Справа № 752/4358/15-ц
Провадження № 2/752/3068/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 жовтня 2015 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді Мирошниченко О.В.

при секретарі Криган Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання недійсними розпорядження та свідоцтва про право власності на майно,

в с т а н о в и в:

У березні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_2, а також розпорядження органу приватизації Державної адміністрації Голосіївського району м. Києва від 30 квітня 2002 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 06.10.2010 року з ОСОБА_3 В ході розгляду іншої цивільної справи, в якій ОСОБА_1 є співвідповідачем та однією з позовних вимог в якій є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 06.10.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, ОСОБА_1 дізнався про обставини приватизації колишнім власником квартири ОСОБА_2, зокрема, позивачу стало відомо, що волевиявлення колишнього власника квартири ОСОБА_2 щодо приватизації житла не було вільним і не відповідало її волі. Позивач зазначає, що такими обставинами, на його думку, є встановлений рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.03.2011 року факт недієздатності ОСОБА_2 станом на 25 лютого 2006 року та 26 травня 2006 року, а саме те, що у вказаний період остання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Таким чином, позивач вважає, що волевиявлення ОСОБА_2 на приватизацію квартири не було вільним, а тому розпорядження органу приватизації та видане відповідачем свідоцтво про право власності на майно повинні бути визнані судом недійсними.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, з наведених у позові підстав.

Представник відповідача у судовому засіданні категорично заперечувала проти задоволення позову, в обґрунтування заперечень зазначила про те, що спірні правовідносини регламентуються Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції, що діяла на момент приватизації ОСОБА_2 квартири. Оскаржуване відповідачем розпорядження органу приватизації від 30.04.2002 року прийнято органом приватизації на підставі повного пакету документів, наданого ОСОБА_2, відповідно до вимог Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року. У зв'язку із чим, приватизація квартири АДРЕСА_1, відбулась відповідно до вимог законодавства, яке діяло на той час, у зв'язку із чим відсутні підстави для визнання розпорядження про приватизацію вказаної вище квартири, а також виданого на його підставі свідоцтва про право власності, недійсними.

Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 17.04.2002 року ОСОБА_2 звернулась до органу приватизації Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації із заявою про передачу у приватну власність квартири АДРЕСА_1. До вказаної заяви ОСОБА_2. додано довідку про склад сім'ї та займані приміщення.

Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції, що діяла на момент приватизації ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1, приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

Частиною четвертою статті 5 вказаного Закону визначено, що право на приватизацію квартир державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах, або перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацію та органами місцевого самоврядування. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Органи приватизації не мають права відмовляти мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п. 2 ст. 2 Закону.

На виконання вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15.09.1992 року затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян. Вказаним Положенням встановлено вичерпний перелік документів, які необхідно було надати органу приватизації громадянами, які виявили бажання приватизувати займану квартиру. До таких документів Положенням віднесено: заява від громадянина встановленого зразка та довідка про склад сім'ї, а також у разі наявності у наймача пільги, документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації.

Розпорядженням органу приватизації Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 30.04.2002 року № 26496 передано ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 у приватну власність.

На підставі розпорядження органу приватизації Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 30.04.2002 року № 26496 ОСОБА_2 Державною адміністрацією Голосіївського району 30 квітня 2002 року видано свідоцтво про право власності на житло на квартиру № № АДРЕСА_1 в м. Києві.

У судовому засіданні достовірно встановлено та стверджується матеріалами цивільної справи, що приватизація квартири АДРЕСА_1 відбулась відповідно до діючих на момент приватизації квартири норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15.09.1992 року, а отже відсутні передбачені законом підставі для визнання недійсними розпорядження органу приватизації Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 30.04.2002 року № 26496 та свідоцтва про право власності на житло, виданого 30.04.2015 року ОСОБА_2 Голосіївською районною у м. Києві державною адміністрацією.

Крім іншого, суд окремо звертає увагу наступне.

Частиною першою статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням вказаних норм закону правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи і інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Таким чином, враховуючи, що в силу ст.ст. 3 ЦПК України, 15 ЦК України, судовому захисту підлягає порушене, невизнане, або оспорюване цивільне право особи, а з наведених вище підстав, позивачем не доведено факт порушення саме його цивільного права, яке б підлягало захисту судом, суд надходить до висновку про те, що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання недійсними розпорядження та свідоцтва про право власності на майно, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя