Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2015 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В. , при секретарі Сініловій Г.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2015 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловими приміщеннями. Позовні вимоги обґрунтував тим, що йому на праві власності належить житловий будинок № 49 по вул. Крупської у сел. Старий Крим м. Маріуполя. У вказаному домоволодінні зареєстрована відповідачка ОСОБА_2, яка з серпня 2013 року по теперішній час там не проживає. Місце проживання відповідачки не відоме. На пропозиції виписатися вона не реагує. Відповідачка не користується вказаним домоволодінням більше 1 року без поважної причини. Особисті речі ОСОБА_2 у домоволодіння відсутні. Посилаючись на положення статті 405 Цивільного кодексу України, просив визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку № 49 по вул. Крупської у сел. Старий Крим м. Маріуполя, внаслідок відсутності особи в домоволодінні понад встановлені строки.

У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав та пояснив, що із відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі, із якою припинив шлюбні стосунки з 2010 року та переїхав мешкати до іншого місця. З 2010 року по 2013 рік мешкав з іншою сімєю в квартирі по вул. Урицького в місті Маріуполі. У серпні 2013 року позивач повернуся до свого будинку № 49 по вул. Крупської у сел. Старий Крим м. Маріуполя, а відповідачка в цей момент виїхала із зазначеного будинку та поїхала до іншого міста. Куди саме, він не знає. Лише у квітні 2015 року позивач вже побачив ОСОБА_2 в літній кухні домоволодіння, де проживає його син. Літня кухня, де зараз проживає син позивача та відповідачки, знаходиться на території домоволодіння, складається із житлової кімнати, кухні, зали, коридору, раніше в ній були проведені ремонтні роботи та вона є придатною для проживання людей. У період відсутності відповідача з серпня 2013 року по квітень 2015 року оплатою комунальних послуг займався їх син. Також повідомив, що відповідачка приїжджала до будинку позивача на день народження онука в грудні 2014 року. В інші періоди часу з серпня 2013 року по квітень 2015 року позивач не бачив відповідачку у себе в будинку.

Представник позивача за договором про надання юридичних послуг адвокат ОСОБА_3 також підтримала заявлені позовні вимоги.

Відповідачка позовні вимоги не визнала та пояснила, що у період з 1981 року по червень 2012 року перебувала із позивачем в зареєстрованому шлюбі та проживала разом із ним в будинку № 49 по вул. Крупської у сел. Старий Крим м. Маріуполя. З 2010 року припинили із ним ведення спільного сімейного бюджету. У жовтні 2013 року відповідачка поїхала на заробітки до Черкаської області та працевлаштувалась на кондитерську фабрику, займалась приватною реалізацією продуктів харчування на станції Шевченко в Черкаській області. У цей період вона часто приїжджала до будинку та зупинялась в літній кухні у сина, оскільки в основній частині домоволодіння вже проживав позивач з іншою жінкою. Іншого житла, окрім в місті Маріуполі, відповідачка не мала. Зазначала, що не збиралася назавжди залишатися в Черкаській області та після заробітків збиралася повернутися до м. Маріуполя. За період її відсутності вона давали сину гроші для оплати комунальних послуг. Вказувала, що періодично приїжджала до дому на 4 5 днів кожного разу. У грудні 2014 року приїжджала на день народження онука. У лютому, березні, травні 2014 року, в тому числі приїжджала робити флюорограму.

Представник відповідачки за довіреністю ОСОБА_4 також позовні вимоги не визнала.

Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 жовтня 2008 року, виданого державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.10.2008 року, позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить жилий будинок № 49 з жилою прибудовою з усіма надвірними прибудовами, які розташовані по вул. Крупської у сел. Старий Крим м. Маріуполя.

Згідно домової книги на домоволодіння № 49 по вул. Крупської у сел. Старий Крим м. Маріуполя відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована у будинку з 19.03.1982 року.

23 вересня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23.09.2013 року.

Згідно останнього акту, складеного 29 травня 2015 року спільною комісією та затвердженого головою Старо-Кримської селищної ради, було встановлено, що у домоволодінні № 49 по вул. Крупської у сел. Старий Крим м. Маріуполя зареєстровані позивач, відповідачка та їх син ОСОБА_6. Колишня дружина ОСОБА_2 за вказаною адресою припинила постійно мешкати з 14 жовтня 2013 року, але періодично приїжджала за місцем прописки. З 21 квітня 2015 року вона повернулася до міста Маріуполя та постійно проживає за зазначеною адресою.

За даними трудової книжки відповідачка ОСОБА_2 працювала у ПАТ «Азовзагальмаш» по 29 серпня 2013 року. У період з 24 квітня 2014 року по 13 травня 2014 року була прийнята на посаду укладальника-пакувальника до СФ ТОВ «Еліт». У період з 15 жовтня 2014 року по 02 лютого 2015 року була працевлаштована в ТОВ «Сміла Енергоінвест» оператором котельні 2 розряду по строковому трудовому договору. З 11 лютого 2015 року по 19 квітня 2015 року перебувала на обліку в Смілянському міськрайонному центрі зайнятості та отримувала допомогу по безробіттю. З 23 квітня 2015 року перебуває на обліку в Маріупольському міському центрі зайнятості та отримує допомогу по безробіттю.

Також згідно даних особової медичної книжки серії 10 АГ №583025 ОСОБА_2 26 травня 2014 року та 14 травня 2015 року вона проходила рентгенографію (флюорограму) в КЗ «Міська лікарня № 5 м. Маріуполь», про що в медичній книжці зроблені відповідні відмітки.

Також згідно наявного в матеріалах справи залізничного проїзного документу (квитка на поїзд) серії ДВ №833110 відповідач приїжджала до міста Маріуполь 25 січня 2014 року.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6, який є сином обох сторін по справі та проживає у домоволодінні № 49 по вул. Крупської у сел. Старий Крим м. Маріуполя, підтвердив, що його батьки з 2010 року припинили шлюбні стосунки, а мати з жовтня 2013 року поїхала на заробітки до Черкаської області, взявши із собою частину особистих речей, а частину залишила в будинку. Після цього батько заїхав мешкати у будинок з іншою жінкою. За цей час відповідачка періодично приїжджала до дому та зупинялася у нього в літній кухні, де є всі зручності для повноцінного проживання. У будинок позивач не пускав, оскільки жив з іншою жінкою. Наголосив, що відповідач приїжджала в грудні 2013 року на 2 -3 тижні, в січні 2014 року, навесні, влітку 2014 року, у вересні 2014 року. У квітні 2015 року відповідачка повернулася остаточно та зараз проживає разом із сином у будинку № 49 по вул. Крупської у сел. Старий Крим м. Маріуполя.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили, що відповідачка виїжджала на заробітки до Черкаської області, періодично приїжджала до дому у м. Маріуполь та зупинялася у сина. З квітня 2015 року відповідачка повернулася до м. Маріуполя та проживає по теперішній час у сел. Старий Крим по вул. Крупської, буд. 49 в частині домоволодіння разом із сином.

Даючи оцінку правовідносинам, що є предметом судового розгляду, суд виходить із наступного.

Статтею 8 Європейської «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 № ETS N 005, ратифікованою Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, закріплено право на житло.

Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Як зазначено в пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

Спірні правовідносини, які є предметом розгляду по даній справі, виникли між позивачем, як власником житла, та колишнім членом його сімї ОСОБА_2, яка на час реєстрації та вселення була дружиною позивача і членом його сімї.

Відповідно до розяснень викладених в листі Верховного Суду України від 01.07.2013р. «Про аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» під час виселення колишнього члена сім'ї власника, то відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Такий висновок Верховний Суд України зробив у справі N 6-24089св06 (ухвала від 31 січня 2007 р.). Подібне у справі N 6-20552св07 (рішення від 28 травня 2008 р.).

Отже наведені положення дають підстави для висновку, що припинення сімейних відносин з позивачем власником будинку не позбавляє відповідачку як колишнього члена сімї права користування займаним приміщенням.

В пункті 39 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Згідно статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до абз. 1 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо).

Одночасно з цим в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 зазначено, що коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.

Вичерпного переліку поважних причин відсутності члена сімї понад встановлені строки житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи.

Як встановлено судом та підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 відповідачка повернулася в квітні 2015 року на постійне місце проживання до ІНФОРМАЦІЯ_2 та за згодою сина, який зареєстрований в будинку, вселилася до нього та проживає разом із ним в окремій частині домоволодіння. При поверненні та вселені відповідачки позивач не чинив будь-яких перешкод. Зазначене свідчить, що відповідачка повернулася до будинку та вселилася до нього за згодою членів сім'ї, а тому її не можна вважати такою, що втратила право користування домоволодінням.

Також досліджуючи питання про період відсутності відповідача та поважності причини її відсутності в домоволодінні понад встановлені законом строки, суд керується наступним. Згідно пояснень свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 відповідачка виїхала із будинку в серпні 2013 року та повернулася лише в квітні 2015 року. За вказаний проміжок часу вони її більше не бачили в будинку.

Натомість свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 повідомили, що відповідачка не виїжджала на постійне місце мешкання, а відбула на заробітки, періодично приїжджала до дому к сину в його частину домоволодіння, оскільки в основному будинку на той час вже мешкав позивач з іншою жінкою. Разом з сином, невісткою та онуком відмічали свята і навіщали один одного. Також ОСОБА_6, який є сином обох сторін, пояснив, що мати надавала йому фінансову допомогу на оплату комунальних послуг за його частину будинку, в якій вона зараз проживає та зупинялася раніше під час приїздів.

Складений спільною комісією та затверджений головою селищної ради акт від 29 травня 2015 року, підтверджує факт періодичного приїзду відповідачкою в період її тимчасової відсутності з 14 жовтня 2013 року по 21 квітня 2015 року.

Представлена до суду особова медична книжка ОСОБА_2 містить в собі відмітку про проходження 26 травня 2014 року відповідачкою рентгенографії (флюорограми), що на думку суду свідчить про прибуття останньої у вказаний час до будинку, з огляду на те, що суду не надано доказів, які б свідчили про наявність у відповідачки в користуванні або у власності іншого жилого приміщення для проживання, що виключає можливість проживання відповідачки в іншому домоволодінні, окрім того в якому вона зареєстрована.

Також про прибуття відповідачки до будинку в січні 2014 року свідчить наданий до суду залізничний квиток на поїзд до міста Маріуполя, виписаний на її імя.

Представлені в своїй сукупності докази, на переконання суду, свідчать про спростування доводів позивача стосовно відсутності без поважних причин понад встановлені строки відповідачки в домоволодінні та не втрату у спірний період часу відповідачкою звязку із будинком № 49 по вул. Крупської у сел. Старий Крим м. Маріуполя, та членом сімї - її сином, який там проживає, ОСОБА_6

Надана до суду трудова книжка відповідачки та наявні в ній записи підтверджують працевлаштування відповідачки на різних роботах, що на переконання суду є поважною причиною відсутності у вказаний час в місті Маріуполі в зареєстрованому домоволодінні № 49 по вул. Крупської.

З урахуванням зазначеного, позивач ОСОБА_1 не представив суду переконливих обєктивних доказів, які б свідчили про відсутність відповідачки без поважних причин понад один рік у будинку № 49 по вул. Крупської у сел. Старий Крим м. Маріуполя. Зі свого боку відповідачка надала докази, як поважності причин відсутності, так і періодичного прибуття до зареєстрованого будинку в місті Маріуполі та остаточного прибуття до нього в квітні 2015 року, що виключає визнання її такою, що втратила право користування вказаним приміщенням.

Таким чином, враховуючи викладені обставини та положення діючого законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог та необхідність відмови в їх задоволені.

На підставі викладеного, керуючись ст. 47 Конституції України, Статтею 8 Європейської «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 № ETS N 005, ст.ст. 6, 9, 156, 157 Житлового кодексу України, ст. 405 ЦК України, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» ст.ст. 5,10,57,60,88,209,212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 20 липня 2015 року.

Суддя: Д. В. Кузнецов