Провадження №2/761/6394/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Волошина В.О.

при секретарі: Анісковець Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик», третя особа: Державна податкова інспекція у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про стягнення матеріальних збитків за договором банківського вкладу; застосування штрафних санкцій та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

В червні 2015р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «КБ «Хрещатик», в якому просив суд:

- стягнути з відповідача на свою користь матеріальні збитки в сумі 571,82 грн., моральну шкоду в сумі 2436,0 грн.;

- застосувати до відповідача штраф за порушення законодавства про захист прав споживачів згідно з п.п. 7 п. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів».

Судом до участі у справі, в якості третьої особи було притягнуто ДПІ у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 20, 25 лютого 2015р. між сторонами було укладено договори строкових банківських вкладів: № 221D-577623 (далі по тексту - договір 1), № 221D-578294 (далі по тексту - договір 2), згідно з якими позивачем були внесені на вкладні (депозитні) рахунки грошові кошти в розмірі по 50000,0 грн. за кожним договором.

Після закінчення строків, на які були розміщені кошти, відповідачем були нараховані та виплачені позивачу відсотки. На думку позивача, відповідач незаконно, виконуючи роль податкового агента, утримав податок на доходи фізичних ociб та військовий збір з доходів позивача у вигляді відсотків по договорам 1, 2, чим спричинив позивачу збитки в сумі 571,82 грн., моральну шкоду, яку позивач оцінив в сумі 2436,0 грн.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував, надавши суду письмові заперечення на позов, зазначаючи, що відповідач, який виступає, як податковий агент, діяв правомірно, а вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими.

Третя особа, про час та місце розгляду справи оповіщалась в установленому законом порядку, свого представника до суду не направила, заперечення на позов не подавались.

Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, та не оспорювалося сторонами в судовому засіданні, 20, 25 лютого 2015р. між сторонами було укладено договори 1, 2 згідно з якими позивачем були внесені на вкладні (депозитні) рахунки грошові кошти в розмірі по 50000,0 грн. за кожним договором. За договором 1 - строк вкладу складав з 20 лютого по 20 квітня 2015р., відсоткова ставка - 23,0 % річних; за договором 2 - строк вкладу складав з 25 лютого по 25 березня 2015р., відсоткова ставка - 22,5 % річних.

Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов'язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу.

У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що відповідачем при нарахуванні та сплаті відповідачем позивачу коштів по договору 1 були нараховані відсотки за користування коштами в сумі 1827,39 грн., з яких відповідачем, як податковим агентом відраховані 392,89 грн. податків, за договором 2 були нараховані відсотки за користування коштами в сумі 832,2 грн., відраховані 178,93 грн.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що відповідачем незаконно утримано з нього коштів на суму 571,82 грн., як податку на доходи фізичних осіб та військового збору з його доходів у вигляді відсотків за договорами 1, 2, оскільки у Законі України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо пасивних доходів» за № 1588-VII від 04 липня 2014 р., відсутні норми щодо особливого порядку введення в дію нових податків, впроваджених цим Законом, тому на дату нарахування відповідачем та видачі позивачу коштів, тобто суми по депозитному вкладу та нарахованих відсотків не дотримано термінів, зазначених в ст. 4.1.9. Податкового Кодексу України, а тому відповідач в такому випадку при неоднозначному трактуванні прав та обов'язків позивача як платника податків, повинен був керуватися ст. 4.1.4. зазначеного Кодексу.

Однак судом критично оцінюється зазначені твердження позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до п.п. 4.1.9 п. 4.1 ст.4 Податкового Кодексу України податкове законодавство ґрунтується на такому принципі, як стабільність.

Пунктом 7.3 ст. 7 Податкового Кодексу України, визначений порядок внесення змін до Кодексу, який передбачає, що будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Законом України від 04 липня 2014р. №1588 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо пасивних доходів» внесено зміни до Кодексу в частині оподаткування процентів, які відповідно до п.п. 14.1. 268 п.14.1 ст. 14 Податкового Кодексу України є пасивними доходами. 02 серпня 2014 року в офіційному друкованому виданні газеті «Голос України № 146» був опублікований Закон України № 1588 від 04 липня 2014 р.

Відповідно до п.п. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164 Податкового Кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються пасивні доходи (крім визначених у п.п. 165.1.41 п. 165.1 ст. 165 Кодексу).

Особливості нарахування (виплати) та оподаткування окремих видів доходів, зокрема процентів, визначено п. 170.4 ст. 170 Податкового Кодексу України.

Згідно з п.п. 170.4.1 цієї статті податковим агентом платника податку під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування, застосовуючи ставку податку, визначену ст. 167 Податкового Кодексу України.

Згідно з Законом України від 28 грудня 2014р. №71 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набрав чинності з 01 січня 2015 р., для пасивних доходів у вигляді процентів на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок ставка податку до бази оподаткування з 01 січня 2015р. застосовується у розмірі 20 відсотків.

Враховуючи, що з 02 серпня 2014р. доходи платника податку у вигляді процентів є базою для оподаткування податком на доходи фізичних осіб, а також враховуючи особливості нарахування (виплати) доходу у вигляді процентів, визначені Податковим кодексом України, відповідач, виконуючи обов'язки податкового агента при нарахуванні (виплаті) на користь позивача доходу у вигляді процентів на вкладний (депозитний) банківський рахунок, керуючись п.п. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164, ст.167 та п. 170.4 ст. 170 Податкового Кодексу України, правомірно, з дотриманням вимог чинного законодавства, утримав податок на доходи фізичних осіб.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач, як податковий агент у своїй діяльності правомірно керувався положеннями Податкового Кодексу України, з урахуванням змін, внесених Законом України № 1588, та здійснив утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходів позивача у вигляді процентів по договорам 1, 2, а тому суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь 571,82 грн.

Враховуючи те, що судом не встановлено незаконність дій відповідача, а також беручи до уваги положення ст. 23 ЦК України; ст. ст. 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про стягнення на його користь з відповідача моральної шкоди в розмірі 2436,0 грн.

У відповідності з п. 7) ч. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб'єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування несуть відповідальність за відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію або продавця (у випадках, визначених Законом України «Про електронну комерцію») - у розмірі тридцяти відсотків вартості одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли відповідно до закону суб'єкт господарської діяльності не веде обов'язковий облік доходів і витрат, - у розмірі п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Пунктом 13) ч. 1 ст. 26 цього Закону передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, здійснює державний контроль за додержанням законодавства про захист прав споживачів, забезпечує реалізацію державної політики щодо захисту прав споживачів і має право накладати на суб'єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, стягнення, передбачені статтею 23 цього Закону, в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, вимога позивача про застосування судом до відповідача штрафу за порушення законодавства про захист прав споживачів згідно з п. 7) ч. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не ґрунтується на вимогах Закону, а тому не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57 - 60, 88, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 294 ЦПК України; ст. ст. 16, 22, 23, 610, 629, 1058, 1061 ЦК України; ст. ст. 1, 4, 22, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик», третя особа: Державна податкова інспекція у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про стягнення матеріальних збитків за договором банківського вкладу; застосування штрафних санкцій та відшкодування моральної шкоди - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скаргипротягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: