УХВАЛА

іменем україни

23 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, Виноградівської районної державної адміністрації Закарпатської області про визнання розпорядження голови районної державної адміністрації та свідоцтва про право власності на житловий будинок частково недійсними, визнання права власності на частину житлового будинку, усунення перешкод у користуванні будинком та вселення за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 11 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що до 28 січня 2014 року він проживав у житловому будинку по АДРЕСА_1, право власності на який зареєстровано за його батьком - ОСОБА_6 на підставі розпорядження голови Виноградівської районної державної адміністрації від 20 березня 2000 року з видачею 22 березня 2000 року відповідного свідоцтва. Указаний житловий будинок було збудовано у 1962 році його батьками та відносився до колгоспного двору, у якому на час його припинення проживали та не втратили право на частку у дворі його батько - ОСОБА_6 та мати - ОСОБА_4 Вважав, що він має право на 1/3 частину цього житлового будинку та на 1/3 частину земельної ділянки, на якій розташований цей житловий будинок й тому вважав розпорядження щодо реєстрації права власності на весь житловий будинок за його батьком та свідоцтво про право власності такими, що видані з порушення його прав на це майно.

Про своє порушене право він дізнався у 2012 році зі слів батька, а у січні 2014 року йому стали чинити перешкоди у проживанні в будинку, у зв'язку з чим він звернувся до суду.

Ураховуючи зазначене, позивач просив указане розпорядження та видане на його підставі свідоцтво про право власності ОСОБА_6 недійсними, визнати за ним право власності на 1/3 частину указаного житлового будинку, не чинити йому перешкод у користуванні вказаним житловим будинком та вселити його разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 у спірний житловий будинок.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 26 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Виноградівської районної державної адміністрації від 20 березня 2000 року № 138 в частині визнання права власності на жилий будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 Визнано недійсним свідоцтво про право власності на вказаний жилий будинок, видане ОСОБА_6 Визнано за ОСОБА_8 право власності на 1/4 частину житлового будинку, розташованого за вказаною адресою. Зобов'язано ОСОБА_6 та ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_8 перешкод у користуванні вказаним будинком та вселити його разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в будинок АДРЕСА_1. У решті вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач має право на 1/4 частину спірного житлового будинку, проте пропустив строк позовної давності без поважних причин, про застосування якого заявлено відповідачем у справі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що видачею розпорядження органом влади та на його підставі свідоцтва про право власності на весь житловий будинок на ім'я ОСОБА_6 порушуються права позивача на спірне майно, а саме на 1/4 його частину, право власності на яку він не втратив на час прийняття цього розпорядження.

При цьому не погодився з висновками районного суду щодо пропуску позивачем позовної давності, зазначивши при цьому, що про реєстрацію спірного житлового будинку на ім'я відповідача позивач дізнався лише у 2012 році.

Протеповністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 з дня свого народження, з 5 листопада 1990 року, зареєстрований та до 28 січня 2014 року проживав у житловому будинку по АДРЕСА_1.

Указаний житловий будинок відносився до колгоспного двору, у якому на час його припинення проживали та не втратили право на частку у дворі його батько- ОСОБА_6 та мати -ОСОБА_4, а вибуття ОСОБА_9 з членів колгоспного двору у листопаді 1988 року по 15 квітня 1991 року становить менше трьох років.

Розпорядженням голови Виноградівської районної державної адміністрації від 20 березня 2000 року визнано право власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_6 та на його підставі останньому було видано свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок.

Позивач зазначав, що довірена особа відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5- створює ОСОБА_3 перешкоди у користуванні спірним житловим будинком, відрізала комунікації від житлового будинку, поміняла замки на дверях воріт будинковолодіння.

Як встановлено судом, указане розпорядження голови Виноградівської районної державної адміністрації прийнято 20 березня 2000 року. Позивач звернувся до суду у листопаді 2014 року.

Чинними на той час нормами, які регулювали питання позовної давності - ст. ст. 71, 76, 80 ЦК УРСР 1963 рокупередбачалося встановлення загального строку для судового захисту прав особи у три роки, обов'язкове застосування судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови в позові.

Позовна давність згідно зіст. 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 1 січня 2004 року. У протилежному випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК УРСР 1963 року.

Суд зазначених положень не врахував.

Крім того, як ст. 76 ЦК УРСР 1963 року, так і ст. 261 ЦК України визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 з дня свого народження, з 5 листопада 1990 року, зареєстрований та до 28 січня 2014 року проживав у житловому будинку у зв'язку з чим повинен був користуватись житловим будинком та земельною ділянкою, обробляти її й нести певні витрати, вважаючи себе власником цього майна і як власник він мав вчиняти дії на отримання правовстановлюючих документів про власність, оскільки власність зобов'язує (ст. 319 ЦК України).

Зазначене свідчить про передчасність застосування судом ч. 1 ст. 261 ЦК України, оскільки за змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма ч. 1ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до положень чч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач ОСОБА_6 посилався на неправомірну поведінку позивача, викрадення останнім його особистого майна, що є предметом розслідування, та вважав такими, що не відповідають дійсності посилання позивача про те, що про оформлення права власності на житловий будинок на ім'я відповідача він дізнався лише у 2012 році. При цьому зазначив ОСОБА_6, що позивач з 2002 року сам проживав у спірному житловому будинку, та викрав всі правовстановлюючі документи на спірний будинок, оформлені ще у 2000 році, у зв'язку із чим йому довелось відновлювати всі документи. Отже, позивач знав про отримання у 2000 році свідоцтва про право власності.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 11 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик