Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.,

судді: Собіна І.М., Оніпко О.В.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

за участі: відповідача і представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Рівненського районного суду від 23 жовтня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського районного суду від 23 жовтня 2015 року Публічному акціонерному товариству комерційному банку "Приватбанк" (далі ПАТ КБ "Приватбанк" або банк) відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У поданій на рішення апеляційній скарзі банк покликається на порушення норм матеріального права, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, та невідповідність висновків суду обставинам справи.

На її обґрунтування зазначалось про необґрунтованість висновків і припущення суду про те, що відповідач одержував картку №5457 0823 0051 0760, а тому і хибність висновків про недоведеність надання кредитного ліміту на карту "Універсальна" №5457 0823 0051 0760.

Вважав, що судом на порушення ст. 212 ЦПК України неповно досліджено докази у справі, а також не витребувано додаткові докази.

В звязку з цим недодержано вимоги ст.ст. 638, 640, 1046 ЦК України щодо укладення договору з моменту передання грошей за кредитом.

Судом не встановлено природу правовідносин між сторонами, не враховано визнання ОСОБА_1 факту отримання кредитної лінії "Універсальна" №5457 0823 0051 0760 та користування зазначеною картою, залишено без уваги розрахунок заборгованості.

Вважаючи, що позивачем доведені вимоги позову, однак суд перекрутив факти і докази, які містяться в матеріалах справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю.

Іншими особами рішення суду не оскаржувалося.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи банку, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

У поданих запереченнях відповідач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позову, оскільки банком не зазначено тих обставин, яка саме грошова сума була перерахована на картку, який термін дії мала ця картка та чи користувався відповідач саме тією кредитною карткою, розрахунок заборгованості за якою був наданий.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 22 листопада 2010 року між ПАТ КБ "Приватбанк" і ОСОБА_1 укладено договір б/н, за умовами якого позичальник отримав 900 гривень кредиту у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 відсотків річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Договір складається із анкети-заяви ОСОБА_1, Правил користування платіжною карткою, Умов і правил надання банківських послуг та Тарифів банку (а.с. 6-6, зв.; 7-8, зв.; 9-32).

У засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 визнав, що власноручно підписував банківську анкету-заяву та Умови і правила надання банківських послуг. При цьому додав, що при їх підписанні не розумів значення своїх дій, оскільки вважав, що він не отримуватиме кредитні кошти від ПАТ КБ "Приватбанк", а картка видана на отримання стипендії, тобто має інше функціональне призначення.

Вважаючи, що позичальник порушив кредитні зобовязання, внаслідок чого виникла заборгованість, у серпні 2015 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся з позовом до суду про стягнення із ОСОБА_1 4 282, 30 гривень боргу, з яких: 677, 51 гривень заборгованість за кредитом, 1 384, 68 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, 1 540 гривень заборгованість за пенею та комісією, 500 гривень штраф (фіксована частина), 180, 11 гривень штраф (процентна складова).

Відповідно до ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Правовим висновком, що висловлений Верховним Судом України у постанові від 14 листопада 2012 року у справі №6-122цс12, встановлено, що за змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Наявність вини позичальника, який одержав кредитні кошти за договором овердрафту та не довів, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобовязань за цим договором згідно зі ст. 614 ЦК України, є підставою для покладення на нього цивільно-правової відповідальності за невиконання взятих на себе зобовязань.

Згідно із абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосування таких норм права.

Оскільки відповідач не спростував нарахованого банком розміру заборгованості за кредитним договором, тому до стягнення на користь позивача підлягають спірні 4 282, 30 гривень.

З клопотанням ОСОБА_1 про застосування позовної давності погодитися неможливо.

Так, тривалість терміну дії картки "Універсальна" встановлено до 31 липня 2014 року. Іншої картки позичальник не одержував. У звязку з цим право вимоги у банку виникло наступного дня, тобто 1 серпня 2014 року. Строк позовної давності визначено у пятдесят років пункт 1.1.7.31 Умов і правил надання банківських послуг (а.с. 22).

З позовом до відповідача ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся у серпні 2015 року.

Верховний Суду України своєю правовою позицією, висловленою у постанові від 19 березня 2014 року в справі №6-14цс14 за заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 серпня 2013 року, визначив, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Між тим, частиною 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що підставою для відмови в позові є сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Щодо заперечень відповідача проти позову з посиланням на нікчемність кредитного договору, то вони не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Абзац перший ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

З огляду на те, що укладений між сторонами кредитний договір складається із підписаної ОСОБА_1 заяви, Правил користування платіжною карткою, Умов і правил надання банківських послуг та Тарифів банку, тобто його вчинено з додержанням письмової форми, а тому доводи про його нікчемність є необґрунтованими.

Хибними є і заперечення відповідача про необґрунтованість розрахунку заборгованості, оскільки спростовуються попередніми висновками колегії суддів про презумпцію винуватості боржника.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

В силу вимог ст. 88 ЦПК України сплачені позивачем 511, 56 гривень судового збору слід стягнути на його користь із ОСОБА_1 (243, 60 гривень судового збору за звернення до районного суду + 267, 96 гривень судового збору за подання апеляційної скарги).

Мотивом для ухвалення нового рішення про задоволення позову відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є незастосування судом норм матеріального права.

На підставі ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530 ЦК України, постанови Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі №6-122цс12, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" задовольнити.

Рішення Рівненського районного суду від 23 жовтня 2015 року скасувати.

Позов задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (, рах. №3111, МФО: 305299) 4 282 (чотири тисячі двісті вісімдесят дві) гривні 30 копійок заборгованості за кредитним договором і 511 (пятсот одинадцять) гривень 56 копійок судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: