Єдиний унікальний номер 219/5964/14-ц Номер провадження 22-ц/775/161/2015
Головуючий у 1 інстанції Шевченко Л.В.
Категорія 48 Доповідач Санікова О.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2015 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Маширо О.П., Жарової Ю.І.

при секретарі: Макотченко А.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Артемівської міської ради про визначення місця проживання дитини

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 4 червня 2015 року,-

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 4 червня 2015 року, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Артемівської міської ради про визначення місця проживання дитини відмовлено, - та прийняти нове рішення по суті позовних вимог встановити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з ним, за місцем його реєстрації в квартирі 10 будинку 23, розташованої в м. Артемівську по вул. Горбатова, шляхом передачі дитини йому.

В обгрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права; апелянт вважає, що не відповідає дійсності твердження суду про те, що він і його представник не заперечували проти ухвалення заочного рішення; суд ухвалив рішення, яке суперечить доказам, які є в матеріалах справи, оскільки поклав в основу всі докази, які були надані ним в судове засідання, які свідчать про ухилення від виконання рішення Артемівського міськрайонного суду ОСОБА_2, згідно якого йому був наданий час для зустріч з дитиною; суд не прийняв до уваги, що відповідачка знала про прийняте рішення, оскільки разом із своїм представником приймала участь у розгляді справи, а також те, що з питання невиконання рішення суду він звертався не тільки до представника з прав людини, але і до міліції, в прокуратуру; суд також не врахував, що він протягом тривалого часу веде боротьбу з ОСОБА_2, яка не виконує рішення суду і не дає йому бачитись з дитиною, з яким він може бачитись згідно рішення суду, але і згідно ст. 150 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», з свого боку він надав всі докази, згідно яких ОСОБА_2 ухиляється від виконання рішення суду, в тому числи намагалась незаконно, не маючи на то правових підстав виписати дитину з належної йому квартири; також суд не взяв до уваги, що хоча ОСОБА_2 і зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2, але ж там не проживає, а згідно ухвали суду за поданням державного виконавця не має права виїзду за межі України; суд в своєму рішенні послався на загальні поняття, а саме на ст. 10 ЦПК України, більш детально нічого не розписуючи, тому йому не зрозуміло, в чому полягає недоведеність з його боку при розгляді справи, при тому, що висновок органу опіки та піклування не є обовязковим, а носить чисто рекомендований характер.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання апеляційного суду не зявилась. Згідно довідки Укрпошти рекомендоване поштове відправлення (повістка) за адресою: м. Волноваха, вул. Леніна, 130 (місце реєстрації ОСОБА_2С.) ОСОБА_4 повернуто з відміткою «за зазначеною адресою не проживає».

Судом першої інстанції встановлено, що 22 грудня 2007 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_5; свідоцтво про шлюб видане відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Артемівську Артемівського міськрайонного управління юстиції.

24 жовтня 2008 року народився син ОСОБА_3, про що свідчить свідоцтво про народження I-НО №243469, видане 29.10.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Артемівську Артемівського міськрайонного управління юстиції.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 травня 2012 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Судовим рішенням від 16 серпня 2012 року визначено спосіб участі батька дитини ОСОБА_1 у вихованні ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, а саме брати дитину на 10 днів протягом кожних двох місяців щорічно та 15 днів у літній період на оздоровлення дитини до його повноліття. За цим рішення суду 23 січня 2013 року був виданий виконавчий лист. На підставі подання державного виконавця ВДВС Артемівського МРУЮ ОСОБА_2 тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України у звязку з невиконанням рішення суду та постанови державного виконавця у виконавчому провадженні.

У листі заступника начальника Головного управління ДМСУ від 29 липня 2013 року зазначається, що при оформленні 7 березня 2013 року процедури зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3 з адреси: АДРЕСА_1 з одночасною реєстрацією місця проживання разом із матірю, начальником Волноваського РВ ГУ ДМС України в Донецькій області було допущено невірне тлумачення рішень Артемівського міськрайсуду щодо визначення місця проживання малолітньої дитини і було дано вказівку щодо вирішення питання про скасування проведення процедури зняття з реєстраційного обліку та подальшої реєстрації місця проживання дитини.

11 грудня 2014 року головним спеціалістом Управління молодіжної політики проведено обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_1 за адресою: м. Артемівськ, вул. Горбатова, 23/10 та складено акт про відповідність умов для проживання та виховання дитини.

Листом від 14 січня 2015 року начальник управління молодіжної політики та у справах дітей Артемівської міської ради повідомив, що надати висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання не має можливості, оскільки у 2012 році ОСОБА_2 разом із сином вибула з м. Артемівська, фактичне місце проживання дитини з матірю наразі невідоме.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження і дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ч.1 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог суд першої інстанції, враховуючи положення Декларації прав дитини, проголошеної 20 листопада 1959 року, Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. 7 СК України, виходив з того, що позивачем не наведено доказів та в судовому засіданні не встановлено ухилення відповідача від виконання рішення суду, не надано доказів того, що дитина має бути розлучена з матірю, а місце реєстрації дитини не є підставою для визначення місця проживання дитини та передачі його батькові.

Такі висновки суду є правильним і грунтуються на нормах матеріального права.

Відповідно до ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обовязків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року містить принцип 6, за яким малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли маються виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір»ю.

Конвенція про права дитини від 20 листопада 1989 року у ч.1 ст. 3 передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що згідно рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 травня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до нього між ними був розірваний шлюб. В даному рішенні суду встановлені факти, які згідно ЦПК України не підлягають доведенню, а саме те, що сімейно-шлюбні відносини вони припинили з березня 2012 року. За період шлюбу вони придбали квартиру №10 у будинку №23 в м. Артемівську по вул. Горбатова, де всі (він, його дружина і син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1) і були зареєстровані. Згідно ухвали Артемівського міськрайонного суду Донецької області майно, придбане у шлюбі, було розділено згідно мирової угоди; йому дісталась квартира, оскільки відповідачці потрібні були гроші.

Згідно рішення Артемівського міськрайонного суду від 16 серпня 2012 року були задоволені його позовні вимоги і встановлено спосіб його участі у вихованні сина. Коли настала можливість взяти дитину (рішення суду набрало законної сили), то цього зробити він не зміг, оскільки відповідачка відмовила йому в цьому, після чого він звернувся для примусового виконання рішення у відділ державної виконавчої служби. Але і виконавча служба не може виконати рішення суду. Він дуже хоче зустрічатися з дитиною, приймати участь у його вихованні, але відповідачка перешкоджає йому в цьому всілякими відмовами, чим не виконує рішення суду.

Згідно акта обстеження житлових умов від 11 січня 2013 року ним створені всі належні умови для проживання дитини за місцем його реєстрації, тобто у належній йому квартирі; він працює, має житло, дитина зареєстрована у належній йому квартирі, не має шкідливих звичок, в той час як відповідачка ніде не працює, іншого місця проживання не має, ухиляється від виконання рішення суду, яким встановлений спосіб його участі у вихованні дитини. За ухилення відповідачки від виконання рішення суду він вимушений був звернутися із заявою до державної виконавчої служби про притягнення її до кримінальної відповідальності.

Просив встановити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 з ним, за місцем його реєстрації в квартирі №10 будинку №23 в м. Артемівську по вул. Горбатова шляхом передачі дитини йому, обґрунтовуючи позовні вимоги положеннями ч.ч. 4,5 ст. 159 СК України.

Відповідно до ч.ч. 4,5 ст. 159 СК України у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним.

Розглядаючи справу суд першої інстанції проаналізував пояснення позивача, надавши їм належну оцінку, дослідив наявні в матеріалах справи докази і дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку відповідачем не надано належних та допустимих доказів ухилення відповідачки від виконання рішення суду, результатом чого є неможливість позивача спілкуватися з дитиною, піклуватися про дитину, турбуватися про неї, реалізувати свої законні права та обовязки як батька.

Так, з матеріалів справи вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 22 грудня 2007 року, від якого 24 жовтня 2008 року народився син ОСОБА_6. З позовної заяви позивача вбачається, що всі вони проживали і були зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_4.

Згідно рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 травня 2012 року шлюб між сторонами був розірваний.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 серпня 2012 року були задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлено способу участі ОСОБА_1 у вихованні ОСОБА_3.

В матеріалах справи наявний акт обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_1 від 11 грудня 2014 року головним спеціалістом-юрисконсультом управління молодіжної політики та у справах дітей Артемівської міської ради за адресою: м. Артемівськ, вул. Горбатова, 23/10.

Згідно повідомлення управління молодіжної політики та у справах дітей Артемівської міської ради щодо надання висновку органу опіки та піклування по даній справі мати дитини ОСОБА_2 була зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_5, б. 23, кв. 10; у 2012 році ОСОБА_2 вибула з міста Артемівська до міста Волноваха разом із сином, у лютому 2013 року мати з дитиною вибула до міста Хмельницький. Але точна адреса місця проживання ОСОБА_2 з сином не встановлена.

Разом з тим, виходячи із положень Конвенція про права дитини від 20 листопада 1989 року щодо приділення першочергової уваги якнайкращого забезпечення інтересів дитини та враховуючи ситуацію, що склалася на території Донецької області, проведення антитерористичної операції, апеляційний суд вважає, що виїзд відповідачки з сином на територію Хмельницької області не можна вважати ухиленням її від виконання судового рішення про спосіб участі позивача у вихованні та спілкуванні з дитиною. Тим більше, що на стадії примусового виконання такого рішення є можливість встановлення місця проживання ОСОБА_2 з сином, після чого позивач не позбавлений можливості спілкування з сином.

За таких обставин доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, а у апеляційного суду немає підстав вважати висновки суду неправильними; доводи позивача спростовуються зібраними по справі доказами і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Не доведено позивачем належними доказами і порушення судом Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року.

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 307 ч. 1, 308, 314 ч.1, 315 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 4 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Судді: