АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/1912/15 Головуючий 1 інстанції -
Категорія: виключення майна Доповідач- Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого , судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

Костенко Т.М.,

за участю секретаря: Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, на рішення Київського районного суду м.Харкова від 21 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, третя особа : Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» про виключення рухомого майна з-під арешту,-

ВСТАНОВИЛА :

06 серпня 2014 року представник позивача звернувсь до суду з позовом в якому просить виключити з-під арешту рухоме майно-автомобіль марки «Т0Y0ТА Rav4» (легковий), 2001 року випуску , об»єм двигуна Y - 2000 кузов № НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1 та зобов"язати відповідача скасувати постанову про арешт вказаного автомобіля та заборони на його відчуження №30435264 від 20 грудня 2012 року, яка винесена старшим державним виконавцем Київського районного відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ( Київського ВДВС ХМУЮ ) ОСОБА_6 та винести постанову про припинення чинності арешту майна боржника зняття з розшуку майна боржника ОСОБА_7

Вимоги позовних вимог обгрунтовує тим, що позивач та ОСОБА_8 в період з 1997 по 2006 роки - проживали однією сім'єю, але не перебували у шлюбі між собою, а також не перебували у будь-якому іншому шлюбі та проживали за адресою: АДРЕСА_1, спільно вели всі сімейні та господарські справи.

За час спільного проживання позивач та ОСОБА_8 придбали два легкових автомобіля, а саме : зазначений вище автомобіль, який був зареєстрований на ім.»я ОСОБА_8 та автомобіль марки «BMW 528» , 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4, який було зареєстровано на ім»я позивача.

Представник позивача також зазначає, що у 2008 році позивач та ОСОБА_8 припинили спільне проживання і за домовленістю між собою, здійснили фактичний розподіл зазначених автомобілів, внаслідок чого видали одне одному доручення, якими позивач передала ОСОБА_8 у користування автомобіль марки «BMW 528», 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, а ОСОБА_8 на підставі доручення від 18 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_9 передав право користування спірним автомобілем їй.

Представник позивача також зазначає на те, що на при кінці 2012 року позивач дізналась, що на спірний автомобіль накладено арешт Київським ВДВС ХМУЮ на підставі зазначеної вище постанови та 13 березня 2014 року рішенням Київського районного суду м.Харкова встановлено факт проживання однією сім»єю , як чоловіка та жінки позивача та ОСОБА_8 та за позивачем визнано право власності на спірний автомобіль, а за ОСОБА_8 - право власності на автомобіль марки «BMW 528», 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4

Як на підставу позовних вимог, представник позивача, посилаючись на ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» вказує на те, що на зазначений вище транспортний засіб , який згідно рішення суду належить позивачу, накладено арешт за борговими забов»язаннями попереднього власника , внаслідок чого позивач не має можливості переоформити даний автомобіль .

В судовому засіданні представник позивача підтримав вказані позовні вимоги та просив їх задовольнити .

Представник відповідача в судовому засіданні суду першої інстанції проти позову заперечував. Свої заперечення обгрунтовував тим, що арешт на вказаний автомобіль накладено у зв»язку з виконанням рішення суду про стягнення з ОСОБА_8 на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» боргу в сумі 122873,44 доларів США та 38130,21 грн. та оголошення його в розшук . Вказаний автомобіль розшукано не було та виконавче провадження до теперішнього часу знаходить на виконанні та сума боргу боржником не погашена.

Представник третьої особи в судовому засіданні суду першої інстанції проти позову заперечувала, свої заперечення обгрунтовувала тим, що арешт на вказаний автомобіль накладено раніше ніж за позивачем було визнано право власності на нього та боржник не погасив до теперішнього часу борг.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 січня 2015 року в задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог позивача.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовує невідповідністю висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам та порушенням судом першої інстанції норм ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» та не врахував, що спірний автомобіль не є предметом застави , а тому висновок суду щодо накладення арешту на спірний автомобіль раніше ніж таке право власності було визнано за позивачем , не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з»явились, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи позивачу в задоволенні вказаних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що арешт на спірний автомобіль був накладений зазначеною постановою державним виконавцем 10.02.2011 року, а заочне рішення Київського районного суду , яким за позивачем було визнано право власності на спірний автомобіль, було винесено пізніше, тобто 13.03.2014 року.

Однак погодитись з таким висновком суду не можна.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що на виконанні в Київському ВДВС ХМУЮ знаходиться на примусовому виконавчий лист № 2018-2589/11/6 виданий Київським районним судом м.Харкова 13.10.2011 року про стягнення з ОСОБА_8 на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» 122873,44 доларів США та 18180,21 грн. та постановами старшого державного виконавця Київського ВДВС ХМУЮ від 10.02.2012 року на спірний автомобіль було накладено арешт та його було оголошено у розшук ( а.с.34-40).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 березня 2014 року було встановлено факт проживання однією сім»єю, як чоловіка та жінки позивача та ОСОБА_8 та в порядку розподілу майна між фактичним подружжям за позивачем визнано право власності на автомобіль марки «Т0Y0ТА Rav4» (легковий), 2001 року випуску , об»єм двигуна Y - 2000 кузов № НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, а за ОСОБА_8 - право власності на автомобіль марки «BMW 528», 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 ( а.с.13).

Матеріали справи також свідчать про те, та цей факт сторонами не заперечується, що спірний автомобіль до теперішнього часу зареєстровано за ОСОБА_8

Згідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України ,суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як свідчить позовна заява позивача, як на підставу своїх вимог щодо виключення із-під арешту рухомого майна - зазначеного вище автомобіля , зобов»язання відповідача скасувати постанову про його арешт та зобов»язання відповідача винести постанову про припинення чинності арешту зазначеного майна боржника зняття його з розшуку, представник позивача, з посиланням на вимоги ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», зазначає на набуття позивачем права власності на спірний автомобіль на підставі заочного рішення суду від 13 березня 2013 року та неможливості оформити таке право власності ( отримати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу).

Відповідно до вимог ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

В ст. 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності.

Таким чином за змістом, вказані норми матеріального права передбачають , захист права власності особи в разі його оспорювання або невизнання права власності , шляхом визнання такого права власності та зняття з нього арешту.

Оскільки ж зазначене вище заочне рішення суду від 13 березня 2014 року не виконано та перехід права власності на спірний автомобіль, яке оформляється свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, не відбувся, а право власності , яке виникло у позивача на підставі рішення суду, оспорюється ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», то в даному випадку належним способом захисту позивачем такого права власності, є визнання права власності на спірний транспортний засіб та виключення його із-під арешту , а належними відповідачами , є боржник ОСОБА_8 як бувший власник спірного автомобіля та ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», як особа яка оспорює права власності позивача на спірний транспортний засіб та в інтересах якої Київським ВДВС ХМУЮ було накладено на нього арешт.

Між тим, позивач з вимогою про визнання права власності на зазначений вище транспортний засіб як підставу для виключення його із-під арешту до суду не зверталась і це, у відповідності до зазначених вище норм матеріального та процесуального права, є підставою для відмови їй в задоволенні позовних вимог.

Суд першої інстанції на вказані вище обставини справи та вимоги норм матеріального права уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку про те, що підставою для відмови позивачу в задоволенні позовних вимог, є набуття нею права власності за спірний автомобіль пізніше, ніж на нього було накладено арешт.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалено судом першої інстанції з порушенням вказаних норм матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам ( пункти 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України) та ухваленню у справі нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог з зазначених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316, 317, 319, 218 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, задовольнити частково.

Скасувати рішення Київського районного суду м.Харкова від 21 січня 2015 року.

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді :