АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7166/15 Справа № 201/2382/15 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Кочкова Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючої: судді Кочкової Н.О.,

Суддів Петешенкової М.Ю., Осіяна О.М.,

При секретарі: Прудченко В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Т Престиж», третя особа: Харківська обласна філія Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, - за апеляційною скаргою ОСОБА_3 (представника ОСОБА_2А.) на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого (з урахуванням уточнень) посилався на те, що 17 листопада 2014 року згідно наказу № 01/17-11 ОК був прийнятий на роботу до відповідача на посаду комерційного директора. У звязку з непорозумінням з керівництвом, 29 листопада 2014 року подав заяву про звільнення за згодою сторін або за власним бажанням з 01 грудня 2014 року. Копію цієї заяви він також направив відповідачу поштою. Керівництво відповідача повідомило в усній формі, що його звільнено, після чого до роботи його не допускали. 24 грудня 2014 року він повернув відповідачу ноутбук, який йому було надано у користування у звязку з виконанням трудових обовязків. Він неодноразово звертався до відповідача з вимогою провести з ним розрахунки, повернути трудову книжку та видати на руки наказ про звільнення, однак і дотепер цього не зроблено. 27 грудня 2014 року відповідач надіслав йому листа про те, що він більше не є співробітником підприємства. З наказом №01/26-12 ОК від 28 листопада 2014 року про припинення трудового договору на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул) він не згоден, вважає, що відповідачем не доведено факт відсутності його на робочому місці, крім того, наказ про звільнення датований 28 листопада 2014 року, хоча акт відсутності на робочому місці, на який посилається відповідач, як на підставу звільнення, був складений 24 грудня 2014 року, тобто фактично його було звільнено «заднім числом». Він не отримував вимог від відповідача щодо надання пояснень з приводу відсутності на роботі. Зарахування йому заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку на банківську карту вважає незаконним, оскільки банківську картку він не отримував, письмової згоди на виплату заробітної плати через установи банків не надавав. Позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Т Престиж» № 01/26-12 ОК від 28 листопада 2014 року, поновити його на роботі на посаді комерційного директора; зобовязати ТОВ «Т Престиж» виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення (а.с.2, 58).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.99-107).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та просить ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с.113-117).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Установлено, що наказом № 01/17-11 ОК від 17 листопада 2014 року ОСОБА_2 прийнятий на посаду комерційного директора ТОВ «Т Престиж» з посадовим окладом 2267,00 гривень та з 8-ми годинною тривалістю робочого дня (а.с. 20 21). Згідно Правил внутрішнього трудового розпорядку встановлений графік роботи працівників підприємства з 09:00 год. по 18:00 год. з робочими днями понеділок пятниця.

05 грудня 2014 року начальником виробництва ОСОБА_4 у присутності менеджера з постачання ОСОБА_5 та фахівця аналітика з дослідження товарного ринку ОСОБА_6 був складений акт про відсутність працівника на робочому місці, із якого вбачається, що ОСОБА_2 був відсутній на робочому місці протягом 5 робочих днів (40 годин робочого часу) з 01 грудня 2014 року по 05 грудня 2014 року без поважних причин (а.с. 77 78). 05 грудня 2014 року відповідачем на адресу позивача було направлено лист з пропозицією негайно зявитися до підприємства за адресою м. Харків, вул. Лозівська, 5 у робочий час та надати письмові пояснення з приводу неприбуття на роботу у зазначений вище період. Окрім того, ОСОБА_2 було повідомлено, що у разі неприбуття та ненадання відповідних пояснень до нього можуть бути застосовані заходи, передбачені законодавством про працю України (а.с. 22 24).

15 грудня 2014 року начальником виробництва ОСОБА_4 у присутності менеджера з постачання ОСОБА_5 та фахівця аналітика з дослідження товарного ринку ОСОБА_6 був складений акт про відсутність працівника на робочому місці № 2, із якого вбачається, що комерційний директор ОСОБА_2 був відсутній на робочому місці протягом 11 робочих днів (88 годин робочого часу) з 01 грудня 2014 року по 15 грудня 2014 року без поважних причин (а.с. 79 80). У цей же день позивачу був направлений лист вимогою надати пояснення з приводу відсутності на робочому місці та у строк до 16 грудня 2014 року повернути отримане від ТОВ «Т Престиж» майно, ноутбук Lenovo G 500 (а.с. 25 28).

24 грудня 2014 року начальником виробництва ОСОБА_4 у присутності менеджера з постачання ОСОБА_5 та фахівця аналітика з дослідження товарного ринку ОСОБА_6 був складений акт про відсутність працівника на робочому місці № 3, із якого вбачається, що комерційний директор ОСОБА_2 був відсутній на робочому місці протягом 18 робочих днів (144 години робочого часу) з 01 грудня 2014 року по 24 грудня 2014 року без поважних причин (а.с. 81 82).

23 грудня 2014 року на адресу відповідача надійшла заява позивача, датована 28 листопада 2014 року, про звільнення його з займаної посади за згодою сторін з 01 грудня 2014 року, трудову книжку просив направити на його адресу мешкання поштою (а.с. 29 30).

23 грудня 2014 року ТОВ «Т Престиж» направило на адресу ОСОБА_2 листа про неможливість його звільнення на підставі поданої заяви за згодою сторін, оскільки заява фактично відправлено поштою 19 грудня 2014 року. З огляду на відсутність ОСОБА_2 на робочому місці протягом більше трьох тижнів без поважної причини, у підприємства наявні підстави для його звільнення на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України (а.с. 31 34).

Також, відсутність позивача на роботі у період з 01 грудня 2014 року підтверджується відповідними табелями обліку робочого часу за листопад та грудень 2014 року (а.с. 69 76).

Наказом №01/26-12 ОК від 26 грудня 2014 року ОСОБА_2 звільнений із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин на підставі ОСОБА_6 про відсутність працівника на робочу місці № 3 від 24 грудня 2014 року, і в наказі зазначено, що останнім робочим днем Позивача було 28 листопада 2014 року (а.с. 34).

Копія наказу про звільнення направлена позивачу 29 грудня 2014 року поштою та запрошено ОСОБА_2 зявитися до підприємства за адресою м. Харків, вул. Лозівська, 5 для отримання трудової книжки (а.с. 35-36).

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Виходячи із того, що факт відсутності працівника на робочому місці у період з 1 по 24 грудня 2014 року без поважних причин підтверджений належними і допустимими доказами, суд 1 інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог, а посилання в апеляційній сказі на те, що заява про звільнення була подана позивачем 28 листопада 2014 року являється голослівним і матеріалами справи не підтверджується.

Посилання апелянта на те, що після 1 грудня 2014 року він продовжував виконувати свої посадові обовязки також є голослівним і спростовується вищезазначеними актиами про відсутність працівника на робочому місці, тим більше, що у первісній позовній заяві позивач не заперечував, що після 1 грудня 2014 року він не працював, оскільки вважав себе звільненим.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що підприємством не було визначено ОСОБА_2 робоче місце, тому він не приїжджав в офіс, але свої трудові обовязки виконував, - не являється підставою для скасування рішення суду, оскільки на такі обставини позивач у своїх позовних заявах не посилався, а згідно із ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи у межах заявлених позовних вимог.

Не являється підставою для скасування рішення суду і посилання апелянта на те, що з ним не проведено остаточний розрахунок і не виплачено заробітну плату за листопад 2014 року, - оскільки такі позовні вимоги позивачем не заявлялись, чого не заперечував його представник ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційного суду.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, оскільки зводяться до переоцінки доказів, а відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду 1 інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі наданих доказів, підстав для виходу за межі апеляційної скарги не вбачається, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 (представника ОСОБА_2А.) - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: