АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4050/15 Справа № 201/8541/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Демидова С. О. Доповідач - Глущенко Н.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

23 вересня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна О.М., Деркач Н.М.

за участю секретаря - Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про розірвання договорів та повернення банківських вкладів, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 03.07.2014 року звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про розірвання договорів та повернення банківських вкладів, який неодноразово уточнювався / а. с. 2-7, 46-52, 112-118 /.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що 30.08.2013 року та 02.09.2013 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» були укладені договори банківського вкладу строком на 12 місяців кожний, за якими банк прийняв грошові суми вкладів у розмірі 183 535 грн. (цей вклад ним був доповнений 05.09.2015 року сумою 15465 грн. після чого сума вкладу склала 199000грн ) та 200 000 грн. відповідно.

Потім, 23.04.2014 року позивач звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з заявою про повернення вкладів (про дострокове розірвання договорів), оскільки протягом двох місяців не нараховувались відсотки по вкладам та були заблоковані вкладні рахунки.

Листами від 21.05.2014 року та від 18.06.2014 року позивачу було відмовлено в задоволенні заяви.

Такі дії банку позивач вважає неправомірними та такими, що порушують його права і законні інтереси, а тому просить суд: розірвати договір банківського вкладу № SAMDN1749 від 30.08.2013 року та додаткову угоду до нього від 30.08.2013 року і розірвати договір банківського вкладу № SAMDN3624 від 02.09.2013 року, що були укладені між ним та ПАТ КБ «Приватбанк»; стягнути з відповідача грошову суму в розмірі 201780,54 грн. за договором від 30.08.2013 року, проценти за користування коштами в розмірі 36552, 68 грн., 3% річних в розмірі 4842,73 грн., індекс інфляції в розмірі 38943,73 грн. та пеню в розмірі 35485,74 грн.; стягнути з відповідача за договором банківського вкладу від 02.09.2013 року 202887,67 грн. суму вкладу, проценти за користування коштами в розмірі 36763,24 грн.; 3% річних в розмірі 4869,30 грн., індекс інфляції в розмірі 39157,38 грн. та пеню в розмірі 35680,43 грн., а всього 319348,02 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати по оплаті автобусних квитків в розмірі 385,02 грн., витрати по оплаті на проживання в готелі м. Дніпропетровська в розмірі 399,30 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 2150 грн., а всього 2934,32 грн. / а. с. 112-118 /.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.02.2015 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні його позовних вимог /а. с. 126-132/.

З рішенням суду першої інстанції від 24.02.2015 року не погодився позивач - ОСОБА_2, який звернувся до суду з апеляційною скаргою, де просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, позивач вважає, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи / а. с. 139-142 /.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду, в силу ст. 309 ЦПК України, - скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, з наступних підстав.

Відмовляючи позивачу в його позовних вимогах суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних доказів, щодо укладення депозитних договорів та внесення грошових сум на депозитні рахунки, а також з того, що ПАТ КБ «Приватбанк» не може відповідати за договорами банківського вкладу, укладеними на території АР Крим до припинення її окупації. Крім того, суд першої інстанції вважає, що виплати позивачу по депозитним рахункам повинен здійснити АНО «Фонд захисту вкладників», який створений Російською Федерацією.

Однак, з такими висновками суду погодитися неможна оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи та нормам чинного матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 30.08.2013 року ОСОБА_2 звернувся до Севастопольської філії ПАТ КБ «Приватбанк» з заявою № SAMDN1749 на оформлення вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців».

Отже, 30.08.2013 року між позивачем та банком було укладено договір депозитного вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № SAMDN1749, відповідно якого позивачем було внесено вклад в сумі 183535 грн. строком до 30.08.2014 року зі сплатою 17% річних / а. с. 8 /.

Згідно додаткової угоди до договору № SAMDN1749 від 30.08.2013 року банк зобов'язався збільшити процентну ставку за вкладом на 2% річних / а. с. 9 /.

Потім, 02.09.2013 року ОСОБА_2 знову звернувся до Севастопольської філії ПАТ КБ «Приватбанк» з заявою № SAMDN3624 на оформлення вкладу «Депозит Плюс на 12 міссяців», чим самим між банком та позивачем було укладено договір депозитного вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № SAMDN3624 сума вкладу за яким склала 200000 грн. строком до 02.09.2014 року зі сплатою 17% річних / а. с. 10 /.

Також, 02.09.2013 року між банком та позивачем було укладено додаткову угоди до договору № SAMDN3624 від 02.09.2013 року згідно якої банк зобов'язався збільшити процентну ставку по вкладу на 2 % річних / а. с. 11 /.

Умовами обох договорів депозитних вкладів передбачено, що по кожному договору відкрито особистий рахунок по вкладу та рахунок/карта для зарахування відсотків по вкладу (по договору від 30.08.2013 року : особистий рахунок по вкладу № НОМЕР_1 та рахунок/карта для зарахування відсотків по вкладу НОМЕР_3; по договору від 02.09.2013 року: особистий рахунок по вкладу № НОМЕР_2 та рахунок/карта для зарахування відсотків по вкладу № НОМЕР_4).

Факт укладення між сторонами спірних договорів депозитних вкладів і внесення позивачем депозитних вкладів в установу банку підтверджується наданими для огляду суду апеляційної інстанції оригіналами: вище зазначених договорів та додаткових угод (копії яких знаходяться в матеріалах справи а. с. 8-11); квитанцій від 30.08.2013 року, 02.09.2013 року та від 05.09.2013 року (які містять підпис касира та електронно-цифровий підпис) про внесення ОСОБА_2 на рахунки, що відкриті по даним договорам, відповідно 183535 грн., 200000 грн. та 15465 грн. (копії яких знаходяться в матеріалах справи на а. с. 12); золотими картками для виплат по спірним договорам (копії яких знаходяться в матеріалах справи на а. с. 200-201).

На підтвердження доводів про існування на час розгляду справи невиконаних ПАТ КБ «Приватбанк» перед позивачем грошових зобов'язань підтверджується і наданою позивачем до суду довідкою банку від 26.05.2014 року №4303162, що отримана позивачем з інтернетсайту банку, яка була оглянута в судовому засіданні (копія якої знаходиться на а. с. 19), відповідно до якої ОСОБА_2 має у ПАТ КБ «Приватбанк» рахунок № НОМЕР_5 залишок грошових коштів на якому (станом на 26.05.2014 року) 201780, 54 грн., та рахунок № НОМЕР_6, залишок грошових коштів на якому (станом на 26.05.2014 року) 202887,67 грн.

Також, позивачем додано до позовної заяви копію виписки по картковим рахункам від 24.06.2014 року / а.с.20-23 /.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Позивач надав всі наявні у нього докази укладення з банком договорів депозитних вкладів та внесення відповідних сум депозитних вкладів, а відповідач не надав жодного доказу в спростування укладення таких договорів з позивачем та внесення відповідних сум депозитних вкладів не зважаючи на те, що апеляційним судом 22.04.2015 року було оголошено перерву по справі та зобов'язано відповідача надати відповідні докази, які з урахуванням правовідносин, що склалися між сторонами, знаходяться лише у відповідача (копії особових рахунків та рахунків для зарахування відсотків по вкладам по обом спірним договорам, а в разі відсутності таких рахунків надати відповідну довідку за підписом голови Правління банку чи іншої посадової особи та скріпленою печаткою банку; довідку про те, коли була припинена діяльність Севастопольської філії банку та положення про цю філію банку; довідку про те, хто був начальником департаменту по координації роботи з клієнтами Кримського регіонального управління в 2013-2014 роках для з'ясування чи вправі був підписувати відповідні довідки ОСОБА_3; довідку про те, яка знижена відсоткова ставка діяла в банку в період 2013-2015 років і на підставі якого документу вона встановлювалась) / а. с. 195-196 /.

ОСОБА_2 23.04.2014 року звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» із заявою про дострокове повернення суми вкладів / а. с.13 /. На це звернення грошові кошти банком позивачу не були повернені, банк просив зачекати до закінчення перевірки даних по вкладам / а. с. 14,15 /.

Умовами обох спірних договорів передбачено дострокове розірвання договорів та умови такого розірвання ( п.п.5,6 Договорів), згідно яких сторона повинна повідомити про таке розірвання за два банківських дні до дати розірвання договору.

Статтею 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до положень ст.1058 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року №492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за №1172/8493, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (п.1.8. Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (п.1.9. Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (п.1.10. Інструкції).

Пункт 10.1. Інструкції передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Пунктом 2.9 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 01 червня 2011 року №174, зареєстрованої в Міністерстві і юстиції України 25 червня 2011 року за №790/19528 (далі - "Інструкція"), встановлено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп "вечірня" чи "післяопераційний час"), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним і підписом САБ.

Аналіз зазначених правових норм дозволяє дійти висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Наведена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах №6-118цс14 від 29 жовтня 2014 року, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Як вбачається з вище наведеного, позивач надав суду для огляду оригінали договорів та квитанцій, що мають підпис касира та електронно-цифровий підпис, (копії яких залучені до матеріалів справи), які є належними доказами по справі, оскільки вони оформлені у відповідності з вимогами чинного законодавства, тобто в суді знайшли своє підтвердження обставини щодо укладення між сторонами спірних договорів депозитних вкладів та внесення позивачем відповідних грошових сум - вкладів.

За правилами ч.1, 2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Посилання відповідача на те, що він не повинен виконувати зобов'язання за договорами, кошти за якими вносились у відділенні банку на території АР Крим, котра на даний період часу окупована, - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки договір вкладу був укладений між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», як юридичною особою, місцезнаходженням якої є м. Дніпропетровськ.

Згідно зі ст.95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Відповідно до п.5 Постанови Правління Національного Банку України від 06 травня 2014 року №260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя», банки, в тому числі ПАТ КБ «Приватбанк», зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Судом встановлено, що позивач є громадянином України, який разом зі своїми шістьма дітьми зареєстрований та проживає на материковій території України по вул. Ватутіна,14 в с. Журавлиха Ставищенського району Київської області / а. с. 122/.

З електронного листування позивача в 2015 році з АНО «Фонд захисту вкладників» (Російської Федерації) вбачається, що ніякої компенсації щодо його вкладів в ПАТ КБ «Приватбанк» від фонду він не отримував / а. с.202-203 /.

Доводи відповідача про те, що зобов'язання за укладеними з позивачем договорами повинні виконуватись АНО «Фонд захисту вкладників» (що створений Російською Федерацією) за рахунок майна банку, яке знаходиться на території АР Крим, є безпідставними, оскільки ст.58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Невиконання ПАТ КБ «Приватбанк» своїх договірних зобов'язань по своєчасному і належному поверненню банківського вкладу є порушенням умов договору банківського вкладу і наведених вище норм Цивільного кодексу України.

Відповідачем не доведено суду, що його дії, щодо неповернення вкладу позивачу, відповідають вимогам укладеного договору або закону.

Вище наведене свідчить про наявність у банку обов'язку виплатити вкладнику сум депозитів.

На наведені факти суд першої інстанції не звернув уваги, у повному обсязі не встановив фактичні обставини, що призвело до неправильного вирішення спору та ухвалення незаконного рішення.

Крім того, розглядаючи справу "Золотас проти Греції", Європейський суд чітко вказав, що особа, яка розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, банк був зобов'язаний зберігати її, й у разі використання з метою одержання прибутку мав повернути еквівалентну суму вкладникові після припинення дії угоди. Отже, власник рахунку міг уважати, що його вклад у банку в безпеці, особливо при отриманні відсотків. Власник рахунку правомірно вважав, що буде повідомлений про ситуацію, яка загрожує суті угоди з банком і його фінансовим інтересам, щоб він міг завчасно зробити дії відповідно до закону та зберегти право на захист свого майна. Подібні довірчі відносини характерні для банківських операцій та банківської справи.

Відмовляючись повернути кошти, що належать клієнтові, банк порушує також і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також Першого протоколу, ратифікованих Україною. В абз.1 ст.1 протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При вище викладених обставинах справи, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача щодо розірвання спірних договорів та стягнення з відповідача грошових вкладів з банку на користь позивача підлягають задоволенню, тобто слід розірвати договір банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № SAMDN1749 від 30.08.2013 року та договір банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № SAMDN3624 від 02.09.2013 року, що укладені між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2, стягнувши з банку на користь позивача за договором банківського вкладу від 30.08.2013 року 201780,54 грн. - суму грошового вкладу і за договором від 02.09.2013 року 202887,67 грн. - суму грошового вкладу. Ці суми вкладів знаходились на рахунках позивача станом на 26.05.2014 року / а. с. 19 /.

Також, виходячи з встановлених судом обставин справи, умов укладених договорів від 30.08.2013 року і 02.09.2013 року та норм матеріального права, що вище зазначені в даному рішенні, - колегія суддів вважає, що підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення з банку на його користь відсотків по обом вкладам за період з 01.03.2014 року (з дня припинення нарахування процентів) по 11.02.2015 року (подання уточнених позовних вимог), тобто за 348 днів, по: договору від 30.06.2013 року - 36552,68 грн.; договору від 02.09.2013 року - 36753,24 грн. Розрахунки цих сум позивачем проведені правильно у відповідності з вимогами чинного законодавства та умовами договорів / а. с. 112-118 /.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зобов'язання з повернення банківського вкладу є грошовим зобов'язанням, невиконання якого створює підстави для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України, а отже є всі правові підстави про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення інфляційних нарахувань і 3% річних по обох спірних договорах.

Отже, з банку на користь позивача підлягають стягненню: по договору від 30.08.2013 року інфляційні нарахування (за період з 01.05.2014 року по 31.01.2015 року) складає 38943, 73 грн. ( 201781 грн.х 19,3% /100 =38943, 73), а по договору від 02.09.2013 року (за період з 01.05.2014 року по 31.01.2015 року) - 39157,38 грн. (202888грн.х 19,3% /100 =39157,38 грн).

Також, з банку на користь позивача підлягають стягненню: по договору від 30.08.2013 року 3% річних за період з 26.04.2013 року (дати коли повинен був бути розірваний договір та повернені кошти) по 11.02.2015 року (дата подачі уточнених позовних вимог), тобто за 292 дні, - в сумі 4842,73 грн.; по договору від 02.09.2013 року 3% річних за період з 26.04.2013 року (дати коли повинен був бути розірваний договір та повернені кошти) по 11.02.2015 року (дата подачі уточнених позовних вимог), тобто за 292 дні, - в сумі 4869,30 грн.

Розрахунок вище вказаних сум позивачем проведено правильно у відповідності з встановленими обставинами, умовами договорів та вимогами чинного законодавства / а. с. 112-118 /.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з банку на його користь пені по обом спірним договорам на підставі ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», то колегія суддів вважає за необхідне відмовити в цих вимогах, так як позивач не є суб'єктом правовідносин за цим Законом.

Також, колегія суддів вважає, що не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_2 про стягнення з банку на його користь судових витрат на правову допомогу в сумі 2150 грн., з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України - до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема і витрати на правову допомогу, які визначені ст. 84 ЦПК України.

Розподіл судових витрат між сторонами визначений ст. 88 ЦПК України, зокрема частиною першою цієї статті передбачено, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що між адвокатом Водопяновим О.В. та позивачем ОСОБА_2 24.06.2014 року було укладено договір про надання правової допомоги і згідно п. 4.1 цього договору позивач одноразово сплачує суму 2150 грн. /а. с. 31-32/.

Відповідно до вимог вище зазначених норм процесуального закону та роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладених в п. 48 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» - витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, а відсутність документального підтвердження на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Розрахунок витрат на правову допомогу, у відповідності з вимогами ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року № 4191-УІ, як і докази сплати такої суми, - позивач суду не надав, отже підстав для стягнення з банку на користь позивача таких витрат колегія суддів не вбачає.

Також, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь витрати по оплаті автобусних квитків в сумі 385,02 грн. і витрати по оплаті за проживання в готелі в розмірі 399,30 грн.

Статтями 79 та 88 ЦПК України передбачено відшкодування судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом 03.07.2014 року / а. с. 2-7 /, провадження по справі відкрито судом 04.07.2014 року і справу призначено до розгляду на 22.07.2014 року / а. с. 1 /.

Заявляючи вимоги про стягнення витрат по оплаті автобусних квитків, позивач надав суду відповідні квитки за 22.06.2014 року та 25.06.2014 року / а. с. 35 /, а в підтвердження витрат по оплаті за проживання в готелі - надав квитанції за проживання в готелі з 23.06.2014 року по 24.06.2014 року і з 24.06.2014 року по 25.06.2014 року /а. с. 36/, тобто зазначені витрати не можна віднести до судових витрат пов'язаних з розглядом даної справи, оскільки ці витрати понесені позивачем ще до звернення з позовом до суду та відкриття провадження у справі, а отже правових підстав для стягнення цих сум з відповідача колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303,307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2015 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Розірвати договір банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № SAMDN1749 від 30 серпня 2013 року та договір банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № SAMDN3624 від 2 вересня 2013 року, що укладені між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_2.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № SAMDN1749 від 30 серпня 2013 року: 201780,54 грн. - суму грошового вкладу, 36652,68 грн. - суму процентів по вкладу, 4842,73 грн. - три проценти річних, 38943,73 грн. - інфляційні нарахування, а всього 282219,68 грн.(двісті вісімдесят дві тисячі двісті дев'ятнадцять гривень 68 копійок).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № SAMDN3624 від 2 вересня 2013 року: 202887,67 грн. - суму грошового вкладу, 36753,24 грн. - суму процентів по вкладу, 4869,30 грн. - три проценти річних, 39157,38 грн. - інфляційні нарахування, а всього 283667,59 грн. (двісті вісімдесят три тисячі шістсот шістдесят сім гривень 59 копійок).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 6090 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: