Справа № 755/9938/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2015 р. року Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого-судді БАРТАЩУК Л.П.

при секретарі Ізвольській С.С.

за участю:

позивача - ОСОБА_1, адвоката Сергійко П.В.

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Дніпровський районний відділ Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся з позовом до відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 69-71).

Позовна заява обґрунтована наступними обставинами.

У 1964 році позивач разом з батьками переїхав до квартири АДРЕСА_1. Після переселення батьків позивач з братом ОСОБА_5 стали власниками вищезазначеної квартири, у 1981 році позивач переоформив особистий рахунок на себе. 24.07.1982 року між позивачем і ОСОБА_3 (після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_3) був укладений шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_4. 17.01.1989 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва шлюб було розірвано. У 1993 році при вирішенні питання поділу квартири позивач разом з колишньою дружиною намагалися здійснити приватизацію квартири для того, щоб роз'їхатися, проте у зв'язку з недосягненням домовленості між ними заяву за формою-2 про приватизацію державного житлового фонду було відкликано. Як зазначив позивач, на якій підставі була здійснена приватизація квартири, йому незрозуміло.

У 2003 році відповідачі виїхали з квартири АДРЕСА_1 в інше місце проживання, з того часу фактично в квартирі не проживають, особистих речей у квартирі не зберігають, витрати на утримання квартири не несуть, комунальні платежі не сплачують.

Позивач перебуває на обліку у Центрі занятості, має скрутне матеріальне становище, що робить неможливим оплату рахунків за житлово-комунальні послуги за зареєстрованих осіб, які фактично в квартирі не проживають з 2003 року.

Посилаючись на вищенаведені обставини, з підстав, передбачених статтями 71, 72 Житлового кодексу УРСР, статтями 383, 405 Цивільного кодексу України, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1; на підтвердження того, що є рішення суду про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло витребувати дані з архіву про наявність судового рішення; на підтвердження факту не проживання відповідачів понад один рік без поважних причин просив долучити до матеріалів справи акти про не проживання і допитати свідків.

Відповідач-1 ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала, надавши письмові заперечення, які просила долучити до справи.

Пояснила, що визнає те, що з 2003 року не проживає в квартирі, в якій прописана разом з сином, оскільки вимушена була виїхати з квартири до м. Яготин, де тривалий час проживала і на даний час змушена наймати квартиру.

Все це сталося через поведінку відповідача, який зробив нестерпним спільне проживання у квартирі, змінив замки та унеможливив доступ до квартири.

Пояснила, що після розлучення вони мали домовленість з позивачем, що вона не буде звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів, а він буде оплачувати рахунки за квартиру, яка була приватизована на них трьох - на неї, сина та позивача.

Зазначила, що квартира належить як позивачеві, так і їй та їх сину на праві спільної власності - в рівних частках; приватизація та свідоцтво про право власності на житло в судовому порядку не скасовувалося і не оскаржувалося; вона з сином має право як володіти і розпоряджатися, так і користуватися квартирою нарівні з позивачем, тому відсутні законні підстави для позбавлення її чи сина цього права.

Відповідач-2 ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні з тих підстав, що позивач є його батьком, який створював і створює конфліктні ситуації, що унеможливлювало не тільки спільне проживання, але й нормальне спілкування. В силу цих причин вони з матір'ю були вимушені виїхати з квартири, в якій проживали, були прописані і яку приватизували в рівних частках, ключів від квартири не мають, проте, не можуть і не зможуть спільно мешкати з позивачем.

Ухвалою суду від 12.08.2015р. до участі в справі було залучено третю особу - Дніпровський районний відділ ДМС України в м. Києві, який свого представника в судове засідання не направив.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 підтвердила, що на актах про не проживання, які є в матеріалах справи, підпис, вчинений від її імені, належить їй.

Вислухавши пояснення осіб, як беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази у сукупності та взаємозв'язку, судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 18.10.2000 року, виданого згідно з розпорядженням №55-200 від 18.10.2000 року Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності гр. ОСОБА_1 та членам його сім'ї ОСОБА_3, ОСОБА_4 в рівних долях. Квартира зареєстрована згідно вказаного Свідоцтва в бюро технічної інвентаризації і записана у реєстрову книгу за НОМЕР_1 (а.с. 18).

З довідки за формою №3а, виданої ЖРЕО-411 за №1807 від 13.05.2015р. убачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, які в ній зареєстровані у встановленому законом порядку (а.с. 13).

За даними архівів Деснянського і Дніпровського районних судів м. Києва, за період часу з 2000 року судових рішень щодо сторін у даній справі знайти не вдається можливим (а.с. 105, 169).

Згідно листа Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 6101/43/2/103 від 03.07.2015р., квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в рівних долях. Інформація про скасування приватизації квартири за вищевказаною адресою в Дніпровській районній в м. Києві державній адміністрації відсутня (а.с. 137).

Отже, на підставі наявних у справі доказів, що не спростовано, суд приходить до висновку, що сторони справі є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 в рівних долях.

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтями 316 та 317 Цивільного кодексу України визначені поняття та змін права власності.

Так, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Надані позивачем суду акти про не проживання відповідачів у квартирі, показання свідка про їх не проживання, інші докази, надані на підтвердження відсутності відповідачів з 2003 року в квартирі, не можуть бути прийняті судом до уваги при вирішенні спору про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки відповідачі нарівні з позивачем є власниками квартири, мають право, а не обов»язок, володіти, користуватися та розпоряджатися належним їм майном і їх правомочності власника не можуть бути обмежені з підстав не проживання у належній їм квартирі понад строки, передбачені статтями 71, 72 Житлового кодексу України і ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, позов не підлягає задоволенню.

Судові витрати, понесені позивачем, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 41 Конституції України, статтями 16, 316, 317, 321 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 10, 11, 57-61, 88, 208-210, 212-215, 218, 222, 223, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Дніпровський районний відділ Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Дніпровський районний суд міста Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а учасниками судового розгляду, які не були присутні під час проголошення рішення у судовому засіданні, - протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

СУДДЯ:

З урахуванням викладеного та керуючись ст. 43 ЦК України, ст.ст. 58, 61, ст. 234, 246-249 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву задовольнити .

Визнати ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 - безвісно відсутньою.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 діб з дня його проголошення.

Суддя:

Народні засідателі: