РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2015 року Справа № 561/668/15-ц
Зарічненський районний суд Рівненської області
в складі: головуючого судді Снітчук Р.М.
при секретарі Расевич Г.І.
за участю представника позивача ОСОБА_1
представника відповідача Куц О.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Зарічне цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства «Завод «Ситал» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, -
в с т а н о в и в:
Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ВАТ «Завод «Ситал» про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 16235 грн. 36 коп. та 9000 грн. моральної шкоди, завданої внаслідок безпідставної відмови видати йому довідку про заробітну плату за час роботи в зоні відчуження.
В обгрунтування заявлених вимог покликається на те, що у 1987 році працював на заводі «Ситал», правонаступником якого є ВАТ «Завод «Ситал». У період з 23 квітня по 13 червня 1987 року був призваний на військові збори у складі військової частини № НОМЕР_1 під час яких перебував у зоні відчуження та брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. За основним місцем роботи за ним зберігалося робоче місце, середній заробіток та виплачувалася заробітна плата за роботу в зоні відчуження.
На даний час він є інвалідом третьої групи та його захворювання пов`язане з виконанням обов`язку військової служби по ліквідації наслідків на ЧАЕС, віднесений до категорії І постраждалих від наслідків Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до ч. 1 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має право на призначення пенсії із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством.
З січня 2013 року отримує пенсію по інвалідності в розмірі фактичних збитків. Однак, під час призначення пенсії її не було нараховано із його заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження у 1987 році, у зв`язку з тим, що він не зміг надати довідку про розмір заробітної плати за вказаний період.
Він неодноразово звертався до відповідача усно, а 15 травня та 10 червня 2013 року письмово з проханням провести перерахунок його заробітної плати за період роботи в зоні відчуження та видати довідку встановленої форми. У видачі такої довідки йому було відповідачем відмовлено 29 травня 2013 року та 12 червня 2013 року.
Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 23 жовтня 2013 року було зобов`язано ВАТ «Завод «Ситал» провести перерахунок нарахованої йому заробітної плати за час роботи в зоні відчуження та видати довідку про заробітну плату за вказаний період встановленої форми.
На виконання зазначеного судового рішення 14 березня 2014 року відповідачем було видано довідку про його заробітну плату за № 14, яку він подав до управління Пенсійного фонду України в Володимирецькому районі для перерахунку пенсії. Однак, управління Пенсійного фонду у Володимирецькому районі у перерахунку пенсії, з урахуванням зазначеної довідки було відмовлено.
Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 14 серпня 2014 року визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України у Володимирецькому районі щодо відмови у проведенні перерахунку його пенсії та зобов`язано провести такий перерахунок з 14 березня 2014 року, взявши розмір його заробітної плати за цей період із довідки № 14 від 14.03.2014 року, виданої ВАТ «Завод «Ситал». На виконання зазначеного судового рішення було проведено перерахунок його пенсії та з квітня 2014 року він став отримувати пенсію в розмірі 3780 грн. 04 коп., до цього отримував 2135 грн. 25 коп.
Вказує, що безпідставною відмовою відповідача видати належним чином оформлену довідку про його заробітну плату за час роботи в зоні відчуження йому було завдано матеріальну шкоду в сумі 16235 грн. 36 коп., яка полягає у тому, що з червня 2013 року по березень 2014 року він не отримував пенсії у повному розмірі.
Крім того, такими діями відповідача йому було завдано моральної шкоди в сумі 9000 грн., яка виразилася у перенесенні ним душевних страждань та переживань, у зв`язку з тим, що протягом тривалого часу він був вимушений неодноразово усно та письмово звертатися до відповідача з проханням видати належним чином оформлену довідку, також до суду, що призвело до виникнення у нього емоційних стресів. Йому були потрібні кошти на лікування та профілактики загострення захворювань.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримав, покликаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Просив заявлені вимоги задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнала. В обґрунтування заперечень проти позову покликається на те, що надати довідку ОСОБА_2 на основі наявних документів не виявилося можливим, оскільки були відсутні первинні документи бухгалтерського обліку табелі обліку робочого часу за вказаний період, термін зберігання яких лише один рік. Заробітна плата працівників у 1987 році кодувалася в табулярах у відділі статистики. В особовому рахунку ОСОБА_2 , який зберігається на підприємстві, зазначено коди, що стосуються видів виплат та відрахувань, розшифрувати певні коди не вдалося. Не заперечила того, що ВАТ «Завод «Ситал» є правонаступником заводу «Ситал». Вказала, що підприємство сприяло позивачу у відновленні та пошуку відповідних даних, зверталося із запитами у відповідні установи з метою проведення відповідних розрахунків та видачі довідки. Вважає, що вина відповідача у невидачі ОСОБА_2 довідки встановленої форми у вказаний позивачем період відсутня. Заявлені вимоги вважає безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення.
Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає заявлені вимоги такими, що підлягають до задоволення частково.
Судом встановлено, що позивач у період з 09.03.1987 по 06.01.1993 року працював на заводі «Ситал», що підтверджується записами у його трудовій книжці.
З довідки Володимирецького об`єднаного районного військового комісаріату вбачається, що він приймав участь в ліквідації аварії на ЧАЕС з 22 квітня 1987 року по 17 червня 1987 року.
Також встановлено, що за основним місцем роботи за позивачем у вказаний період зберігалося робоче місце, середній заробіток та виплачувалася заробітна плата за роботу в зоні відчуження.
У пенсійній справі позивача № 137857, яка була досліджена у судовому засіданні, міститься архівна довідка Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 19.04.2013 року № 90241 з якої вбачається, що ОСОБА_2 приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС з 23 квітня по 13 червня 1987 року, проводив дезактивацію Чорнобильської АЕС (крівля 3-го енергоблоку), з 25 по 30 квітня та з 1 по 18 травня.
Позивач є інвалідом третьої групи та його захворювання пов`язане з виконанням обов`язку військової служби по ліквідації наслідків на ЧАЕС, віднесений до категорії І постраждалих від наслідків Чорнобильської катастрофи, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК від 18.01.2013 року, посвідченням особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.
З 1 січня 2013 року позивач знаходиться на обліку в управлінні Пенсійного фонду у Володимирецькому районі та отримує пенсію по інвалідності внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до ч.1 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» пенсії по інвалідності, що настала внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством.
Однак, під час призначення пенсії позивачу її не було нараховано із заробітку, одержаного ним за роботу в зоні відчуження у 1987 році, оскільки він не подав довідки про розмір його заробітної плати встановленої форми.
Відповідно до ч. 4 ст. 15 Закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами). Форма довідки про заробітну плату працівників за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках затверджена наказом Міністерства соціальної політики України від 12.10.2012 року № 644.
Згідно до ст. 49 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.
15 травня 2013 року та 10 червня 2013 року позивач звертався до відповідача з письмовими заявами про проведення перерахунку його заробітної плати за період з 23 квітня по 13 червня 1987 року та видачу відповідної довідки.
З листа відповідача від 29.05.2013 року № 22 вбачається, що ОСОБА_2 відмовлено у видачі довідки про заробітну плату за роботу в зоні відчуження за визначеною формою, оскільки у період з 1987 по 1992 рік документи по зарплаті оброблялися у відділі статистики (табулярами) та відсутні первинні документи бухгалтерського обліку.
Разом з тим з повідомлення відділу статистики у Володимирецькому районі № 01-11/222 від 27.09.2013 року вбачається, що вказаною установою проводилася лише механізована обробка бухгалтерських документів організацій, підприємств та установ. Після чого всі матеріали поверталися замовнику. Нарахування заробітної плати відділом статистики не проводилося та документи з нарахування заробітної плати працівникам ВАТ «Завод`Ситал» відсутні.
З листа відповідача від 12.06.2013 року № 24 вбачається, що перевірити достовірність нарахування ОСОБА_2 заробітної плати немає можливості, оскільки бухгалтерські документи по нарахуванню заробітної плати (особові рахунки) оброблялися в Володимирецькому районному відділі статистики (табулярами).
З пояснень представника відповідача вбачається, що на підприємстві збереглися табуляри, розрахункова книжка з табельним номером ОСОБА_2 , однак у ній відсутня розшифровка відповідних кодів, зокрема 36-39, також відсутній був табель обліку робочого часу, що унеможливлювало видачу довідки.
Суд вважає такі покликання представника відповідача необґрунтованими, оскільки у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підприємство мало первинні документи, що давали можливість провести відповідний розрахунок заробітної плати позивача та видати довідку встановленої форми. Зокрема, на підприємстві була наявна розрахункова книжка з табельним номером ОСОБА_2 , табуляр, який містить роздруківку щодо його заробітку у період 1987 року. Позивачем також надавалася архівна довідка про кількість відпрацьованих ним днів у зоні відчуження. Неможливість підприємства розшифрувати види виплат, які проводилися ОСОБА_2 , не може слугувати обставиною, яка виключає наявність вини підприємства у відмові видати довідку про заробітну плату встановленої форми.
Крім того, рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 23 жовтня 2013 року було зобов`язано ВАТ «Завод «Ситал» провести перерахунок нарахованої йому заробітної плати за час роботи в зоні відчуження та видати довідку про заробітну плату за вказаний період встановленої форми.
На виконання зазначеного судового рішення відповідачем 14 березня 2014 року було видано на ім`я позивача довідку про заробітну плату за роботу в зоні відчуження з 23.04.1987 по 13.06.1987 року.
Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 14 серпня 2014 року визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України у Володимирецькому районі щодо відмови у проведенні перерахунку його пенсії та зобов`язано провести такий перерахунок з 14 березня 2014 року, взявши розмір його заробітної плати за цей період із довідки № 14 від 14.03.2014 року, виданої ВАТ «Завод «Ситал». На виконання зазначеного судового рішення було проведено перерахунок пенсії позивача та з квітня 2014 року він став отримувати пенсію в розмірі 3780 грн. 04 коп., до цього отримував 2135 грн. 25 коп., що підтверджується довідкою управління Пенсійного фонду України у Володимирецькому районі № 109 від 19.01.2015 року.
Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Згідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч. 2 ст. 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.
З роз`яснень, що містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року вбачається, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Таким чином, для покладення відповідальності на заподіювача майнової та моральної шкоди, необхідна сукупність таких обов`язкових умов: наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою, вина в заподіянні шкоди. Деліктна відповідальність настає лише за вини заподіювача шкоди. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.
Згідно з ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Достатніх доказів того, що шкоди позивачу завдано не з вини підприємтва суду відповідачем не надано.
У ході розгляду справи знайшло своє підтвердження те, що в діях відповідача наявний склад деліктного правопорушення. Суд вважає доведеним факт наявності протиправної поведінки відповідача, що виразилася в його безпідставній відмові видати позивачу довідку про його заробіток встановленої законом форми та причинного зв`язку між такою поведінкою відповідача та настанням шкоди для позивача, яка виразилася у недоотриманні ним пенсійних виплат. Таким чином суд приходить до висновку і про наявність вини відповідача у завданні майнової та моральної шкоди позивачу.
Суд погоджується з розрахунком позивача завданої йому матеріальної шкоди, яка виразилася у недоотриманому ним розмірі пенсії у період з червня 2013 року (дати офіційної відмови у наданні довідки) та по березень 2014 року (довідка видана 14.03.2014 року) в розмірі 16235 грн. 36 коп., що також підтверджується довідкою управління Пенсійного фонду України у Володимирецькому районі від 19.01.2015р. № 109.
Згідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 1167 ЦК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд визначає, враховуючи характер правопорушення, глибину душевних страждань позивача, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди та вважає за вірне визначити її в розмірі 2000 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. 22, 23, 1166, 1167 ЦК України, ст. 49 КЗпП України, ч. 4 ст. 15 Закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року, ст. 10, 11, 60, 61, 212-214 ЦПК України, суд
в и р і ш и в:
Позовну заяву ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства «Завод «Ситал» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Завод «Ситал» на користь ОСОБА_2 16235 (шістнадцять тисяч двісті тридцять п`ять) грн. 36 коп. у відшкодування завданої матеріальної шкоди та 2000 (дві тисячі) грн. у відшкодування завданої моральної шкоди. Всього стягнути 18235 (вісімнадцять тисяч двісті тридцять п`ять) грн. 36 коп.
Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Завод «Ситал» на користь держави 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Зарічненський районний суд Рівненської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя: Снітчук Р.М.