АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/3035/2015 Головуючий у першій інстанції - Галась І.А.
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

представника позивача Петрушко Я.Р.,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача

ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_3, який діє в свої інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Деснянський районний відділ Державної міграційної служби, Орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року ПАТ «ПроКредит Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, який діє в свої інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6, в якому просив: звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття ПАТ «ПроКредит Банк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 в рахунок часткового погашення заборгованості за Договором про надання траншу № 1.36128/3274 від 20.12.2007 на загальну суму 1722147,99 гривень; припинити право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1; виселити ОСОБА_3, неповнолітнього ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_3 звільнити квартиру АДРЕСА_1 від будь - якого майна та речей.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував, що 20.12.2007 між ЗАТ «ПроКредит Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ПроКредит Банк») та ОСОБА_3 було укладено Рамкову угоду № 3274, про надання позичальнику кредитних коштів в межах наступних лімітів кредитування: ліміт суми кредитування - еквівалент 120 000 доларів США в межах терміну 120 місяців під максимум 10% річних. Також, укладено договір про надання траншу від 20.12.2007, відповідно до якого кредитор на підставі та умовах Рамкової Угоди № 3274 від 20.12.200 визначив умови надання кредиту: розмір кредиту 70 000 доларів США, строк користування 66 місяців, проценти - 13,5% річних, цільове призначення кредиту - придбання квартири АДРЕСА_1 та інше.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між позивачем (іпотекодержателем) та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки від 20.12.2007, посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_7, зареєстрований у реєстрі за № 8927. Банк повністю виконав взяті на себе Рамковою угодою, договором траншу зобов'язання щодо надання позичальнику кредиту. В порушення умов вказаних угод позичальник своєчасно зобов'язання щодо погашення кредиту та відсотків згідно графіку щомісячних платежів за угодами і договором не виконав, погашення кредиту не проводив, в зв'язку з чим є заборгованість, на день подання позову відповідачем не погашено ні в добровільному, ні в примусовому порядку. Оскільки банк несе витрати по оплаті залучених коштів (розміщених засобом кредитування), то зволікання з повернення кредитного боргу зумовлює збитки.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11.12.2014 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для застосування до даних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки надане в іпотеку майно виступає як забезпечення зобов'язань відповідача не за споживчим кредитом.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 305 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким заборонено проводити примусове стягнення нерухомого житлового майна, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 20.12.2007 між ЗАТ «ПроКредит Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ПроКредит Банк») та ОСОБА_3 було укладено Рамкову угоду № 3274, про надання позичальнику кредитних коштів в межах наступних лімітів кредитування: ліміт суми кредитування - еквівалент 120 000 доларів США в межах терміну 120 місяців під максимум 10% річних (а.с. 8-10).

Також між ЗАТ «ПроКредит Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ПроКредит Банк») та ОСОБА_3 укладено договір про надання траншу від 20.12.2007, відповідно до якого кредитор на підставі та умовах Рамкової Угоди № 3274 від 20.12.2007 визначив умови надання кредиту: розмір кредиту 70 000 доларів США; строк користування 66 місяців; проценти - 13,5 річних; цільове призначення кредиту - придбання квартири АДРЕСА_1 та інше (а.с. 11-13).

В якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаними угодами між позивачем (іпотекодержателем) та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки від 20.12.2007, посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_7, зареєстрований у реєстрі за № 8927 (а.с. 14-17).

Відповідно до вимог ч. 1-5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на об'єкт незавершеного будівництва, посвідчується нотаріусом на підставі документів, що підтверджують майнові права на цей об'єкт. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що відповідач не виконав зобов'язання щодо вчасного повернення кредитних коштів, що призвело до виникнення заборгованості.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Банк направив позичальнику та іпотекодавцям вимоги про необхідність повернути кредит, сплатити відсотки, штрафні санкції та намір банку звернути стягнення на предмет іпотеки, проте дана вимога банку не виконана.

У пункті 9 Постанови № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, роз'яснив, що виключно позивачеві належить право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявления відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявления вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо).

Судом першої інстанції також обґрунтовано встановлено, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 29.03.2013 частково задоволено позов ПАТ «ПроКредит Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за кредитним договором - стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_8 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 544 031,61 грн. та судові витрати.

Вказане рішення суду набрало законної сили і перебуває на виконанні у ВДВС Деснянського РУЮ в м. Києві.

Матеріали справи підтверджують часткову сплату відповідачем ОСОБА_3 заборгованості, а згідно інформації щодо виконавчого провадження, 14.04.2014 державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві було звернено стягнення на майно боржника.

Встановивши вищевказані фактичні обставини справи, проаналізувавши норми права, які регулюють виниклі правовідносини сторін, суд першої інстанції дійшов цілком законного висновку про правомірність пред'явлення позивачем позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, що є його правом.

Однак, як вірно зазначив суд, 07.06.2014 набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до вказаного Закону від 03.06.2014 № 1304-VІІ, протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв.метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Даний закон безумовно поширюється на правовідносини, які склались між сторонами спору, оскільки: відповідач ОСОБА_3 є громадянином України, одержав кредит у Банку в іноземній валюті, для придбання квартири АДРЕСА_1 зі строком користування 66 місяців зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених договором; у забезпечення виконання кредитного договору відповідач передав в іпотеку квартиру, загальною площею 45,8кв.м., жилою площею 18,20 кв.м, що належить йому на праві власності; на спірній жилій площі зареєстровано та проживає три особи - відповідач, його дружина та неповнолітній син; загальна площа предмету іпотеки не перевищує 140 кв.м., це нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника кредиту одержаного у Банку в іноземній валюті.

Означені вище фактичні обставини справи у їх сукупності дозволили суду дійти законного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру) з огляду на законодавчу заборону, закріплену у Законі України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо того, що наданий відповідачу кредит не є споживчим, оскільки за кредитні кошти відповідачем було придбано житло для власного проживання і саме з цією метою було видано кредитні кошти, тобто відповідач використав кредит за цільовим призначенням.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді