Справа № 161/5490/13-ц Провадження № 22-ц/773/1717/15 Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т.М.
Категорія: 27 Доповідач: Свистун О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді - Свистун О.В.,

суддів Федонюк С.Ю., Русинчука М.М.,

з секретарем Перебойчуком Р.В.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2, представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 29 квітня 2013 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором покликаючись на те, що 5 лютого 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит в сумі 2188,80 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 5 серпня 2008 року. Станом на 13 березня 2013 року заборгованість за тілом кредиту становить 1062,64 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом 8443,27 грн., заборгованість по комісії за кредитом 421,06 грн., пеня 18365.37 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 1414,62 грн. Просили повністю задовольнити позовні вимоги.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 29 квітня 2013 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 5 лютого 2007 року в сумі 30206 грн. 96 коп., що складається з: заборгованості за кредитом 1062 грн. 64 коп., заборгованості по відсотках за користування кредитом 8443 грн. 27 коп., заборгованості по комісії за кредитом 421 грн. 06 коп., пені 18365 грн. 37 коп., штрафу (фіксована частина) 500 грн., штрафу (процентна складова) 1414 грн. 62 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 3 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 15311 грн. 25 коп. заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом 1062 грн. 64 коп., заборгованості по відсоткам за користування кредитом 8443 грн. 27 коп., заборгованості по комісії за кредитом 421 грн. 06 коп., пені 3469 грн. 66 коп., штрафу (фіксована частина) 500 грн., штрафу (процентна складова) 1414 грн. 62 коп.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 жовтня 2015 року рішення апеляційного суду Волинської області від 3 квітня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду.

Відповідач ОСОБА_2 в поданій апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову. Покликається на те, що судом були порушені норми матеріального та процесуального права, не застосовано строки позовної давності.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали, покликаючись на доводи, викладені в ній. Просили апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечила. Просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційно скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що рішення суду необхідно скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 5 лютого 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит на придбання товару в сумі 2188,80 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 5 серпня 2008 року. Станом на 13 березня 2013 року заборгованість за тілом кредиту становить 1062,64 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом 8443,27 грн., заборгованість по комісії за кредитом 421,06 грн., пеня 18365.37 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 1414,62 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 належним чином не виконувала зобов'язання за вказаним договором, у звязку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна з наступних підстав.

Як вбачається із ч. 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Пунктом 1 ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 особисто останній платіж внесла в липні 2008 року про що ствердила в судовому засіданні та вбачається із доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості (а.с. 3).

З умов заяви позичальника (а.с.4) вбачається, що Погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, за який приймається період з 25 по 30 число кожного місяця. Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 213.54 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами і для цього банком відкрито спеціальний рахунок.

Із пояснень відповідача встановлено, що вона за дані кредитні кошти придбала телефон. Відповідно до умов, викладених в заяві позичальника, позичальник доручає банку здійснювати погашення заборгованості за кредитом у передбачені строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку, що відповідає платіжній картці, емітованій Приватбанком. Однак в умовах не зазначено ні рахунку, ні номер картки. Додаткових угод з цього питання між сторонами не укладалося.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачка підписала тільки заяву позичальника, будь-яких інших договорів чи умов і правил вона не підписувала та не ознайомлювалася, оскільки їй таких документів ніхто для ознайомлення не надавав.

До позовної заяви позивачем долучено Умови і Правила, які затверджені 29.07.2009 року, тобто на момент укладення сторонами кредитного договору 05.02.2007 року вони не були чинними. Під час розгляду справи представником позивача надано інші умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»), які затверджені наказом 21.03.2006 року № 391. Надані суду умови не підписувалися ні позичальником, ні кредитором.

Відповідно до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особами. Правочин згідно ст. 207 цього ж Кодексу, вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи колегія суддів приходить до висновку, що відповідач не надавала своєї згоди на здійснення погашення заборгованості за кредитом у передбачені строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку, оскільки такий договір не був підписаний сторонами, в заяві позичальника не зазначено ні номера рахунку з якого надається згода позичальником для здійснення перерахувань і не вказано номера карточки позичальника.

ОСОБА_2 пояснила, що в неї була картка «Приватбанку» на отримання заробітної плати та інша на отримання соціальної допомоги на неповнолітніх дітей. Однак вона не надавала своєї згоди на перерахунок із даних рахунків коштів для погашення кредиту, оскільки мала намір повністю сплачувати взяті кошти самостійно чому і в заяві було прописано точну суму для щомісячних платежів. Даних доводів не спростував представник позивача.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 передбачені договором зобов'язання щодо своєчасності погашення кредиту і сплати нарахованих відсотків не виконувала, оскільки хворіла, що підтверджується наданими суду документами.

Враховуючи наведені обставини колегія суддів встановила, що відповідачу не було відомо про перераховані дві суми в 2010 та 2011 роках.

Відповідач в поданій апеляційній скарзі заперечуючи проти вимог банку та оскаржуючи рішення суду першої інстанції, посилалась на те, що не змогла подати до суду заяву про застосування строків позовної давності, оскільки справу було розглянуто у її відсутність та по справі ухвалено заочне рішення. Під час розгляду справи нею подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки вважає, що позивачем пропущені строки звернення до суду із позовом, так як з часу останнього проведеного нею платежу, з серпня 2008 року по день звернення до суду, 23 березня 2013 року, пройшло більше трьох років.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Зокрема ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач ОСОБА_2 обовязків за кредитним договором не виконувала, а тому перебіг позовної давності повинен відраховуватись з моменту настання строку погашення чергового платежу, тобто з серпня 2008 року на що звернуто увагу в ухвалі вищестоящого суду.

Отже, трирічний строк позовної давності для звернення позивача до суду з вимогою про захист свого цивільного права закінчився у серпні 2011 року. А позивач звернувся із позовом тільки 28.03.2013 року, тобто з пропуском встановленого законом строку.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Доказів, де б сторони погодили збільшені строки позовної давності та підписали таку домовленість у матеріалах справи немає.

На встановлені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, чим порушив вимоги як матеріального так і процесуального права, що стало підставою ухвалення рішення в порушення зазначених вимог закону.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом першої інстанції не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 218, 219 ЦПК України, на підставі ст. 207, 208, 256-259, 261, 266-267, 526, 536, 1054 ЦК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 29 квітня 2013 року в даній справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: