Справа № 446/2580/14 Головуючий у 1 інстанції: Самсін М.Г.
Провадження № 22-ц/783/5054/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Кам»янка - Бузької міської ради Львівської області на рішення Кам»янка - Бузького районного суду Львівської області від 24 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Кам»янка - Бузької міської ради про визнання права власності на самочинно збудований гараж, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_2 до виконавчого комітету Кам»янка - Бузької міської ради про визнання права власності на самочинно збудований гараж - задоволено.

Рішення Кам»янка-Бузького районного суду Львівської області від 24 грудня 2014 року оскаржила Кам»янка-Бузька міська рада Львівської області.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а відтак є таким, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що той факт, що самочинно збудований гараж, право власності на який визнано судом за позивачем, зведений та прилягає до території будинку №9 по вул. Шевченка у м. Кам»янкаБузька Львівської області та Народного дому, ніким не заперечується та має місце. Водночас відповідає дійсності та фактичним обставинам справи й те, що, як зазначено в позовній заяві, сусідом позивача та власником будинку № 9 по вул. Шевченка в м. Кам»янка - Бузька є ОСОБА_3, якому будинок за вказаною адресою належить на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності №7/4 від 18 квітня 1994 року, посвідченого Фондом комунального майна Кам»янкаБузької районної ради народних депутатів. Так само не заперечується й той факт, що земельна ділянка, на якій побудований будинок №9 по вул.Шевченка в м.Кам»янкаБузька належить ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю на підставі рішення Кам»янкаБузької міської ради народних депутатів від 19 травня 1997 року 163, площа якої становить 0,067га. Проте, зазначені факти в оскаржуваному рішенні суду, на яких і ґрунтуються висновки суду, а також доводи, викладені в позовній заяві, не дають належних підстав для задоволення позову та визнання права власності на самочинно збудований позивачем гараж, що знаходиться в м. Кам»янка - Бузька по вул. Шевченка, 11 «б», розмірами 3,01 х 7,26 кв.м., з посиланням при цьому на заяву ОСОБА_3 від 28 листопада 2014 року, яка долучена до матеріалів справи, оскільки останній не є власником земельної ділянки, на якій проведено самочинне будівництво, а сама ділянка перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Кам»янка - Бузька, інтереси якої представляє Кам»янка - Бузька міська рада Львівської області. Однак на зазначене при прийнятті даного рішення суд першої інстанції уваги не звернув.

Просить рішення Кам»янка - Бузького районного суду Львівської області від 24 грудня 2014 року скасувати.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, проти мотивів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення такої. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч.1 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходи з наступного. Згідно довідки від 21 листопада 2011 року, виданої Червоноградським МБТІ, ОСОБА_2 самовільно побудовано гараж, зовнішніми розмірами 3,01х7, 26 кв.м., яким вона користується близько 20 років. Такий знаходиться по сусідству з приміщенням, розташованим за адресою: м.Кам»янка-Бузька, вул. Шевченка, 9, власником якого є ОСОБА_3, і прилягає до зовнішньої сторони цього приміщення та Народного дому. Проти приватизації даного гаража ОСОБА_4 не заперечує. На підставі цього суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Проте, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується.

Встановлено, що відповідно до копії Свідоцтва про право власності №7/4 від 18 квітня 1994 року, ОСОБА_3 належить приміщення, що розташоване за адресою: вул. Шевченка, 9 в м. Кам»янка - Бузька Львівської області.

Згідно копії Державного акту про право приватної власності на землю серії 1ЛВ №072502, виданого 18 червня 1997 року Кам»янка - Бузькою міською радою народних депутатів ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку, площею 0,0667 га. Земельна ділянка розташована на території м. Кам»янка- Бузька вул. Шевченка, 9. Земельну ділянку передано для обслуговування житлового будинку.

Відпоідно до довідки від 21 листопада 2011 року, виданої Червоноградським МБТІ, ОСОБА_2 самовільно побудовано гараж, зовнішніми розмірами 3,01х7, 26 кв.м. Такий знаходиться по сусідству з приміщенням, розташованим за адресою: м.Кам»янка-Бузька, вул. Шевченка, 9, власником якого є ОСОБА_3, і прилягає до зовнішньої сторони цього приміщення та Народного дому і розташований на земельній ділянці, яка є власністю територіальної громади.

За приписами ст. 373 ЦК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю ( земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до приписів ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Частиною 3 ст.376 ЦК України передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно із ч.5 ст.376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо не порушує права інших осіб.

Відповідно до ч.7 ст.376 ЦПК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов»язати особу, яка здійснила ( здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Статтею 8 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. Згідно ст.24 даного закону забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Крім цього, згідно ст. 39 вказаного Закону, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до I-III категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Аналогічні норми прописано у Постанові Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011р. №461, якою затверджено Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів.

Згідно листа Апеляційного суду м. Києва від 01 жовтня 2010 року «Про узагальнення практики цивільних справ, пов»язаних із самовільним будівництвом, реконструкцією та переплануванням об»єктів нерухомого майна», виділено наступні ознаки самочинного будівництва: об»єкт нерухомого майна, збудований або будується на земельній ділянці не відведеній для цього або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети у встановленому законом порядку; відсутність належного дозволу чи належно затвердженого проекту для будівництва; створення об»єкта з істотними порушеннями будівельних норм та правил.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач ОСОБА_2 на правових підставах користується земельною ділянкою, на якій звела гараж, що збудований об»єкт відповідає санітарним нормам та правилам, зокрема, відсутні висновки санітарно - епідеміологічної служби, не підтверджено відповідності самочинно побудованих об»єктів протипожежним нормам та правилам, відсутні акти перевірки дотримання вимог законодавства з питань протипожежного законодавства Державної служби з надзвичайних ситуацій, відсутня експертиза про відповідність збудованих об»єктів ДНБ.

З огляду на викладені норми законодавства, визнання права власності на нежитлове приміщення, їх реєстрація, можлива лише після прийняття в експлуатацію такого, про що відомості в матеріалах справи відсутні.

Крім того, за приписами ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути із визнання права власності.

З матеріалів справи вбачається, що заявлений позивачем позов стосується визнання права власності на самочинне будівництво, а саме на збудований гараж, однак позивач ОСОБА_2 не надала суду жодних доказів того, яким чином відповідач ОСОБА_5»янка - Бузька міська рада Львівської області порушує дане право та чому саме в такий спосіб можливий захист її прав, при цьому, суд першої інстанції не з»ясував можливості вирішення даної справи в позасудовому порядку.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні, не в повній мірі відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин, а відтак і неправильному застосуванні норм матеріального права, що відповідно до вимог ст.309 ЦПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення. Тому оскаржуване рішення слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

На підставі ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з ОСОБА_2 в користь Кам»янка-Бузької міської ради Львівської області 121 грн. 80 коп. (сто двадцять одна грн. 80 коп.) судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч.1 п. 2, 309 ч.1 п.п.1, 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Кам»янка-Бузької міської ради Львівської області задовольнити.

Рішення Кам»янка-Бузького районного суду Львівської області від 24 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до виконавчого комітету Кам»янка - Бузької міської ради про визнання права власності на самочинно збудований гараж відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь Кам»янка-Бузької міської ради Львівської області 121 грн. 80 коп. (сто двадцять одна грн. 80 коп.) судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_6