УХВАЛА

іменем україни

16 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду м. Києва від 9 вересня 2015 року, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 9 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за кредитним договором, укладеним 19 березня 2008 року між банком та ОСОБА_4, останній отримав кредит у розмірі 195 тис. доларів США зі сплатою 15 % річних по строк до 19 березня 2011 року. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором цього ж дня між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якої є квартира АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності. Позичальник належним чином умови договору не виконував, унаслідок чого станом на 9 вересня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 252 893 долари 78 центів США та 87 650 117 грн 54 коп. Позичальник та іпотекодавець на вимоги про погашення заборгованості не реагували.

Ураховуючи зазначене, позивач просив у рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Родовід Банк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 9 вересня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 березня 2008 року у розмірі 7 115 033 грн 10 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 19 березня 2008 року - квартиру АДРЕСА_1. Визначено спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначено початкову ціну продажу предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційних скаргах, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права: ПАТ «Родовід Банк» просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі; ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник і іпотекодавець допустили порушення умов договорів, проте позивачем було пропущено строк позовної давності та не надано доказів, які б вказували на переривання цього строку.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи частково позовні вимоги банку, апеляційний суд виходив із того, що строк позовної давності переривався, оскільки рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 липня 2012 року з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Родовід Банк» була стягнута кредитна заборгованість та вважав за необхідне зменшити розмір пені, нарахованої банком до 1 млн. грн, так як розмір нарахованої банком неустойки значно перевищує розмір збитків.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що за кредитним договором, укладеним 19 березня 2008 року між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4, останній отримав кредит у розмірі 195 тис. доларів США зі сплатою 15 % річних до 19 березня 2011 року. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором цього ж дня між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якої є квартири квартиру АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності. Позичальник належним чином умови договору не виконував, унаслідок чого станом на 9 вересня 2014 року за розрахунком банку утворилась заборгованість у розмірі 252 893 долари 78 центів США та 87 650 117 грн 54 коп. Позичальник та іпотекодавець на вимоги банку про погашення заборгованості не реагували.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (чч. 1, 3 ст. 533 ЦК України).

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-145 цс 14 від 24 вересня 2014 року, № 6-190 цс 15 від 16 вересня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

На наведені норми права апеляційний суд уваги не звернув та передчасно визначив розмір кредитної заборгованості у гривнях.

Крім того, згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Апеляційний суд зазначене не врахував та зменшуючи розмір неустойки з власної ініціативи, що є порушенням вимог ст. 11 ЦПК України, не з'ясував, чи звертався боржник із заявою про зменшення неустойки, та чи посилався на істотні обставини для зменшення неустойки.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, як беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд зазначене не врахував, не роз'яснив відповідачам правової позиції Верховного Суду України № 6-1120 цс 15 від 4 листопада 2015 року про право на звернення до суду із заявою про зменшення розміру неустойки.

Крім того, зменшуючи суму неустойки, апеляційний суд врахував лише ту обставину, що її розмір перевищує розмір заборгованості, проте не навів жодної обставини, що має істотне значення, а позичальник не надав щодо цього жодних доказів (сімейний, матеріальний стан тощо).

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 33 та ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону «Про іпотеку», у розумінні норми ст. 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-61 цс 15 від 27 травня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У порушення вимог ст. ст. 212-214,303, 316 ЦПК Україниапеляційний суд на зазначені положення законууваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив; не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору, не послався у рішенні на обставини і докази, які спростовують доводи сторін та не зазначив у рішенні загальний розмір вимог та всі його складові, а також початкову ціну предмета іпотеки, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, а також не дослідив можливість застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_5, та касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 9 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик