Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

ОстапчукаД.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки

за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Волинського обласного управління АТ «Ощадбанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 27 листопада 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Публічнеакціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Волинського обласного управління АТ «Ощадбанк» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вимоги мотивовано тим, що між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_3 21 березня 2008 року було укладено кредитний договір № 3843, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 850 000 грн під 16 % річних строком на 120 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 20 березня 2018 року. Додатковим договором № 4 від 19 жовтня 2011 року сторони змінили термін остаточного погашення кредиту та встановили, що остаточне погашення має відбутися не пізніше 30 жовтня 2011 року.

Відповідно до п. 1.5 укладеного між сторонами договору позичальник зобов'язався щомісячно, не пізніше останнього робочого дня кожного місяця здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані проценти ауінентними платежами у розмірі 14 238,62 грн.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором між ОСОБА_3, ОСОБА_3 та банком був укладений договір поруки № 4461 від 21 березня 2008 року, згідно якого поручитель зобов'язалась перед банком відповідати солідарно та в повному обсязі за своєчасне та повне виконання ОСОБА_3 зобов'язань за договором.

Крім того, 21 березня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Зубенко Т.І. за реєстровим номером № 770, відповідно до якого в іпотеку банку передано земельну ділянку площею 0,12 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та розташований на ній житловий будинок загальною площею 233 кв. м, житловою 80,1 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Позивач вказує, що позичальник свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, а тому станом на 16 травня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 1 355 855, 41 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 704 658,61 грн, пені у розмірі 342 669, 40 грн, загальної суми 3 % річних у розмірі 69 463,03 грн та загальної суми втрат банку від інфляції у розмірі 239 064,37 грн.

Враховуючи викладене, просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 355 855, 41 грн та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку площею 0,12 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та розташований на ній житловий будинок загальною площею 233 кв. м, житловою 80,1 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 27 листопада 2014 року, у задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_3 21 березня 2008 року було укладено кредитний договір № 3843, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 850 000 грн під 16 % річних строком на 120 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 20 березня 2018 року. Додатковим договором № 4 від 19 жовтня 2011 року сторони змінили термін остаточного погашення кредиту та встановили, що остаточне погашення має відбутися не пізніше 30 жовтня 2011 року.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором між ОСОБА_3, ОСОБА_3 та банком був укладений договір поруки № 4461 від 21 березня 2008 року, згідно якого поручитель зобов'язалась перед банком відповідати солідарно та в повному обсязі за своєчасне та повне виконання ОСОБА_3 зобов'язань за договором.

Крім того, 21 березня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Зубенко Т.І. за реєстровим номером № 770, відповідно до якого в іпотеку банку передано земельну ділянку площею 0,12 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та розташований на ній житловий будинок загальною площею 233 кв. м, житловою 80,1 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Судовим наказом Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 травня 2010 року достроково стягнуто із ОСОБА_3 та ОСОБА_3 у солідарному порядку на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 883 937, 08 грн (а. с. 64).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 січня 2012 року розстрочено виконання судового наказу від 13 травня 2010 року до 13 серпня 2018 року відповідно до графіку, який визначає щомісячний платіж у розмірі 9 332, 56 грн (а. с. 77).

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, що виникла станом на 16 травня 2014 року у розмірі 1 355 855, 41 грн та складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 704 658,61 грн, пені у розмірі 342 669, 40 грн, 3 % річних у розмірі 69 463,03 грн та інфляційних втрат у розмірі 239 064, 37 грн, суд першої інстанції виходив із того, що нарахування процентів й інших сум за прострочення виконання грошового зобов'язання після судового наказу, яким вже стягнуті всі платежі за кредитом, не ґрунтується на вимогах закону. Крім того, боржник сумлінно виконує ухвалу суду про розстрочення виконання судового наказу відповідно до встановленого графіку, що не завдає збитків іпотекодержателю та не змінює обсяг його прав, а тому відсутні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Із такими висновками погодився суд апеляційної інстанції.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, тобто на стягнення прострочених процентів, пені та сум за ст. 625 ЦК України (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-1206цс15 від 23 вересня 2015 року).

За таких обставин суди дійшли неправильного висновку про те, що нарахування пені та сум за ст. 625 ЦК України після закінчення строку дії договору й з моменту видачі судового наказу до фактичного виконання договору не передбачено законом. Разом з тим, судом встановлено, що виконання судового наказу розстрочено, що підлягає врахуванню із встановленням періодів виконання та невиконання ухвали про розстрочку.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, підставою задоволення вимог за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки є неналежність виконання основного зобов'язання.

Погодитися із висновками судів про належність виконання ухвали про розстрочку виконання судового наказу про стягнення кредитної заборгованості не можна, виходячи з наступного. Із матеріалів справи вбачається, що на виконання ухвали про розстрочку виконання судового наказу боржником сплачено у березні 2014 року 500 грн, у квітні - 1 000 грн, у травні - 500 грн, тоді як щомісячний платіж становить 9 332, 56 грн., зазначеній обставині судами не надано оцінки при ухваленні оскаржуваних судових рішень.

За висновками Верховного Суду України, що викладені у постанові № 6-73цс13 від 04 вересня 2013 року, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно.

Таким чином, висновки судів про безпідставність заявленого позову є передчасними.

З урахуванням викладеного, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Волинського обласного управління АТ «Ощадбанк» задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 27 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко