РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/16934/14-ц

Провадження № 2/643/631/15

16.10.2015 року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова в складі:

Головуючого судді - Сиротникова Р.Є.

За участю секретаря Новакової Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення з домоволодіння та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Московського районного суду м.Харкова із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просила суд зобовязати ОСОБА_2 звільнити частину житлового будинку №134 по пр-ту 50-річчя СРСР, в м. Харкові, прибудинкові будівлі, прибудинкову територію, що належить ОСОБА_4 на праві власності та зобовязати ОСОБА_2 виселитися та вселитися в 1/2 частину прибудови літ. «А1-1» до житлового будинку №134 по пр-ту 50-річчя СРСР в м. Харкові на підставі рішення суду; виселити ОСОБА_3 з частини житлового будинку №134 по пр-ту 50-річчя СРСР в м. Харкові, прибудинкових будівель, прибудинкової території, що належить ОСОБА_1 на праві власності без надання іншого помешкання; стягнути з ОСОБА_2 на її, ОСОБА_1, користь моральну шкоду за неправомірні дії у розмірі 50000 грн., судові витрати та витрати на правову допомогу.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона має на праві власності частину житлового будинку №134 по пр-ту 50-річчя СРСР в м. Харкові, на підставі договору купівлі-продажу. ОСОБА_2 на час звернення до суду незаконно мешкала в домоволодінні, що розташоване за адресою м. Харків, пр-т 50-річчя СРСР, 134. Крім того, в даному домоволодінні ОСОБА_2 незаконно поселила свою матір - ОСОБА_3, яка також там мешкає без законних підстав.

13.02.2014 року апеляційним судом Харківської області розглянуто апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 30.07.2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, Харківської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини житлового будинку та визнання права спільної часткової власності та прийнято наступне рішення: рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 липня 2013 року в частині визнання за ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_7 права спільної часткової власності на житловий будинок загальною площею 119,8 кв.м., житловою площею 56,7 кв.м. літ. «А-1» з житловою при будівлею літ. «А1-1», сінями літ. «а1», тамбуром літ. «а4», прибудовою літ. «а5», гаражем літ. «И», басейном літ. «М», льохом літ. «Е», огорожею літ. «№№ 4, 6-10», за адресою: м. Харків, пр. 50-річчя СРСРАДРЕСА_1; визнання часток у праві власності на цей будинок наступним чином: за ОСОБА_7 - 88/200 частини, за ОСОБА_2 - 51/200 частини, за ОСОБА_5 - 61/200 частини; визначення порядку користування житловим будинком наступним чином: за ОСОБА_7 кімнати 1-1, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, IV; за ОСОБА_2 житлова кімната 2-4; за ОСОБА_2 .В.М. житлова кімната 2-6; за ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у спільне користування нежитлові приміщення 2-1, 2-2, 2-3, 2-5, III - скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 в цій частині задоволено частково. Визнано прибудову літ. «А 1-1» до житлового будинку № 134 по пр. 50-річчя СРСР в м. Харкові спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_7, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину прибудови літ. «А1-1» до житлового будинку № 134 по пр. 50-річчя СРСР в м. Харкові. В іншій частині рішення суду залишено без зміни.

Після ухвалення рішення суду Відповідачі частину зазначеного житлового будинку не звільнили та на теперішній час проживають там, звільняти намірів не мають.

Позивач на теперішній час проживає в зоні АТО та через вказані обставини не має можливості переїхати до належної їй частини домоволодіння. Внаслідок навколишнього уточнення, постійного бомбардування, позивач перебуває у постійному нервовому струсі, не може спати ночами та, при цьому, не має можливості переїхати до власного домоволодіння, оскільки відповідач відмовляється його звільняти. Таким чином, на думку позивача, їй завдається моральна шкода, яку вона оцінює в 50000,00 грн.

В судовому засіданні представники позивача, що діють на підставі нотаріально посвідченої довіреності - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 позовні вимоги ОСОБА_1 підтримали в повному обсязі, та, посилаючись на вищевикладене, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2, що діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності - ОСОБА_10,в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог повністю заперечував, посилаючись на той факт, що сторони на праві спільної часткової власності є співвласниками спірного домоволодіння. Оскільки станом на цей час у власності сторін перебувають ідеальні частки домоволодіння, судом порядок фактичного користування домоволодінням з надвірними будівлями не визначався, частки в спільному частковому майні в натурі не виділялись, тому вирішувати питання про виселення відповідача з однієї частини домоволодіння та вселення в іншу у суду немає жодних підстав. В зв'язку із чим просив суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 на судове засідання не зявилась, представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_10 до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про смерть ОСОБА_11І, згідно якого остання померла 26.11.2014 року.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідка, дослідивши надані докази в їх сукупності, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно договору купівлі-продажу частини будинку від 04.12.2012 року, копія якого є в матеріалах справи, ОСОБА_1 є власником 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою м. Харків, проспект П'ятдесятиріччя СРСР, 134.

Рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 13.02.2014 року, копія якого є в матеріалах справи, розглянуто справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, Харківської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_1, за участі третіх осіб ОСОБА_7, ПНХМНО ОСОБА_12, про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки житлового будинку та визнання спільної часткової власності.

Вказаним рішенням апеляційного суду частково скасовано рішення суду першої інстанції, визнано прибудову літ. «А1-1» до житлового будинку №134 по пр. 50-річчя СРСР в м. Харкові спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину прибудови літ. «А1-1» до житлового будинку №134 по пр. 50-річчя СРСР в м. Харкові; в частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Таким чином, питання про визначення порядку користування спірним домоволодінням судом не вирішено, долі співвласників в натурі не виділені.

Позивачем до позову долучено акти від 04.08.2014 року, 03.09.2014 року, 02.10.2014 року, складені ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_7, якими вказані особи на прохання ОСОБА_1 встановили факт проживання в спірному домоволодінні ОСОБА_2, ОСОБА_3. В актах зазначено, що до домоволодіння їх не впустили.

Вказані акти не містять відомостей щодо того, яку саме частину домоволодіння та надвірних будівель займають відповідачі.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 пояснила суду, що вона є співвласником спірного домоволодіння та за дорученням ОСОБА_1 доглядає належну останній частину домоволодіння. Свідок ОСОБА_7 повідомила суду, що в теперішній час частину домоволодіння, належну позивачу, займає дочка відповідача ОСОБА_7, яка використовує його в якості складу. ОСОБА_1 до належної їй частини домоволодіння не пускають, проживати там вона не може.

Пояснення свідка ОСОБА_7 суд оцінює критично, оскільки вони є неконкретними, зокрема, свідок не змогла пояснити, з чого вона виходить, визначаючи кому саме та яка саме частина домоволодіння належить, яким чином ОСОБА_1 перешкоджають користуватися належним їй житлом. Крім того, судом приймається до уваги той факт, що між відповідачем ОСОБА_2 та свідком ОСОБА_7, яка є родичкою колишнього чоловіка відповідача, існують спірні правовідносини, які вони зясовують шляхом численних звернень до суду, в зв'язку із чим суд вважає, що свідок ОСОБА_7 є особою заінтересованою в результаті розгляду даної справи.

В матеріалах справи наявна копія свідоцтва про смерть ОСОБА_15, померлої 26.11.2014 року. Разом із тим позивач від позовних вимог до ОСОБА_3 про її виселення з домоволодіння не відмовлялась, в зв'язку із чим, суд відповідно до положень п.6 ч.1 ст. 205 ЦПК України, закриває провадження по справі в частині позовних вимог до ОСОБА_3, оскільки спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Матеріали цивільної справи не містять жодних відомостей на підтвердження того факту, що відповідач чинила будь-які перешкоди позивачу у вселенні до належної їй частини домоволодіння, що позивач чи її представник звертались до правоохоронних чи інших органів із заявою про перешкоди у користуванні та розпорядженні житлом, тощо.

За загальним правилом, установленим ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до процесуального закону доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 20.03.52 року, кожна фізична або юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України).

Стаття 3 ЦК України встановлює, що однією з основ цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності та судовий захист цивільних прав.

Згідно зі ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На підставі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

З огляду на зазначені норми чинного законодавства, суд вважає, що всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 387, 391 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до цієї норми власник майна має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає користуванню ним, в тому числі і шляхом виселення.

Таким чином, на думку суду, дії відповідача ОСОБА_2, зокрема зайняття, проживання (вцілому) в домоволодінні, власником 1/2 частини якого є ОСОБА_1, обмежує право користування цим приміщенням позивача, як власника, в зв'язку із чим суд вважає за можливе задовольнити позов в частині зобовязання відповідача звільнити належну позивачу частину домоволодіння.

З приводу вимоги ОСОБА_1 зобовязати відповідача ОСОБА_2 виселитися та вселитися в 1/2 частину прибудови літ. «А1-1» суд вважає за необхідне зазначити, що діючим законодавством не передбачено такий спосіб захисту цивільних прав, як зобовязання особи вселитися до належного їй житла, оскільки вільний вибір місця проживання є правом будь-якої особи, яке захищається Конституцією України.

З приводу інших позовних вимог заявлених ОСОБА_1 до ОСОБА_2 суд вважає за необхідне зазначити, що вони заявлені передчасно, оскільки порядок користування спільним частковим майном між співвласниками не визначено, частки в натурі не виділені, тому, виходячи з наданих позивачем доказів, встановити, яка саме частина спірного домоволодіння перебуває у власності позивача, а яка - у власності позивача, хто якою частиною домоволодіння користується та має користуватися, та чи порушуються чиї-небудь права в теперішній час не є можливим.

На підставі викладеного та керуючись На підставі ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 20.03.52 року, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 3, 15, 16, 316, 317, 319, 321, 391, 810, 811, 818 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_2 звільнити частину житлового будинку №134 по пр-ту 50-річчя СРСР в м. Харкові, прибудинкові будівлі, прибудинкову територію що належать на праві власності ОСОБА_1.

В частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення з частини житлового будинку №134 по пр-ту 50-річчя СРСР в м. Харкові, - закрити провадження по справі.

В іншій частині позовних вимог - відмовити в повному обсязі.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з моменту отримання його копії.

Суддя Р.Є. Сиротников