Справа № 464/4284/15 Головуючий у 1 інстанції: Радченко Е.А.
Провадження № 22-ц/783/5177/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого -судді Гірник Т.А.

суддів Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар Симець В.І.

за участю позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

представник а відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договору іпотеки та додаткової угоди недійсними,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд з указаним позовом до відповідача. Заявою від 09.06.2015 року позовні вимоги збільшила та з посиланням на 6, 16, 203, 215, 216 ЦК України просила визнати недійсними договір кредиту №615/26-182, укладений між ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» 17 квітня 2008 року; додаткову угоду №1 про внесення змін до договору кредиту №615/26-182 від 17.04.2008 року, підписану 5 листопада 2008 року; договір іпотеки №112 в будинку АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Репетою О.М. 17 квітня 2008 року та зареєстрованим в реєстрі під №2841518.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 17 червня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач. Вважає його незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, при незастосуванні закону, який необхідно було застосувати до даних правовідносин, а обставини, які суд вважав встановленими насправді є недоведеними.

Вимоги мотивує тим, що суд не застосував положення ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та вимоги п.п.3.2, 3.3,3.6 Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Не врахував, що до кредитного договору відсутній додаток №2 щодо графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил НБУ. Суд безпідставно вважав встановленим факт, що відповідач попередив про валютні ризики.

За наведених обставин вважає, що відповідач позбавив позивача, як споживача на протязі 14 днів відмовитись від цього договору, тобто порушив принцип рівності сторін, який характеризує цивільно-правові відносини.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити повністю.

При розгляді справи за апеляційною скаргою, апелянт та її представники доводи такої підтримала.

Представник відповідача висловився у заперечення апеляційної скарги. Вважає рішення законним та обґрунтованим. Просить таке залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що 17.04.2008 року між позивачкою та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено договір кредиту № 615/26-182. На підставі цього кредитного договору позивачка отримала від банку кредит для придбання квартири на вторинному ринку в сумі 40000 доларів США за умови сплати 13,5 відсотків річних, а також інших передбачених договором платежів строком до 17.04.2028 року.

В той же день на забезпечення договору кредиту між позивачкою та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено договір іпотеки, за умовами якого квартира, яку позивачка придбає за рахунок наданих банком грошей, є предметом іпотеки.

05.11.2008 року між позивачкою та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено додаткову угоду, за якою з 17.11.2008 року збільшується відсоткова ставка по кредиту з 13,5% до 14%. Зазначені обставини визнано позивачем .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання кредитного договору, додаткової угоди та договору іпотеки недійсними.

З таким висновком погоджується колегія суддів, оскільки такий ґрунтується на вимогам закону.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно врахував характер спірних правовідносин, та застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Зокрема вірно виходив з положень ст. 202 ЦК України, згідно якої правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін.

Згідно з ст.ст. 6, 27 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та та п. 7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення та можуть перешкодити вчиненню правочину. Так, істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Предметом договору, відповідно до актів цивільного законодавства, є умови про ті права та обов'язки, які формують основу змісту зобов'язання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обов'язки і про об'єкти, що сторони мають передати одна одній. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачено.

За вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, зключаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, такі вимоги банком виконано, отже позивач була належним чином повідомлена про всі умови договору. Як вбачається з договору кредиту від 17.04.2008 року, позивачці було надано інформацію щодо всіх умов договору, пов'язаних з його виконанням витрат та щодо сукупної вартості договору. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Так, в підписаному позивачкою запиті на отримання кредиту від 07.04.2008 року зазначено, що своїм підписом позичальник свідчить про той факт, що банк надав йому повну, достовірну та вичерпну інформацію про всі умови отримання, користування та повернення кредиту. В попередній інформації про умови кредитування фізичних осіб, з якою позивачка ознайомлена 07.04.2008 року, послідовно та докладно викладено всі права та обов'язки банку та позичальника, правила нарахування процентів і комісій, наслідки за порушення умов договору./а.с.33./

На звернення позивачки до банку 14.2008 року їй було надано попередній роспис сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту. В цьому росписі зазначено, що позичальнику було повідомлено про можливість понесення додаткових витрат у разі здійснення останнім валютно-обмінних операцій по комерційному курсу банку на день здійснення операції, що засвідчено підписом позивачки. /а.с.34/. Зазначену докази свідчать про те, що позивач мала змогу визначитись з питанням отримання кредиту у відповідача на умовах, про які була детально ознайомлена, в тому числі ознайомившись 17.04.2008 року перед підписанням Кредитного договору з попереднім розписом сукупної вартості кредиту, значенням реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, що на а.с. 35, підписання якого ствердила позивач.

В такому попередньому розписі також міститься повідомлення про можливість додаткових витрат з приводу валютно-обмінних операцій, а в самому договорі кредиту міститься таблиця, в якій зазначено суму в доларах США, яку позивачка повинна сплачувати кожного місяця у погашення тіла кредиту впродовж всього часу користування кредитом.

Із наведеного слідує, що кредитний договір, договір іпотеки та додаткова угода відповідають вимогам закону, позивачка погодилася з усіма вказаними істотними умовами кредитування, у тому числі попередньо, перед укладенням договору письмово проінформована як споживач про умови кредитування, що узгоджується з вимогами ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» .

Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що доводи позивачки про невиконання відповідачем передбаченого законом обов'язку щодо роз'яснення перед укладенням договору всіх його умов, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Суд вірно не взяв до уваги доводи представника позивача про неправильність на її думку розрахунку сукупної вартості кредиту, оскільки це не впливає на правову оцінку оспорюваних договорів.

За наведених обставин суд дійшов правильного висновку про те, що зміст оспорюваного кредитного договору відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору відповідачем дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, немає підстав для визнання договору недійсним.

За аналогічних обставин відсутні правові підстави для визнання недійсності договору іпотеки та додаткової угоди.

З огляду на викладене, при прийнятті рішення суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства і насамперед ст.ст. 10, 60, 213, 214, 215 ЦПК України щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи відповідно до вимог закону, та дав правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що його рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суттєвими не являються, колегія суддів не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення, яке ухвалено з додержанням вимог закону.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та які б мали правове значення, у апеляційній скарзі не наведено.

Керуючись ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, ст.315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий суддя

Судді