Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння за касаційною скаргою ОСОБА_1, поданою її представником ОСОБА_4, на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 14 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 23 червня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила витребувати на її користь з володіння ОСОБА_2 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги вона мотивувала тим, що вона є власником вказаної частини квартири на підставі рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 квітня 2013 року.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 14 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 23 червня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що на час розгляду справи власником спірної квартири є ОСОБА_5, до якого будь - які вимоги не заявлені. ОСОБА_2 не є власником спірної квартири, а тому позовні вимоги до неї є безпідставними.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 29 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 26 червня 2013 року, частково задоволено позов ОСОБА_1, визнано недійсним договір довічного утримання від 18 серпня 2006 року в частині передачі у власність ОСОБА_3 частини квартири АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину вказаної квартири.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 5 серпня 2014 року скасовано заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 3 березня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі - продажу вказаної квартири недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, в частині вирішення спору про визнання недійсним договору купівлі - продажу спірної квартири та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні даних вимог з тих підстав, що обраний позивачкою спосіб захисту є неналежним , оскільки порушене право підлягає захисту шляхом пред'явлення віндикаційного позову, а не визнання недійсним договору купівлі-продажу даної квартири.

З матеріалів справи убачається, що згідно відомостей з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 24 травня 2015 року ОСОБА_5 є обтяжувачем квартири, а не власником. Підставою для обтяження зазначено договір іпотеки від 17 березня 2012 року.

Цей договір укладався вже під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 про визнання за нею права власності.

Отже, висновки судів про те, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у справі не відповідає обставинам справи та наявним у ній доказам.

Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні були встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-1203цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Суд, ухвалюючи рішення, вищевказані вимоги закону до уваги не взяв, не встановив, чи вибула спірна квартира з володіння ОСОБА_1 у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з її волі вибуло це майно з її володіння, тобто не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог та дійшов передчасного висновку про те, що позовні вимоги є безпідставними.

Апеляційний суд на порушення вимог закону судом першої інстанції уваги не звернув.

Таким чином, оскільки суди, в порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України, на вказані вимоги закону уваги не звернули, не визначились з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню до них, ухвалені у справі судові рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану її представником ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 14 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 23 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф.Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик