Справа № 462/7572/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

24 грудня 2015 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого - судді Колодяжного С.Ю.

при секретарі Обертас Н.М.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право на користування житлом,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою, в якій просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком на ІНФОРМАЦІЯ_1. Свої позовні вимоги вона мотивує тим, що зазначений будинок належить їй на праві власності. В будинку зареєстрований, однак не проживає з 2012 року відповідач - її колишній чоловік ОСОБА_4, який добровільно залишив це житло, забрав з будинку всі свої речі, не цікавиться і жодних обов'язків по його утриманню не несе. Жодних поважних причин його відсутності в спірному будинку немає. Зазначила, що реєстрація відповідача в будинку порушує її права, як власника, володіти, користуватися та розпоряджатися будинком, на підставі чого просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини неявки суд не повідомив, хоча належно був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, наслідки неявки.

За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивачів проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (ч. 1, ч. 3 ст. 402 ЦК України).

Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч.1 ст.402 Цивільного кодексу України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК України право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином, суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім'ї. Згідно з положеннями ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст.64, ч.3 ст.156 ЖК України). Об'єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла.

Судом встановлено, що будинок на ІНФОРМАЦІЯ_1 належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 09.04.2008 року (а.с.8).

Згідно будинкової книги для прописки громадян, у вказаному будинку зареєстровано четверо осіб: позивач ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та колишній чоловік позивача - ОСОБА_3 (а.с.6-7).

02.06.2014 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано в судовому порядку, що стверджується рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 02.06.2014 року (а.с.9).

Також встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у вказаному будинку з 2012 року, оскільки з того часу в будинок не навідується, його речей у житлі немає.

Наведене підтверджується поясненнями позивача і представника позивача, а також актом від 16.06.2015 року (а.с.10).

Судом також безспірно встановлена та обставина, що відповідачу ОСОБА_3 ніхто і ніколи не чинив перешкод у користуванні спірним жилим приміщенням, однак, він не користувалася таким та не приймав участі в утриманні житла протягом вказаного періоду часу.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 відсутній за місцем своєї реєстрації на ІНФОРМАЦІЯ_1 і не проживає в цьому житлі понад один рік, в судовому засіданні не встановлено поважності причини його відсутності чи наявність домовленості між ним і власником житла щодо порядку користування будинком, тому ОСОБА_3 слід визнати таким, що втратив право користування житлом - будинком на ІНФОРМАЦІЯ_1.

З огляду на те, що позивач просив усі судові витрати залишити за нею, суд, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст.11 ЦПК України, вважає за можливе не стягувати при задоволення позову з відповідача судові витрати.

Керуючись ст.156 Житлового кодексу України, ст.ст. 401, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом - будинком на ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.