його субєктивного права відповідачем, в свою чергу, позивач ОСОБА_1 та в її інтересах представник, третя особа з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5 та в його інтересах представник, під час судового розгляду справи не довели суду, шляхом подання належних та допустимих доказів, зазначених фактів, що є підставою для відмови в задоволенні як позову позивача ОСОБА_1, так і позову третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5 за недоведеністю (необґрунтованістю) позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.3, 4, 10, 11, 15, 59, 60, 88, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, третіх осіб без самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Кіровоградської області ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним з моменту посвідчення договору дарування від 24 лютого 2001 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_9, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстровано в реєстрі за №732, та повернення сторін у первинний стан,- залишити без задоволення.

Позов третьої особи з самостійними вимогами на предмет позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, третіх осіб без самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Кіровоградської області ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним з моменту укладення договору дарування від 24 лютого 2001 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_9, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстровано в реєстрі за №732,- залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Кіровоградської області через Ленінський районний суд м. Кіровограда.

Суддя Ленінського районного суду

м. Кіровограда Л.А. Іванова