АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц/790/5293/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 619/29/15-ц ОСОБА_1
Категорія: про право власності Доповідач: Швецова Л.А
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Гальянової І.Г., Костенко Т.М.

за участі секретаря - Єрьоменко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 15 червня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частину квартири та про визнання частково недійсним договору дарування , -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року позивач - ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про визнання частково недійсним договору дарування квартири та виділення частки у спільній квартирі з ОСОБА_3 у розмірі 1/2 частини квартири. В обґрунтування якого посилався на те, що з відповідачкою ОСОБА_3 він перебував в зареєстрованому шлюбі з 30.05.2002 року.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 09.09.2014 року їх шлюб розірвано.

На початку 2003 року, перебуваючи у шлюбі, вони домовились придбати квартиру, яка розташована АДРЕСА_1 у новобудові, забудовником якої був ОСОБА_6. Правовстановлюючі документи на квартиру у продавця не були готові, тому, бажаючи закріпити їх домовленість, 17.03.2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 був укладений нотаріальний договір позики на суму 23850 грн. на строк до 17.03.2004 року. Додатковою угодою ОСОБА_6 та ОСОБА_3 уточнили строк повернення коштів - 17.06.2004 року.

22.06.2004 року ОСОБА_3 і ОСОБА_6 зробили нотаріально посвідчену заяву про виконання договору позики за договором від 17.03.2003 року та повинні були укласти між собою договір купівлі-продажу двокімнатної квартири, яка розташована: Харківська область Дергачівський район с. Солоницівка вул. 70 років Жовтня № кв. 11.

Позивач зазначив, що повністю довіряв своїй дружині і вважав свою присутність при укладанні цього договору не обовязковою.

Проте, згодом ОСОБА_5 стало відомо, що договір купівлі-продажу квартири 22.06.2004 року у цього ж приватного нотаріуса був укладений ОСОБА_6 не з ОСОБА_3, а з її батьком - ОСОБА_7, який проживав у своїй трикімнатній квартирі у по пров. Некрасова, 4 с. Солоницівка Дергачівського району Харківської області.

В подальшому, у жовтні 2014 року ОСОБА_7 подарував спірну квартиру своїй доньці - ОСОБА_3, про що позивачу стало відомо пізніше.

ОСОБА_5, зазначив, що кошти на придбання квартири АДРЕСА_2 були спільною сумісною власністю позивача та відповідачки ОСОБА_3, половина цих коштів була надана рідною сестрою позивача - ОСОБА_8 за те, щоб позивач не претендував на частину квартири, де проживала їх мати ОСОБА_9 Другу половину коштів надали батьки дружини.

Після смерті матері він дійсно відмовився від права на частину спадщини.

Крім того, позивач вказав, що з моменту придбання спірної квартири він здійснював її благоустрій, а саме були замінені деревяні віконні пройоми на пластикові; встановлені металеві вхідні двері; обкладена плиткою кухня, ванна, туалет.

Квартира використовувалась, як їх спільне житло, в ній знаходиться все їх спільне майно.

У звязку з тим, що відповідачка не бажає визнавати це майно спільною власністю, від добровільного розподілу майна відмовляється, більш того порушує житлові права позивача на проживання у цій квартирі, тому позивач просив суд визнати право спільної сумісної власності за ним та відповідачкою ОСОБА_3 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3.

21.10.2014 року ОСОБА_3 без згоди позивача подарувала спірну квартиру своїй матері ОСОБА_4. Про здійснення цього правочину позивачу стало відомо лише у грудні 2014 року. У звязку з чим ОСОБА_2 просив суд також вищевказану угоду визнати недійсною, так як вона не відповідає вимогам ст. 203 ч. 1 ЦК України.

Представник відповідачів позовні вимоги не визнала і пояснила, що у березні 2003 року був укладений договір позики між ОСОБА_3 і ОСОБА_6, а 22.06.2004 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири. Вищевказаний договір позивач не оспорював, хоча знав про нього на наступний день, оскільки гроші на придбання квартири надали батьки відповідачки. Потім ОСОБА_10 подарував квартиру доньці ОСОБА_3, а остання подарувала квартиру своїй матері. Позивач не є стороною договору дарування квартири від 21.10.2014 року, тому не може вимагати визнання його недійсним, звязку з чим в задоволенні позову необхідно позивачеві відмовити.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 15 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_2 звернувся на нього з апеляційною скаргою, в якій з посиланням на порушення судом норм цивільного процесуального законодавства та матеріального права, просить скасувати це рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

В обгрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 вказав, що суд першої інстанції не врахував, що кошти на придбання спірної квартири надали його зять та мати, а також не було взято до уваги, що позивач мешкає у спірній квартирі, що саме він зробив там ремонт.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що позивачем були заявлені у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних доказів на підтвердження того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, і крім цього позивачем не вказано, чому договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та ратушною З.С. є недійсним.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловіку та дружині на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляду за дітьми, хвороби тощо) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, главою VII Сімейного Кодексу України закріплено правовий режим права особистої приватної власності дружини та чоловіка.

Так, згідно ч. 6 ст. 57 Сімейного кодексу України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна подружжя, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч.1 ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо чоловік та дружина не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

У п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї ( ч. 4 ст. 65 СК України).

Як розяснено в п. 30 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Суд першої інстанції, дослідивши докази по справі у їх сукупності, встановив, що 22.06.2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4. Вартість вказаної квартири сторонами була встановлена 25000 грн., та відповідно до умов вказаного договору покупцем вказана сума була сплачена продавцю до укладення договору купівлі-продажу. Даних про те, що ОСОБА_10 для придбання квартири використовував кошти позивача або відповідача, матеріали справи не містять.

29.10.2004 року ОСОБА_10 було укладено договір дарування, відповідно до якого, він подарував належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_3

Таким чином, відповідно ст. 57 СК України, квартира, набута під час шлюбу на підставі договору дарування, є особистою власністю ОСОБА_3

21.10.2014 року ОСОБА_3 подарувала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_11

Відповідно до ст. 60 ЦПК України передбачається, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у справі, виникає спір.

Приймаючи до уваги особливість та характер спірних правовідносин, що виникли між сторонами, судова колегія находить, що суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, таке, що відповідає вимогам ст. ст. 213,214 ЦПК України.

Посилання ОСОБА_2 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції на той факт, що договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є недійсним, оскільки порушено його право власності на спірну квартиру, судова колегія вважає безпідставним. З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування з 2004 року, та відповідно до ст.57 СК України є особистою власністю. Даних про те, що укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не відповідає вимогам закону, позивачем ні в судове засіданні першої, ні апеляційної інстанції надано не було.

Також судова колегія приходить до висновку, що позивачем не було доведено того, факту, що при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 22.06.2004 року були використані кошти, передані ОСОБА_6 в якості позики ОСОБА_3, т.я в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява ОСОБА_3, датована 22.06.2004 року, відповідно до якої ОСОБА_6 повернув отриману ним позику.

Доводи, що викладено в апеляційній скарзі ОСОБА_2 висновків суду не спростовують.

Судова колегія вважає, що позивач не позбавлений можливості звернутися до відповідача з позовом щодо відшкодування вартості проведених ремонтних робіт за наявності відповідних доказів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Підстав для задоволення апеляційної скарги, зміни чи скасування рішення суду першої інстанції судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 317 ЦПК України судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 15 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили після проголошення але протягом 20 днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -