КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М. МИКОЛАЄВА
Справа № 488/288/15-ц
Провадження № 2/488/710/15 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

17.07.2015 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого по справі - судді Селіщевої Л.І.,

при секретарі - Чернега І.В.,

за участю позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

відповідачів - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и в :

У січні 2015 року позивач - ОСОБА_2 звернулась до суду із даним позовом до відповідачів - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в обґрунтування якого вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її матір - ОСОБА_6 Позивачці на той час виповнилося 13 років, а її сестрі - ОСОБА_7 було 18 років. Після смерті їхньої матері рідна сестра матері, відповідачка по даній справі - ОСОБА_4 забрала їх до себе, до житлового будинку по АДРЕСА_1, та піклувалася про них. Інша сестра їхньої матері, відповідачка по даній справі - ОСОБА_5 на той час проживала у будинку свого чоловіка за адресою: АДРЕСА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_2 раптово помер батько матері позивачки, тобто дідусь позивачки - ОСОБА_8, і на час його смерті малолітня на той час позивачка та її сестра проживали у будинку дідуся, по АДРЕСА_1, до досягнення позивачкою повноліття.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивачки - ОСОБА_9

У 2014 році позивачка випадково дізналася про те, що її тітки, рідні сестри її матері, та відповідачки по даній справі - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розпочали судовий спір між собою про спадковий будинок, який раніше належав дідусю позивачки - ОСОБА_8 З'ясувавши це, позивачка дізналась про те, що спадщину у вигляді житлового будинку по АДРЕСА_1, прийняли відповідачки по справі, а вона, яка була неповнолітньою на час смерті свого дідуся, залишилася без належної їй частки спадщини, яка б належала її матері, що померла раніше.

Посилаючись викладене та уточнивши зміст позовних вимог у судовому засіданні, позивачка просила суд:

●встановити факт її постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та факт прийняття нею спадщини після смерті її дідуся - ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2;

●визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке було видано на ім"я відповідачів, державним нотаріусом П'ятої Миколаївської державної нотаріальної контори щодо 1/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_1;

●визнати за нею право власності на 1/3 частину вказаного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8

У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просили задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач - ОСОБА_4 у судовому засіданні визнала позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач - ОСОБА_5 заперечувала проти позову через його безпідставність, необґрунтованість та просила відмовити у його задоволенні.

Третя особа без самостійних вимог на предмет позову подала заяву про розгляд справи у її відсутність та заперечувала проти позову через його безпідставність.

Заслухавши пояснення сторін, свідків та дослідивши зібрані по справі письмові докази, суд прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Із матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Миколаєві помер ОСОБА_8, після смерті якого відкрилася спадщина на належний йому житловий будинок по АДРЕСА_1, який належав останньому на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого Жовтневою державною нотаріальною конторою 28.06.1957 року.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

При цьому, слід враховувати, що норми п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.ст. 529-531 ЦК УРСР.

При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Оскільки ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, то відповідно до Пикінцевих та Перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Із копії спадкової справи № 52/2003, заведеної П'ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою до майна померлого ОСОБА_8, вбачається, що на випадок своєї смерті він заповіту не залишив, і із заявами про прийняття спадщини звернулися його спадкоємці першої черги за законом, діти спадкодавця: його рідні дочки - ОСОБА_4 та ОСОБА_5. У своїх заявах про прийняття спадщини відповідачки вказали нотаріусу про наявність інших спадкоємців, дітей своєї рідної сестри ОСОБА_6, яка померла раніше - ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто неповнолітньої на той час позивачки - ОСОБА_2 та повнолітньої ОСОБА_7

Своїм листом за № 246 від 06.03.2003 року завідуюча П'ятою Миколаївською державною ноатріальною конторою Якушева О.І. повідомила спадкоємців про їх право звернутися до нотаріальної контори для оформлення належної їм спадщини. Однак законний представник малолітньої на той час позивачки, її батько - ОСОБА_9 до нотаріальної контори із відповідною заявою не звертався.

Вказані обставини сторонами по справі визнаються, а тому в силу положень ч.1 ст. 61 ЦПК України вони не підлягають доказуванню.

Статтею 524 ЦК УРСР було передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до ст.ст. 529-530 УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

За правилами статтей 548-549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до п.1 ч.1 та ч.2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Таким чином, згідно положень ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном. Доказом цього може бути, зекрема, наявність у спадкоємця ощадної книжки на ім'я померлого, іменних цінних паперів, квитанцій про оплату комунальних та інших послуг, обов'язкового страхування майна та інших документів, виданих на ім'я померлого, на майно, користування, управління і розпорядження яким можливе тільки після оформлення прав на нього тощо.

Відповідно до ч.2 ст. 256 ЦПК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України за №5 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, зокрема факт прийняття спадщини (щодо спадкових відносин, що існували до введення в дію Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року, який прийшов на зміну ЦК УРСР 1963 р.).

За правилами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Досліджуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позивачка не надала суду жодних доказів того, що вона фактично вступила в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з часу відкриття спадщини після свого дідуся - ОСОБА_8

При цьому суд не приймає до уваги покази допитаних за клопотанням позивачки свідків - ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, через те, що їхні пояснення стосуються виключно проживання позивачки у спадковому будинку, і жодним чином не стосуються предмета доказування, а тому вони не є належними доказами у розумінні ст. 58 ЦПК України.

За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивачки про встановлення факту прийняття нею спадщини після смерті її дідуся - ОСОБА_8, а відтак і для задоволення вимог про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності, які є похідними від встановлення цього факту.

Що ж до вимог позивачки про встановлення факту її постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, то суд вважає, що встановлення такого факту не має правового значення у розумінні ст. 549 ЦК УРСР. Постійне проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини має юридичне значення лише при розгляді справ про спадкування відносно спадщини, яка відкрилась після 01 липня 2003 року, тобто згідно статтей 1268 - 1269 ЦК України. Однак такі положення не можуть бути застосовані до спірних правовідносин через вищенаведені висновки суду.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України позивачці не відшкодовуються понесені нею судові витрати через те, що суд у повному обсязі відмовив у задоволенні її позову.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 7, 10, 11, 214-215 ЦПК України, суд -

В и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Миколаївської області через Корабельний районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги до суду протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя Л.І. Селіщева