Справа № 274/141/15-ц Провадження № 2/0274/509/15
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
24.12.15 р.м. Бердичів
Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В. (далі Суд), за участю секретаря судового засідання Жмурко В.І.,
розглянувши цивільну справу за позовомОСОБА_1 представником якої ОСОБА_2,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору:Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк", представниками якого є ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
провизнання правочину недійсним,
У січні 2015 р. ОСОБА_1 звернулась з вказаним позовом, у якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири з відстроченням платежу, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі № 1977, укладений 20.07.2006 р. між нею та ОСОБА_3
ОСОБА_3 позов визнав, про що зазначено у його заяві від 07.04.2015 р. (а. с. 25).
Публічне акціонерне товариств Комерційний банк "ПриватБанк" (далі Банк) проти позову заперечило, посилаючись на те, що оспорюваний договір укладався з дотриманням вимог статей 203, 632, 655, 692 Цивільного кодексу України, обставини, які наведені у позовній заяві, не є підставами для визнання цбого договору недійсним, та, крім того, позов пред'явлено з порушенням строку позовної давності (а. с. 36).
Судом з'ясовано, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, які є родичами, а саме матір'ю та сином, (а. с. 7, 8), 12.07.2006 р. було укладено договір купівлі-продажу квартири з відстроченням платежу, який було посвідчено приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за № 1977 (далі Договір від 12.07.2006 р.), відповідно до умов якого ОСОБА_1 (Продавець) передала у власність належну їй квартиру, а ОСОБА_3 (Покупець) прийняв у власність квартиру під № 56, яка знаходиться в будинку під № 57 по вул. Леніна в м. Бердичеві Житомирської області (далі ОСОБА_8), продаж квартири здійснено за домовленістю сторін за 125 000,00 грн., з яких 25 000,00 грн. Покупець сплатив Продавцю до підпису договору, а решту коштів в сумі 100 000,00 грн. сплатить на протязі трьох банківських днів у зв'язку з отриманням позики в банку (а. с. 6).
Частиною першою статті 229 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Свідок ОСОБА_9 дала показання про те, що в 2005 р. або в 2006 р. вона дізналась від ОСОБА_1 про те, що та хоче оформити ОСОБА_8 на ОСОБА_3 з метою спадщини, щоб ОСОБА_3 дивився за ОСОБА_1, а остання залишить йому квартиру. Вона чула це від ОСОБА_1 Знає, що, здається, у 2013 р. ОСОБА_1 дізналась, що квартира оформилась не як спадщина, а як купівля-продаж. Це теж їй відомо зі слів ОСОБА_1 ОСОБА_3 доглядає за ОСОБА_1, возить до лікарів. Вона чула розмову ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про те, щоб оформити ОСОБА_8 як спадщину по утриманню. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у добрих стосунках.
Свідок ОСОБА_10 дав показання про те, що він у квітні 2005 р. приїхав додому з навчання, зустрівся с ОСОБА_3, пішли до останнього додому. Там була ОСОБА_1 Почали розмовляти. ОСОБА_1 сказала ОСОБА_3, що зробить йому довічне утримання, а він буде її доглядати, допомагати їй. Вона зробить всі документи. Він (свідок) це дуже добре пам'ятає, що ОСОБА_1 мала зробити довічне утримання. У 2013 р., напевно у березні, він зустрівся з ОСОБА_3, який каже, що в нього проблема: мама зробила йому колись договір довічного утримання, зараз ідуть якісь суди, з'ясувалось, що замість договору довічного утримання виявилась купівля-продаж. ОСОБА_3 каже, що не збирався купувати у ОСОБА_1 ОСОБА_8, буде через це судитись. Він запропонував ОСОБА_3 допомогти, піди на суд, оскільки чув у 2005 р. ці розмови про намір довічного утримання, він з ОСОБА_3 домовились, що останній йому подзвонить, коли буде треба. Сім'я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 адекватна, нормальна. У ОСОБА_3 наміру забрати у ОСОБА_1 ОСОБА_8 не було.
Свідок ОСОБА_11 дала показання про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 була розмова приблизно у 2007 р. чи у 2006 р., точно не пам'ятає, про укладення договору довічного утримання, оскільки ОСОБА_1 часто хворіє, ОСОБА_3 оплачує її лікування. Приблизно на початку 2014 р. вона застала ОСОБА_1 у сльозах. ОСОБА_1 пояснила, що неправильно склали документи про домовленість довічного утримання. ОСОБА_1 сказала, що замість довічного утримання написали купівлю-продаж. Вона (свідок) про купівлю-продаж ніколи не чула, та і яка могла бути купівля-продаж, якщо у ОСОБА_1 немає іншого місця проживання. Від ОСОБА_1 ніколи не було розмови про продаж або дарування ОСОБА_8.
Вказані свідки перебувають у нормальних, добрих, дружніх стосунках з ОСОБА_1 та ОСОБА_3
Свідок ОСОБА_12 дав показання про те, що знайомий з ОСОБА_13, познайомився у 2006 р., а з ОСОБА_3 познайомився, коли той розмовляв з ОСОБА_13, вони розмовляли про якесь довічне утримання, догляд за кимось. Це було літо 2006 р., де не пам'ятає. Він був присутній при цій розмові, стояв в метрі від них. Він працював на ОСОБА_13 так: люди, які надавали йому допомогу, брали кредити. Ці люди не мали часу збирати документи, він ходив замість них, збирав документи. Було багато таких людей, більше двадцяти. ОСОБА_13 підроблював окремі документи і надавав до банків для отримання кредитів. З ОСОБА_3 познайомився, коли ОСОБА_13 казав, що той буде за кимось доглядати. Він (свідок) збирав документи, ходив з ОСОБА_3 до нотаріуса, до банку. ОСОБА_3 прийшов до нотаріуса з ОСОБА_1, вони через одну-дві хвилини вийшли, сказали, що нотаріус сказав, що готує документи і що б зайшли хвилин через десять. Вони зайшли до нотаріусу, були там до десяти хвилин, потім вийшли. Він та ОСОБА_3 пішли до Приват-Банку. До нотаріусу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розмовляли про довічне утримання, мали намір укласти такий договір. Він не бачив, що б ОСОБА_3О, передавав гроші ОСОБА_1 ОСОБА_14 не виражала намірів продати ОСОБА_3 ОСОБА_8. При ньому ОСОБА_13 з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не спілкувався, спілкувався лише з останнім, вони спілкувались як старі знайомі, довірителько. У ОСОБА_3О, питань щодо того, навіщу іди до банку, не виникало. ОСОБА_3 робив те, що йому казав ОСОБА_13 На той час ОСОБА_13, як здавалось, щиро хотів допомогти ОСОБА_3
ОСОБА_1, допитана як свідок, пояснила, що вона в своєму житті має одного сина (ОСОБА_15О.), який за нею доглядає. Останнім часом вона часто хворіє. Найбільше вона хворіла у 2006 р., лежала три місяці, не піднімалась. Син переносив її на руках, доглядав, ліки купував. Тоді спало на думку оформити письмовий договір про утримання її до старості. Ця думка виникала часто. Про це вона з сином неодноразово говорила. Коли вона трохи одужала, піднялась, то виявила бажання укласти договір. Вони з сином пішли до нотаріуса і підписали папери, які в нього були. Свою квартиру (№ 56, яка знаходиться в будинку під № 57 по вул. Леніна в м. Бердичеві Житомирської області) вона не мала наміру продати, отримати гроші за неї. Іншого житла в неї нема, до сьогодні оплачує усі квитанції. У 2013 р. вона дізналась, що підписала договір купівлі-продажу квартири, а не договір довічного утримання. Мала намір підписати договір довічного утримання, а підписала договір купівлі-продажу. Узнала від сина, що іде суд, син її заспокоював, що там було шахрайство і що квартиру повернуть. На момент підписання паперів вона не мала наміру продавати квартиру та отримувати гроші. Іншого житла в неї не було, у її родичів також. Син сказав "Їдемо до нотаріуса, зробимо те, що хотіли". Ми зайшли до нотаріуса, той сказав, що б почекали десять хвилин і зайшли, коли підготують папери. Нотаріус не запитував, які договір хотіла підписати. Потім вони зайшли, підписали. Вона не читала, що підписувала. Хто обрав цього нотаріуса, сказав йому, який договір треба підготувати, вона не знає. Всі документи вони підписували п'ять хвилин або менше. Ніхто не давав читати. Вона б могла відрізнити договір купівлі-продажу від договору довічного утримання.
ОСОБА_3, допитаний як свідок, пояснив, що у 2006 р. він не був одружений та постійно проживав з мамою (ОСОБА_1О.), яка часто хворіла. Він їй допомагав, доглядав. Мама неодноразово говорила про те, що б залишилась в нього ОСОБА_8, бо він єдиний син і житла в нього нема. Після чергової хвороби мама погодилась, що б вони пішли до нотаріуса і уклали договір довічного утримання, що б він її доглядав. Пройшов деякий час, приблизно через півроку почали дзвонити працівники банку з приводу кредиту. Він дізнався приблизно у 2006 р. та 2007 р., що підписав не договір довічного утримання, а купівлі-продажу. Мамі не казав на той час, думав, що воно якось вирішиться. З 2005 р. він знав ОСОБА_13 як знайомого. Той дізнався з його розмови, що мама хворіє, що вони хотіли зробити договір довічного утримання. ОСОБА_13 сказав, що якщо він хоче, то може допомогти. Він (відповідач) сказав, що добре, поговоримо з мамою. Він не дуже довіряв ОСОБА_13, але той його переконав. У визначений день до них подзвонив ОСОБА_13 і сказав, що вони з мамою можуть йди до нотаріуса і підписувати договір довічного утримання. Вони пішли з мамою до нотаріуса та підписали пакет документів. Нотаріус запитав прізвища, ім'я та по батькові, перевірив дані, потім хвилин через десять п'ятнадцять вони підписали. В той самий день ОСОБА_13 сказав, що треба поїхати в банк і підписати документи. Він думав, що це по цьому ж договору. Що підписував у банку, він не усвідомлював, не розумів, що він робив. Він не хотів обманювати маму, брати якісь гроші. Цим він тільки нажив собі проблем.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1, укладаючи зазначений договір, не мала наміру продавати ОСОБА_8, а бажала забезпечити лише свою старість, розраховуючи на довічну опіку сина в обмін на передання йому після смерті ОСОБА_8. Передавати у власність ОСОБА_8 сину до своєї смерті вона не бажала та не мала наміру отримувати за неї від нього будь-які кошти. Договір, який би найбільш відповідав її волі, і був би спрямований на реальне настання правових наслідків, мав був укладений у формі спадкового договору.
Відповідно до статті 1302 Цивільного кодексу України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.
Згідно зі статтею 744 Цивільного кодексу України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Таким чином, однією з суттєвих різниць між спадковим договором та договором довічного утримання є момент переходу права власності на майно: за першим право власності на майно переходить до набувача після смерті відчужувача, а за другим за життя відчужувача (у разі дотримання вимог статті 334 Цивільного кодексу України).
Зі змісту позовної заяви, а також показань свідка ОСОБА_9 однозначно випливає, що ОСОБА_1, укладаючи з ОСОБА_3 Договір від 12.07.2006 р., не бажала передавати ОСОБА_8 у власність ОСОБА_3 до дня своєї смерті, тобто мала намір укласти не договір купівлі-продажу, а спадковий договір.
Між тим, з пояснень ОСОБА_1, у тому числі під час допиту її як свідка, ОСОБА_3, у тому числі під час допиту його як свідка, та показань свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 однозначно випливає, що перші двоє (ОСОБА_1 та ОСОБА_3О.) мали намір укласти договір довічного утримання.
Тобто під час розгляду справи ОСОБА_1 посилалась на інші обставини, які суперечать підставам позову, а саме що мала намір укласти з ОСОБА_3 договір довічного утримання (а не спадковий договір, як про це вказано у позовній заяві).
Крім того, у вироку Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.11.2013 р. у справі № 0603/1-21/11 (а. с. 90 95), з якого ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 11.11.2014 р. (а. с. 84 89) було виключено лише один абзац (висновок), тобто який набрав законної сили, містяться показання ОСОБА_3 (потерпілого), про те, що, зокрема, ОСОБА_13 колись проживав з його матір'ю. Якось ОСОБА_13 прийшов до них з матір'ю і спитав, чи можуть вони допомогти грошима на розвиток бізнесу. Грошей у них не було і тоді ОСОБА_13 запропонував оформити кредит під заставу житла. При цьому обіцяв частку в бізнесі. Вони з матір'ю довго думали, але все ж погодились. Вони оформили кредит під квартиру матері по вул. Леніна на 100 000,00 грн. (а. с. 92 93).
ОСОБА_3 пояснив, що просить брати до уваги його пояснення надані під час його допиту як свідка, а не показання, наведені у вироку Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.11.2013 р. у справі № 0603/1-21/11.
У зв'язку з різницею у поясненнях ОСОБА_1 та ОСОБА_3, допитаних як свідків, показаннях свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 з показаннями ОСОБА_3, допитаного як потерпілого у кримінальній справі Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області № 0603/1-21/11, було повторно допитано свідка ОСОБА_12, а також допитано свідка ОСОБА_16.
Свідок ОСОБА_12 дав показання про те, що по кримінальній справі Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області № 0603/1-21/11 він засуджений. У ній ОСОБА_3 був потерпілим. Щодо ОСОБА_3 у тій справі було два випадки. Вони стосувались різних банків. ОСОБА_3 давав показання по двох банках, але у вироку зазначено лише про один випадок, то є неточність. Про те, що чи пропонував ОСОБА_13 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укласти договір з метою отримання кредиту під ОСОБА_8 ОСОБА_1 за винагороду йому невідомо.
Свідок ОСОБА_16 дав показання про те, що у кримінальній справі Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області № 0603/1-21/11 він потерпілий. У нього є примірник вироку. Прочитавши показання, зрозумів, що у справі є багато неточностей. У вироку містяться неточності, розбіжності, все збито в кучу, він читав, сам не міг зрозуміти, що до чого стосується, якось все воно скомпоновано разом. В ході кримінальної справи ОСОБА_3 давав показання окремо по Приватбанку, окремий епізод, і по Укрсиббанку , окремий епізод. У вироку по цій справі лише фігурує Укрсиббанк, показання щодо двох випадків, в принципі, об'єднані в один. Про те, за яких обставин та за яких умов була домовленість у ОСОБА_13 з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо отримання кредиту під квартиру ОСОБА_1 нічого повідомити не може.
Суд зазначає, що вказані пояснення ОСОБА_3 та показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_16 не є підставами для того, що б не враховувати показання ОСОБА_3, наведені у вироку Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.11.2013 р. у справі № 0603/1-21/11, оскільки, по-перше, цей вирок, за виключенням одного абзацу, який не стосується показань ОСОБА_3, набрав законної сили, по-друге, у наведених вище у ньому показаннях ОСОБА_3 не міститься назви жодного банку, по-третє, у цих показаннях ОСОБА_3 Суд не вбачає будь-яких неточностей, вони частково підтверджуються наявним у справі доказом кредитним договором від 13.07.2006 р. на суму кредиту у розмірі 100 000,00 грн. (саме ця сума фігурує у показання ОСОБА_3, наведених у вироку), укладеним між Банком та ОСОБА_3 (а. с. 38).
Таким чином, з показань ОСОБА_3 як потерпілого, які наведені у вироку Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.11.2013 р. у справі № 0603/1-21/11, вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 свідомо уклали договір купівлі-продажу ОСОБА_8 , маючи на меті отримати вигоду, обіцяну ОСОБА_13
Це також підтверджується тим, що 13.07.2006 р., тобто на наступний день після укладення Договору від 12.07.2006 р., між Банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір від 13.07.2006 р. на суму кредиту у розмірі 100 000,00 грн. (а. с. 38)
Також Суд вважає за необхідне вказати, що ОСОБА_1 під час розгляду справи (надання пояснень, у тому числі під час її допиту як свідка), не повідомила про те, що вона колись проживала з ОСОБА_13 (про що свідчать показання ОСОБА_3 у вироку Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.11.2013 р. у справі № 0603/1-21/11).
Більше того, подаючи позов, ОСОБА_1, в порушення частини першої статті 36 Цивільного процесуального кодексу України (сторона, в якої за рішенням суду виникне право заявити вимогу до третьої особи або до якої у такому випадку може заявити вимогу сама третя особа, зобов'язана повідомити суд про цю третю особу), не повідомила про те, що до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено Банк, оскільки останній є іпотекодержателем ОСОБА_8, що було встановлено Судом ухвалою від 09.02.2015 р. (а. с. 18), якою з ініціативи Суду було залучено банк до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
З цієї ухвали випливає, що у провадження Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області перебуває справа за позовом Банку до ОСОБА_17 про звернення стягнення (на ОСОБА_8).
Насамкінець Суд звертає увагу на те, що як випливає пояснень допитаних як свідків ОСОБА_1, ОСОБА_3, показань свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_3 є єдиним сином ОСОБА_1, стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як на момент укладення Договору, так і на час розгляду справи, добрі, ОСОБА_3 опікувався та опікується своєю матір'ю.
ОСОБА_3 є спадкоємцем першої черги за законом ОСОБА_1 (стаття 1261 Цивільного кодексу України), у відтак у разі смерті ОСОБА_1 отримав би у спадщину ОСОБА_8.
За таких обставин твердження ОСОБА_1 у позовній заяві про те, що вона мала намір укласти з ОСОБА_3 спадковий договір, що б той її утримував, а після її смерті отримав у власність ОСОБА_8, викликає у Суду сумніви, оскільки, як вказано вище, ОСОБА_3 і так нею опікувався та опікується, а уразі її смерті отримає у власність ОСОБА_8 як спадкоємець першої черги за законом (єдиний син).
У зв'язку з зазначеним вище, а також тим, що свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 перебувають нормальних, добрих, дружніх стосунках з ОСОБА_1 та ОСОБА_3, а відтак свідчили на користь останніх з метою їм допомогти, Суд критично оцінює їх показання в частині наміру ОСОБА_1 укласти з ОСОБА_3 спадковий договір/договір довічного утримання.
Все викладене раніше вказує на те, що подання ОСОБА_1 до ОСОБА_3 позову, який розглядається, та визнання ОСОБА_3 цього позову, є узгодженими діями, направленими на збереження у власності ОСОБА_8 (зокрема, на недопущення звернення Банком стягнення на ОСОБА_8).
Зважаючи на наведене, Суд вважає, що ОСОБА_1 не довела обставин, на які вона посилалась як на підстави позову, а саме що вона не бажала передавати ОСОБА_8 у власність ОСОБА_3 до дня своєї смерті, мала намір укласти не договір купівлі-продажу, а спадковий договір.
Таким чином у задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити.
При цьому Суд вважає за необхідне вказати, що навіть у разі доведення ОСОБА_1 обставин, на які вона посилалась в обґрунтування позову, підстави для задоволення позову були б відсутні, оскільки у такому разі, враховуючи пояснення ОСОБА_1, допитаної як свідка (…Вона не читала, що підписувала. …Вона б могла відрізнити договір купівлі-продажу від договору довічного утримання), при укладенні з ОСОБА_3 Договору від 12.07.2006 р. не мала місця помилка у розумінні статті 229 Цивільного кодексу України, а мало місце недбальство ОСОБА_1
Частинами ж другою та четвертою пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Керуючись статтями 1 4, 7, 8, 10, 11, 15, 18, 57 64, 79, 88, 174, 209, 212 215 Цивільного процесуального кодексу України,
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним відмовити.
рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано;
у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом;
апеляційна скарга на рішення може бути подана до Апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення;
особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя В.В. Корбут