Справа №2-3103/2007 24.09.2015 24.09.2015 24.09.2015
Справа 2-3103/2007
Провадження № 22ц-784/1822/15 Головуючий у 1-й інстанції Костюченко Г.С.
Категорія 5 Доповідач апеляційного суду Мурлигіна О.Я.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 вересня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Мурлигіної О.Я.,

суддів: Козаченка В.І., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

апелянта ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення

Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2007 року

за позовом

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до адміністрації Ленінського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання права власності самочинне будівництво,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулися з позовом до адміністрації Ленінського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання права власності на самочинно переобладнані нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_2 позначені на плані 14-6,14-7,14-8.

Позивачі зазначали, що ОСОБА_2 належала ? частина квартири АДРЕСА_1. Рішенням Ленінського районного суду від 27 березня 2006 року за ОСОБА_2 визнано право власності на самовільно побудовані приміщення 14-6,14-7,14-8. Рішенням того ж суду від 12 травня 2006 року за ОСОБА_4 було визнано право власності на ? частину вказаних приміщень.

Рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 27 лютого 2007 року №437 їм дозволено перевести ці приміщення у нежитлові для розміщення промислових товарів. Рішенням того ж органу від 27 лютого 2007 року № 461 вказаним приміщення надано адресу АДРЕСА_2.

Зазначені приміщення були перебудовані, що є підставою для визнання на них у відповідності з вимогами ст. 376 ЦК України права власності у рівних частках.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2007 року позов задоволено. За позивачами визнано право власності на нежитлові приміщення 14-6,14-7,14-8 за вказаною адресою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, про відмову в задоволенні позову. На думку апелянта, судом порушені вимоги матеріального і процесуального права. Так, його не притягнуто до участі у справі, хоча рішення стосується його майнових прав. Він зазначав, що є власником частини квартири спільного заселення АДРЕСА_1 та має у власності житлову кімнату площею 11.3 кв.м. Місця загального користування знаходяться у спільній частковій власності з іншим власником квартири ОСОБА_2, якому належить на праві власності кімната №18, 4 кв.м. Спірні приміщення були самовільно збудовані та приєднані до квартири. Через таке будівництво, з двох квартир спільного заселення створено одну квартиру НОМЕР_1 загальною площею 85 кв.м, житлової 52,1 кв.м. Вказані обставини встановлені рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 08 червня 2015 року. Тому, визнання права власності на частину приміщень, прибудованих до самовільно переобладнаної квартири за позивачем, є незаконним. Вказане рішення суду свідчить також про наявність його порушених прав та права на оскарження рішення суду.

Позивач, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги. просить залишити рішення суду без змін. Він пояснив, що апелянту ніколи не належали конкретні приміщення в квартирі, яка приведена в первісний стан. Рішенням суду, яким визнано право власності на добудови до квартири, права позивача не порушені.

З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів даної справи, в тому числі з рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 08 червня 2015 року (а.с.87-90), станом на 13 липня 2001 року, квартира АДРЕСА_1 складалась із двох житлових кімнат площею 18,4 кв.м та 11,3 кв.м, а також приміщень спільного користування: коридору площею І-8,5 кв.м, ванної кімнати площею 2,0 кв.м, вбиральні площею 1 кв.м, кухні площею 9,7 кв.м. Загальна площа квартири становила 31,5 кв.м.

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 07 травня 2001 року, виданого Управлінням майна комунальної власності Миколаївської міської Ради, та зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 08 травня 2001 року за № 18511, кімната площею 11,3 кв.м, вказаної квартири була передана у приватну власність ОСОБА_5

ОСОБА_2 і його син ОСОБА_6, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 липня 2001 року, передано у власність по ? частки кожному квартири спільного заселення НОМЕР_1 у вказаному будинку. Отже вони стали власниками кімнати 18,4 кв.м.

Інші приміщення квартири перейшли у спільну власність названих осіб, відповідно до їх часток у житлових кімнатах .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2008 року право власності за ОСОБА_6 на належну йому частку вказаної квартири було припинено, та його частку передано у власність ОСОБА_2

Отже за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на ? спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 липня 2001 року та на ? частку цієї квартири на підставі зазначеного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2008 року.

11 травня 2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі - продажу квартири спільного заселення АДРЕСА_1 За договором продано квартиру спільного заселення загальною площею 19,4 кв.м., а житловою 11,3 кв.м. (а.с.63). Інші приміщення залишилися у спільному користуванні.

ОСОБА_2 зробив перепланування квартири та добудував житлові прибудови позначені на плані 14-6,14-7,14-8. Також, ОСОБА_2 придбав у власність частки (18/100 і 39/100) нежитлових приміщень підвалу того ж будинку.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2006 року за ОСОБА_2 було визнано право власності на прибудови 14-6,14-7,14-8 на підставі ст. 376 ЦК України. Заочним рішенням Ленінського районного суду від 12 травня 2006 року визнано вказані приміщення спільним майном ОСОБА_7 і ОСОБА_8 За ними визнано право власності на ? частку за кожним. Також за вказаними особами визнано право власності на рівні частки на приміщення «Магазину» і входу літ.а-1 (а.с. 12,13).

Вказані рішення ухвалами апеляційного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2006 року та 09 листопада 2006 року були скасовані, справи повернуті на новий розгляд (а.с.38,41).

Таким чином, вказані спірні приміщення на вказаний період були самочинно збудованими спорудами. Однак, в 2007 році виконкомом Миколаївської міської ради прийнято рішення № 437 від 27 лютого 2007 року, п.1. та п.1.17 якого дозволено ОСОБА_2 та ОСОБА_4 переведення частини житлових приміщень квартири №14 у нежитлові, а п. 2 та 2.17 дозволено виконання проектних робіт по реконструкції нежитлових приміщень для розміщення магазину промислових товарів по вул. Чигрина, 248 (а.с. 14). Рішенням того ж органу №461 від 27 лютого 2007 року, нежитловим приміщенням, які належать вказаним особам, надано нову адресу - вул. АДРЕСА_2.

В наступному за ОСОБА_2, на спірні приміщення, а саме приміщення на плані 14-6,14-7 та 14-8, загальною площею 33,7 кв.м, за новою адресою, як вдруге самочинно перебудовані, рішенням Ленінського районного суду від 28 квітня 2007 року (яке оскаржено) визнано право власності (а.с. 31). При цьому суд спирався в рішенні як на докази належності перебудованих приміщень на судові рішення, які були скасовані.

Відповідно до копії дублікату нотаріального свідоцтва від 19 липня 2012 року ОСОБА_9 купила на прилюдних торгах ? частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 31,5 кв. м, яка раніше належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням майном комунальної власності Миколаївської міської ради 16 липня 2001 року, зареєстрованого Миколаївським МБТІ 14 серпня 2001 року.

З викладених вище доказів у справі вбачається, що спірні приміщення є добудовою до квартири, а відповідно вказаних вище рішень виконавчого органу місцевого самоврядування були складовою частиною переобладнаної позивачем без дозволу ОСОБА_3 квартири.

Самочинне переобладнання самої квартири підтверджено судовими рішеннями (а.с. 89-90), в яких встановлено, що ОСОБА_2 під час реконструкції спірної квартири зруйновано два перестінка кімнати загальною площею 11,3 кв. м, що належить ОСОБА_3, чим поєднано кімнату з кухнею 14-4 та частиною коридору 14-1.

Ухвалюючи рішення, суд на вказані обставини уваги не звернув, хоча вони мають суттєве значення для належного визначення кола відповідачів у справі та правильного вирішення спору.

ОСОБА_3 стверджує, що фактично рішення стосується всієї квартири, в якій є його частка. При цьому внаслідок переобладнання квартири, його кімната відсутня. За такого, переобладнання квартири з виходом у спірні приміщення, без приведення квартири у первісний стан, позбавляє його можливості користуватися належним йому майном.

Незважаючи на вказані обставини, суд не притягнув до участі у справі ОСОБА_3 як власника частини квартири, та ухвалив рішення, яке стосується його майнових прав.

У зв'язку з чим, суд не звернув уваги на інші суттєві обставини справи та вимоги матеріального права.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 376 ЦК України самочинною забудовою є житловий будинок, будівля, споруда, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна не набуває право власності на нього.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умов надання земельної ділянки у встановленому порядку особі уже під забудоване нерухоме майно.

З наведених положень закону вбачається, що визнання права власності на самочинно збудовані споруди, пов'язано з наявністю у особи, яка здійснила таке будівництво, земельної ділянки ( яка позивачу не виділялася).

Визнавши за позивачем право власності на частину приміщень на підставі ст. 376 ЦК України, суд не перевірив обставин пов'язаних із належністю земельної ділянки, на якій збудовані спірні споруди. Між тим, в матеріалах справи відсутні докази, що на час розгляду справи позивачам відводилася земельна ділянка, на якій розташовані спірні споруди, у власність або користування.

Внаслідок такого, суд розглянув справу, не залучивши до участі в ній органу місцевого самоврядування, хоча рішення стосується його прав та обов'язків як органу, що розпоряджається землею територіальної громади.

Крім того, позивачі суду не надали, а суд не витребував при розгляді справи висновку спеціалізованої ліцензійної організації щодо перевірки технічної характеристики перебудованих приміщень. Щодо листів Головного управління МНС України в Миколаївській області та санітарно епідеміологічної станції, то вони не можуть бути взяті до уваги, оскільки фактично не містять відповідних висновків.

Вказані обставини свідчать про те, що у суду не було належних доказів відповідності побудованих споруд вимогам архітектурних, протипожежних та санітарних норм та правил.

ОСОБА_2, стверджував, що на час ухвалення рішення мав право власності на вказані споруди на підставі згаданих рішень виконкому. Однак самі по собі рішення не є правовстановлюючими документами, які підтверджують статус приміщень як окремого об'єкту прав власності. До того ж, при наявності власності на спірні приміщення як окремий об'єкт, визнання права власності в судовому порядку за заявленими позивачами підставами відсутні.

Оскільки місцевим судом суттєво порушені указані норми матеріального і процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, воно відповідно до п.п.3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Задовольняючи апеляційну скаргу частково, колегія суддів виходить з доводів апеляційної скарги. Є недоведеними твердження апелянта про те, що прибудови здійснювалися за його рахунок та належать йому на праві власності.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2007 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до адміністрації Ленінського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: