АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2140/15 Справа № 185/3007/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Перекопський М. М. Доповідач - Рудь В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року м. Дніпропетровськ

колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Рудь В.В.

суддів: Ткаченко І.Ю., Повєткіна В.В.

при секретарі: Левцунову І.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, -

В с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу(а.с.3).

Позивач зазначав, що 23 вересня 2013 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким передав в борг 7607 грн., які остання зобов'язалася повернути 31.12.2013 року.

Посилаючись на те, що відповідачка не виконала зобов'язання щодо повернення боргу, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 23.09.2013 року у розмірі 7607 грн.

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулась з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики(а.с.51).

В обгрунтування вимог ОСОБА_2 зазначила, що з 24.06.2004 року працювала у ФОП ОСОБА_4, дружини ОСОБА_3, з 26.01.2010 року працювала у ФОП ОСОБА_5, доньки ОСОБА_3 При звільненні з роботи 23 вересня 2013 року батьки роботодавця: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 насильно змусили її підписати розписку про отримання боргу від ОСОБА_3 у розмірі 7607 грн., які необхідно повернути до 31 грудня 2013 року.

Посилаючись на викладені обставини та вказуючи на те, що текст розписки власноручно не складала, свій підпис у наданому їй документі поставила через небажання працювати у створених умовах та страху негативних для себе наслідків та внаслідок психічного тиску на неї з боку ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що грошові кошти від ОСОБА_3 не отримувала, ОСОБА_2 просила визнати недійсним договір позики на суму 7607 грн., укладений між нею та ОСОБА_3 23.09.2013 року.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 7607 грн., судові витрати у сумі 243,60 грн.(а.с.67-68).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов, відмовити ОСОБА_3 в задоволенні заявленого ним позову, посилаючись на неповне з'ясування обставин, наведених в зустрічній позовній заяві, та на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно ст.ст.3,11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За правилами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Тобто, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно з вимогами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

По справі встановлено, що 23.09.2013 року між ОСОБА_3, як позикодавцем, та ОСОБА_2, як позичальником, укладено договір позики, згідно якого позикодавець передав позичальнику 7607 грн., а позичальник ОСОБА_2 зобов'язалася повернути борг до 31 грудня 2013 року.

Даний факт підтверджується розпискою від 23.09.2013 року про отримання в борг грошових коштів, що підписана ОСОБА_2Ю.(а.с.4), та є документом, що свідчить про факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику ОСОБА_2

Як видно із справи, ОСОБА_2 не виконала умови договору від 23.09.2013 року, борг за договором позики в строк до 31 грудня 2013 року не повернула.

Встановивши зазначені обставини та докази в підтвердження укладення договору позики, суд відповідно до положень діючого законодавства, що регулює зазначені правовідносини, прийшов до правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_3

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що текст розписки власноручно не складала, свій підпис у наданому їй документі поставила через небажання працювати у створених умовах та страху негативних для себе наслідків та внаслідок психічного тиску на неї з боку ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що грошові кошти від ОСОБА_3 не отримувала, не можуть бути взяті до уваги, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами та спростовуються фактом укладення договору позики, про що видана розписка про отримання в борг грошових коштів, що є доказом укладення договору та передачею позикодавцем грошової суми позичальнику.

Доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права безпідставні. Рішення суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам та вимогам закону, що регулює зазначені правовідносини, підстав для скасування судового рішення не встановлено.

Керуючись ст.ст.303,307,308,315 ЦПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий-

Судді-