АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/8160/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Гладун Х.А.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка подана його представником ОСОБА_3, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Поінт» до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди,

встановила:

У січні 2015 року позивач ПАТ «Страхова компанія «Поінт» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди в сумі франшизи 1000 грн., що передбачена договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 19.10.2012 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Страхова компанія «Поінт» матеріальну шкоду в сумі 1000 грн. та судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ОСОБА_2 через свого представника - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказував, що франшиза, як частина збитків страхувальника, не відшкодовується страховиком, а тому позивач не мав ніяких негативних матеріальних наслідків. Страхувальник не зверталась ні до суду, ні до свого страховика, ні ТзДВ «СК «НАСТА», ні до ОСОБА_2 з вимогою про відшкодування їй франшизи, що свідчить про відсутність спору і правових підстав для його виникнення, що стосується компенсації чи відшкодування франшизи.

Крім того, оскільки за полісом № АЕ/0040312 була застрахована цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу, то ОСОБА_2 не може вважатись особою, відповідальною за завдані збитки, та бути належним відповідачем у справі.

В судовому засіданні відповідач та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити; представник позивача вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.12.2012 в м. Києві на вул. Червоноармійській, 129, відповідач, керуючи автомобілем «Mitsubishi L200»,д.н.з. НОМЕР_1, не врахував дорожню обстановку, не дотримався безпечної дистанції руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Меrsedes bensGSL 350», д.н.з. НОМЕР_2, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

Постановою судді Печерського районного суду м. Києва від 21.11.2013 року, що набрала законної сили, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

На момент ДТП автомобіль «Меrsedes bens GSL 350», д.н.з. НОМЕР_2, власником якого є ОСОБА_4, був застрахований позивачем ПАТ «Страхова компанія «Поінт» за договором добровільного страхування наземного транспорту 061/02-00182 від 05.09.2012 року, розмір франшизи 500 грн.

На підставі звіту про визначення вартості матеріального збитку від 01.02.2013 року, рахунку-фактури АС-00000413 від 12.02.2013 року, страхового акту № СТ/12/0221 від 13.03.2013 року, позивачем потерпілому здійснено виплату страхового відшкодування на загальну суму 44 692 грн. 51 коп.

Крім того, на час ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Mitsubishi L200», д.н.з. НОМЕР_3 була застрахована ТзДВ «СК «Наста» за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/0040312.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки рішенням Господарського суду м. Києва від 07.10.2014 року з ТзДВ СК «Наста» на користь ПАТ «СК «Поінт» було стягнуто суму страхового відшкодування, за вирахуванням франшизи в сумі 1000 грн., встановленої договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/0040312, то відповідач ОСОБА_2, як винуватець ДТП, має компенсувати позивачу дану суму франшизи.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі неможливо, оскільки висновки не відповідають обставинам справи, зроблені без повного з'ясування обставин справи та з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до п.36.6 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про страхування» франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачем ПАТ «Страхова компанія «Поінт» за договором добровільного страхування було виплачено страхове відшкодування на загальну суму 44 692 грн. 51 коп. особі, потерпілій у ДТП, винуватцем у якій визнано ОСОБА_2

Рішенням Господарського суду м. Києва від 07 жовтня 2014 року з ТзДВ «Страхова компанія «Наста» на користь ПАТ «Страхова компанія «Поінт» стягнуто в порядку регресу суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 43 242 грн. 51 коп., за виключенням франшизи. В задоволенні позовних вимог про стягнення франшизи в розмірі 1000 грн. - відмовлено.

Таким чином, суд правильно вважав, що франшиза, передбачена договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, підлягає відшкодуванню страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки.

Однак, визначаючи відповідача ОСОБА_2 як особу, відповідальну за завдані збитки у правовідносинах із позивачем, суд першої інстанції не у повному обсязі з'ясував обставини, що мають значення для справи, у зв'язку з чим дійшов помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позову.

Так, як вбачається з полісу № АЕ/0040312 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 19.10.2012 року, страхувальником та власником автомобіля «Mitsubishi L200», д.н.з. НОМЕР_3 є ТОВ Спільне Українсько-Американсько-Британське підприємство «Пронто-Київ» ( а.с. 81).

Зі змісту постанови Апеляційного суду м. Києва від 13 січня 2014 року, якою залишено без змін Постанову Печерського районного суду м. Києва від 21 листопада 2013 року про визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 станом на момент скоєння ДТП працював водієм у ТОВ «Пронто-Київ» ( а.с. 14).

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною 1 ст. 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Частиною 1 ст. 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 6 Постанови № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України.

Як встановлено колегією суддів, ОСОБА_2 з 14.01.2008 року та станом на момент ДТП перебував у трудових відносинах зі спільним українсько-американсько-британським товариством з обмеженою відповідальністю «Пронто-Київ», працюючи на посаді водія, що підтверджується наказом СП «Пронто-Київ» № 1/1 від 23.01.2008 року про прийняття на роботу та наказом № 1 генерального директора СУАБ ТОВ «Пронто-Київ» від 03.01.2012 року про закріплення за водієм ОСОБА_2 автомобіля «Mitsubishi L200», д.н.з. НОМЕР_1.

З подорожнього листа службового легкового автомобіля серії АБА № 644191 від 24.12.2012 року, виданого СУАБ ТОВ «Пронто-Київ», вбачається, що 24 грудня 2012 року тобто в день скоєння ДТП, ОСОБА_2 був черговим та протягом доби працював на автомобілі «Mitsubishi L200», д.н.з. НОМЕР_1.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що в розумінні п.36.6 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», враховуючи вимоги ст. 1187, 1188, 1172 ЦК України, відповідач ОСОБА_2 як водій, який перебував у трудових відносинах з власником транспортного засобу, не є особою, відповідальною за завдані збитки у правовідносинах з позивачем.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати обґрунтованими позовні вимоги ПАТ СК «Поінт» про стягнення суми франшизи з відповідача ОСОБА_2, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2015 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення наступного змісту:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Поінт» до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: