Справа №490/459/14-ц 12.02.2015 12.02.2015 12.02.2015
Провадження № 22ц/784/415/15 Головуючий у 1-й інстанції Батченко О.В.
Категорія 49 Доповідач апеляційного суду Мурлигіна О.Я.
У Х В А Л А

Іменем України

12 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Мурлигіної О.Я.,

суддів: Козаченка В.І., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання Кудрі В.М.,

за участю:

позивачки ОСОБА_2,

представника позивачки ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

представника органу опіки та піклування Андрєєвої Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення

Центрального районного суду м. Миколаєва від 1 грудня 2014 року

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини

та зустрічним позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2014 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_4 з вказаним позовом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка вказувала, що перебуває з відповідачем у шлюбі з 4 травня 2001 року. Вони мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказаний шлюб через протиправну поведінку відповідача розпався, а тому вона просить його розірвати. Вказуючи, що відповідач створив штучні перешкоди у її спілкуванні з дитиною, самовільно змінив місце проживання дитини, розлучивши ОСОБА_7 з нею, позивачка просила також визначити місце проживання дитини за адресою її проживання.

У квітні 2014 року відповідач звернуся з зустрічним позовом. Обгрунтровуючи в позовні вимоги, він зазначав, що ОСОБА_2 пішла із сім'ї у травні 2013 року, залишивши сина з ним. З цього часу ОСОБА_7 проживає з ним. Саме він займається вихованням дитини, та має всі умови для належної організації життя дитини. ОСОБА_2 навпаки не опікується дитиною, яка бажає жити з ним. У зв'язку з чим, він просив визначити місце проживання дитини за місцем його реєстрації.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 1 грудня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено. Шлюб між сторонами розірвано. Визначено місце проживання дитини з позивачкою. В задоволенні зустрічного позову відмовлено. Розподілені судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення в частині місця проживання дитини та ухвалити в цій частині нове рішення, про задоволення його позовних вимог. На думку апелянта, висновки суду в цій частині суперечать доказам у справі, вимогам матеріального права та інтересам дитини.

Позивачка, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, просить залишити рішення суду без змін.

Представник органу опіки та піклування вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія судів приходить до наступного.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 04 травня 2001 року. ІНФОРМАЦІЯ_1, у них народився син ОСОБА_7. Проте, з весни 2013 року вони припинили підтримувати подружні відносини та спільно не проживають.

Дійшовши висновку, що шлюб між сторонами фактично припинений внаслідок відсутності взаєморозуміння, різних поглядів на сімейне життя, втрати почуття любові, що робить неможливим збереження сім'ї, суд розірвав шлюб, з чим погодилися сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов?язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Судом встановлено, що сторони спільно проживали в будинку АДРЕСА_1, що належить позивачці, та разом виховували дитину. З травня 2013 року позивачка тимчасово стала проживати зі своїми батьками внаслідок необхідності лікування та неприязних стосунків з відповідачем. У вересні 2013 року, внаслідок спорів з ОСОБА_2 щодо проживання відповідача у вказаному будинку, та внаслідок неприязних стосунків з нею, останній разом з дитиною переїхав проживати з будинку по АДРЕСА_2 З цього часу між сторонами існують спори з приводу порядку виховання дитини та її проживання.

Дійшовши висновку, що сторони належно ставляться до своїх батьківських прав та мають змогу забезпечити нормальні умови життя та розвитку дитини, яка має почуття любові до обох батьків, а виключні обставини, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дитини з матір?ю відсутні, суд обґрунтовано визначив місце проживання дитини з матір'ю. Рішення суду відповідає доказам у справі, положенням ст. 161 СК України та ст. 6 Декларації прав дитини.

Доводи в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Зокрема, сам по собі факт непроживання позивачки з дитиною з травня 2013 року не є підставою для визначення місця проживання дитини з батьком. Суд визначив місце проживання дитини, взявши до уваги причини такого непроживання, взаємовідносини сторін, наявність між ними спору щодо виховання дитини.

Висновкам органу опіки та піклування суд дав належну оцінку. Так, за висновками вказаного органу, обидва батьки мають належне ставлення до виконання своїх батьківських обов'язків та можливість створити належні умови для виховання та проживання дитини.

Фактично висновок щодо проживання дитини з батьком зроблено на підставі матеріалів та рекомендацій комісії з питань захисту прав дитини, в тому числі повторного соціально - психологічного висновку щодо малолітнього, складеного Миколаївським центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 15 липня 2014 року. Однак психологічний стан дитини досліджувався спеціалістом центру двічі, про що свідчать надані висновки від 29 липня 2014 року та від 15 вересня 2014 року .

Як зазначено в соціально - психологічному висновку від 29 липня 2014 року , ОСОБА_7 як свою сім'ю сприймає себе, тата та маму. До мами у дитини наявне почуття любові, бажання спілкуватися з нею, ходити до неї в гості, проводити з нею час. Але водночас, хлопець розуміє, що між батьками склалися конфліктні стосунки, тому тато заперечує проти його зустрічі з мамою.

Із соціально - психологічного висновку від 15 вересня 2014 року виходить, що у дитини з матір'ю є емоційна дистанція внаслідок її окремого проживання, через те, що за уявленням ОСОБА_7, вона покинула його.

З аналізу двох досліджень виходить, що дитина висловлює бажання жити з батьком через неправильне уявлення мотивів поведінки матері, яке формується в тому числі під впливом відповідача. Саме така оцінка привела ОСОБА_7 до побоювань, що мати його все одно покине. У зв'язку з чим, він виявив бажання жити з батьком.

Між тим, достовірних доказів того, що позивачка покинула дитину немає. Навпаки, з доказів у справі виходить, що між нею та відповідачем існує спір щодо проживання дитини, та позивачка бажає, щоб син проживав з нею, що заперечує ОСОБА_4

Висновки органу опіки та піклування, як і матеріали на підставі яких вони зроблені, не містять достовірних даних про те, що проживання дитини з матір'ю буде суперечить її інтересам та є виключні обставини для розлучення малолітньої дитини з матір'ю.

Отже висновки суду є правильними.

За викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Рішення суду не позбавляє ОСОБА_4 його батьківських обов'язків щодо виховання та утримання дитини. Він має можливість бачитися з дитиною, спільно з нею відпочивати, забезпечувати розвиток дитини та матеріально утримувати її.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 1 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: