УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - державний нотаріус Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області Кушнір Ірина Валентинівна, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування реєстрації права власності за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 28 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом до ОСОБА_4, у якому просив суд визнати недійсним видане державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори 6 серпня 2013 року ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 11/18 часток житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 98,9 кв.м, житловою площею 60,4 кв.м, у складі літ. «А» - житловий будинок, літ. «Б» - літня кухня, літ. «В» - санвузол», літ. «Г», «Ж» - гаражі, літ. «Д» - сарай, літ. «Є» - вбиральня, споруди № 1-6,1; скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на 11/18 часток вказаного житлового будинку.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що нотаріус неправильно визначив обсяг та частку успадкованого відповідачем нерухомого майна. У свідоцтві про право на спадщину вказані будівлі та господарські споруди в обсязі, який не повністю є спадковим, тобто зі змінами станом на 2013 рік, оскільки прибудова до будинку, гараж літ. «Ж», каналізація літ. 5, водопровід літ. 6 збудовані ним і належать йому на праві власності.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним видане державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори 6 серпня 2013 року ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, на 11/18 часток житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 98,9 кв.м, житловою площею 60,4 кв.м., у складі літ. «А» - житловий будинок, літ. «Б» - літня кухня, літ. «В» - санвузол, літ. «Г» та «Ж» - гаражі, літ. «Д» - сарай, літ. «Є» - убиральня, споруди № 1-6, І. Скасовано державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на 11/18 часток вищевказаного житлового будинку.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано частково недійсним, видане ОСОБА_4., державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори 6 серпня 2013 року, свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, в частині визнання успадкованою після смерті ОСОБА_6 1/18 частини житлового будинку АДРЕСА_1, в частині визнання успадкованими 12,9 кв.м загальної площі та 13,3 кв.м житлової площі у будинку літ. «А», в частині визнання успадкованим гаража літ. «Ж», по АДРЕСА_1 та в частині посилання на договір від 7 жовтня 1994 року. Вважати успадкованими ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_6 10/18 частин житлового будинку під АДРЕСА_1, що в цілому складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею 86 кв.м, житловою площею 47,1 кв.м, надвірних споруд: літньої кухні літ. «Б», санвузла літ. «в», гаража літ. «Г», сараю літ. «Д», вбиральні літ. «Є», споруд № 1-4, І. У решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_3, виходив із того, що частка спірного майна, на яку видано відповідачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом не належала спадкодавцю на момент смерті, оскільки не була зареєстрована за ним, та з того, що до успадкованого майна увійшла частка нерухомого майна, яка належала спадкодавцю.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, виходив із того, що частка спірного майна, на яку видано відповідачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом, не належала спадкодавцю на момент смерті і вона становить 1/18 частини спірного будинку, 12,9 кв.м загальної площі та 13,3 кв.м житлової площі у вищевказаному будинку, та в частині визнання успадкованим гаража літ. «Ж», а тому оскаржуване свідоцтво про право на спадщину у цій частині є недійсним. Оскільки відповідач є спадкоємцем за заповітом після смерті матері ОСОБА_6, своєчасно прийняла спадщину, відтак, у місцевого суду були відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину в цілому.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. У відповідності до вимог ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст. 548 ЦК УРСР).

За змістом ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Судом установлено, що спірний будинок АДРЕСА_1 належав батькам сторін ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в рівних частках (по Ѕ частині).

10 вересня 1992 року батько позивача - ОСОБА_7, склав заповіт, яким належну йому Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 заповів позивачу - ОСОБА_3 (а.с. 93).

7 жовтня 1994 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 відповідно до ст. 113 ЦК УРСР уклали договір, яким визначили між собою порядок користування житловим будинком. У користування ОСОБА_7 перейшли приміщення, що складали 25/100 частин спірного житлового будинку, а в користування ОСОБА_6 перейшли приміщення, що складали 75/100 частин спірного будинку (а.с 10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача - ОСОБА_7 помер (а.с. 85), у зв'язку із чим на належну йому частину у спірному будинку відкрилась спадщина.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину по закону і по заповіту від 17 червня 1996 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на 7/36 частин вищезазначеного будинку, а ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право на спадщину на 1/18 частину будинку (обов»язкова частка) (а.с. 12, 63).

В процесі експлуатації житлового будинку позивачем була здійснена реконструкція, були зведені окремі самочинні прибудови та споруди, які рішеннями виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 18 березня 1999 року, залишено у власності позивача ОСОБА_3, а саме: житлову прибудову літ. «А-1», житловою площею 12,8 кв.м та гараж літ. «Ж», що до зміни розміру часток співвласників не призвело (а.с. 66, 212-213).

ОСОБА_6 на належну їй частину нерухомого майна залишила заповіт на користь доньки ОСОБА_4 (а.с. 58).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла (а.с. 55), у зв'язку із чим на належне їй нерухоме майно відкрилася спадщина, яку своєчасно прийняла ОСОБА_4, подавши в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини (а.с 54).

6 серпня 2013 року державним нотаріусом Кушнір І.В. Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори в Одеській області, ОСОБА_8 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 11/18 частин будинку АДРЕСА_1 та господарських споруд.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом, ОСОБА_3 указував на те, що нотаріус неправильно визначив обсяг та частку успадкованого відповідачем нерухомого майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так, як убачається з листа державного нотаріуса Кушнір І.В. Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори в Одеській області (а.с. 52), що вищевказані 11/18 часток спірного житлового будинку, на які видано свідоцтво про право на спадщину на ім'я відповідача складаються: 1/18 частка житлового будинку, що належала померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17 липня 1996 року (обов'язкова частка у спадщині після смерті ОСОБА_7); 5/9 (або 10/18) належали померлій на підставі свідоцтва про право на нерухоме майно від 12 серпня 1994 року та нотаріально посвідченого договору від 7 жовтня 1994 року про зміну часток у праві спільної часткової власності, яке у встановленому законом порядку зареєстровано.

Таким чином, як убачається з матеріалів справи, за спадкоємцем ОСОБА_4 було зареєстровано 11/18 часток спірного будинку, які належали спадкодавцю ОСОБА_6, а саме, 1/18 частка житлового будинку, належала померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17 липня 1996 року (а.с. 12); 5/9 (або 10/18) часток належали померлій на підставі свідоцтва про право на нерухоме майно від 12 серпня 1994 року (а.с. 9) та нотаріально посвідченого договору від 7 жовтня 1994 року про зміну часток у праві спільної часткової власності (а.с. 10, 11), право власності на яку зареєстровано Білгород-Дністровським бюро технічної інвентаризації 19 листопада 2002 року.

Взагалі за ОСОБА_4 зареєстровано 11/18 (або 22/36) часток спірного житлового будинку, за ОСОБА_3 14/36 часток вищевказаного житлового будинку (22/36+14/36=36/36 або 1).

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України на вищевказане уваги не звернув і не надав жодної оцінки доводам щодо відсутності правових підстав для задоволення позову внаслідок недійсності підстав набуття права власності на частину домоволодіння за адресою спірного будинку.

Визнаючи позивача спадкоємцем спірної частки домоволодіння, що належали його матері як власниці нерухомого майна за нотаріально посвідченим договором від 7 жовтня 1994 року про зміну часток у праві спільної часткової власності спадкодавців не врахував що вказана угода не визнана недійсною та вимог таких у порядку ст. 11 ЦПК України до суду не заявлено.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст. 338 ЦПК України, його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 28 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді:А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана