Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

ОстапчукаД.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання договору земельної ділянки недійсним.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що за договором від 05 червня 2004 року батько ОСОБА_5 подарував їй житловий будинок АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці площею 5 800 кв.м.

Вона як власник майна з часу посвідчення договору дарування виконувала всі дії щодо його утримання. У зв'язку з тим, що вона з родиною постійно проживає у м. Запоріжжі, за їхньою угодою батько продовжував мешкати в цьому житловому будинку й користуватися земельною ділянкою.

У січні 2008 року у батька відбувся напад та як наслідок інсульт - гематома, що призвело до тяжких наслідків в стані його здоров'я. Він знаходився на стаціонарному лікуванні в Якимівській ЦРЛ з діагнозом: субарахноідальний крововилив, внутрішньочерепна гематома, гіпертонічна хвороба, та терміново у зв'язку з важкістю стану був переведений до обласної клінічної лікарні, де, незважаючи на надану медичну допомогу, в нього виявлена негативна динаміка у вигляді зростання порушення свідомості, поглиблення неврологічної симптоматики, що підтверджується витягом з історії хвороби № 957. 19 січня 2008 року був прооперований - проведена резекційна трепанація черепу.

З того часу він знаходився в хворобливому стані, що підтверджується медичними документами, амбулаторною картою та витягами з висновків лікарів. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер. Спадкоємцями на час його смерті є його діти - вона (позивач), ОСОБА_6, ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Під час зустрічі всіх спадкоємців у лютому 2013 року від відповідача їй стало відомо про існування договору дарування земельної ділянки за адресою її житлового будинку по АДРЕСА_1 від імені ОСОБА_5 на її користь.

З'ясувалося, що існують два державних акта на право власності на земельні ділянки від 07 травня 2007 року за адресою її житлового будинку: один на площу 0,1500 га (1 500 кв.м), інший на площу 0, 3194 га (3 194 кв.м), та також стало відомо, що на підставі державного акта на право власності на земельні ділянки батько подарував відповідачу частину земельної ділянки площею 3 194 кв.м, яка вирахувана із земельної ділянки 5 800 кв.м, на якій розташований належний їй на праві особистої власності житловий будинок.

Оскільки нездатність ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій поширювалась і мала вплив на дарування частини земельної ділянки в вересні 2009 року, то цей договір є недійсним і таким, що не відповідає діючому законодавству, тому що посвідчувався не вільно і не відповідав волевиявленню ОСОБА_5

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 03 жовтня 2014 року позов задоволено. Визнано договір дарування земельної ділянки площею 0,3194 га, яка розташована в АДРЕСА_1, від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 недійсним.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що на підставі договору дарування від 05 червня 2004 року ОСОБА_5 подарував своїй дочці ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці площею 5 800 кв.м.

На підставі рішення Кирилівської селищної ради № 43 від 26 грудня 2006 року ОСОБА_5 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0, 3194 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 від 07 травня 2007 року серії НОМЕР_1.

На підставі цього ж рішення Кирилівської селищної ради ОСОБА_5 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0, 1500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 від 07 травня 2007 року серії НОМЕР_2.

За договором дарування від 04 вересня 2009 року ОСОБА_5 подарував земельну ділянку площею 0, 3194 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 дочці ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер.

Спадкоємцями на час його смерті є діти: позивач ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_4

Договір дарування земельної ділянки від 04 вересня 2009 року позивач оспорює з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України.

На підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У контексті викладеного необхідно розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину встановлюється на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України № 6-131цс14 від 17 вересня 2014 року та № 6-9цс12 від 29 лютого 2012 року).

За змістом ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 2 ст. 60 ЦПК України).

За висновком первинної посмертної судово-психіатричної експертизи № 740 від 09 грудня 2013 року ОСОБА_5 на момент підписання договору дарування 04 вересня 2009 року виявляв психічні розлади у вигляді когнітивного зниження внаслідок органічного враження головного мозку складного ґенезу. Разом з тим, у зв'язку із відсутністю опису психічного стану у медичній документації за оспорюваний період, визначити ступінь зниження когнітивних функцій і винести експертне рішення не вбачається за можливе. Дати відповідь на запитання про визначення психологічного стану ОСОБА_5 в момент підписання договору дарування і кваліфікувати цей стан не виявляється можливим у зв'язку з відсутністю у справі і меддокументації чіткого опису ступеня зниження інтелектуально-мнестичних функцій (а. с. 93).

Повно та всебічно дослідивши факти, які обґрунтовують вимоги та заперечення сторін щодо недійсності договору дарування земельної ділянки, оцінивши у відповідності до вимог процесуального закону здобуті докази, у тому числі покази свідків, виходячи із правильного розуміння наведених положень ЦК України щодо підстав оскарження правочину, апеляційний суд дійшов висновку про те, що повна неспроможність дарувальника у момент вчинення договору розуміти значення своїх дій і керувати ними наданими доказами не доведена.

За вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З інших підстав договір дарування земельної ділянки від 04 вересня 2009 року не оспорюється.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко