АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
Справа № 683/451/13-ц
Провадження № 22-ц/792/467/15
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Хмельницької області
в складі: головуючого судді Костенка А.М.,
суддів: Гринчука Р.С., Грох Л.М.
при секретарі : Кошельнику В.М.
з участю : позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , її представника ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4 , прокурора Параскевича О.Г.
розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 683/451/14-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Старокостянтинівського районного суду від 28 травня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах недієздатної ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , про витребування житлового будинку із чужого незаконного володіння, визнання втратившими право користування житловим будинком, виселення із житлового будинку.
Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, колегія суддів
в с т а н о в и л а :
ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, в своїх інтересах, та інтересах недієздатної ОСОБА_5 , і в подальшому уточнивши позовні вимоги, вказувала, що разом з сестрою є власниками жилого будинку по АДРЕСА_1 . Відповідно, є власником 69/100 частини будинку, а решта 39/100 будинку належить її сестрі ОСОБА_5 . Рішенням Старокостянтинівського районного суду від 15 травня 2006 року сестру ОСОБА_5 визнано недієздатною, а рішенням цього ж суду від 18 квітня 2007 року її, ОСОБА_1 , призначено її опікуном. При цьому, їх сестра, відповідач ОСОБА_2 , скориставшись хворобою сестри, обманним шляхом оформила договір дарування належної їй 39/100 частини будинку на свою користь. З того часу стала проживати у будинку. Рішенням Старокостянтинівського районного суду від 7 квітня 2009 року вказаний договір був визнаний недійсним. Однак, відповідач відмовляється виселитись з будинку. Також, у липні 2007 року у спірному будинку, неправомірно, за згодою ОСОБА_2 були зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , які фактично у будинку не проживають. Крім того, в позовній заяві позивач звертала увагу, що після 1989 року, коли було встановлено ідеальні частки у співвласників будинку, було проведено добудову а 2, при цьому, розмір часток не переглядався. Отже, зазначала, що неможливо встановити чи відповідають встановлені частки дійсному користуванню співвласників. Тому просила суд витребувати житловий будинок по АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_2 , ОСОБА_4 і ОСОБА_6 , визнати втратившими право користування житловим будинком по _______________________________________________________________________________
Головуючий у першій інстанції Цішковський В.А. провадження № 22-ц/792/467/15
Доповідач Костенко А.М. Категорія № 5,44
вул. В. Закузьминська, 14/2 в м. Старокостянтинів Саваровську Г.І., ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , примусово виселити з житлового будинку по
АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , стягнути з відповідачів судові витрати.
Заочним рішенням Старокостянтинівського районного суду від 28 травня 2014 року вказаний позов задоволено частково. Ухвалено виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та її неповнолітню дочку ОСОБА_6 з будинку

АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 по 57 грн. 35 коп. судового збору з кожної. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права. Вказує, що суд неправомірно розглянув справу у її відсутності, оскільки подавала заяву про відкладення розгляду справи. Також зазначає, що таким чином суд позбавив права на подання доказів, зокрема, показання свідків, та їх дослідження. Крім того, суд не в повній мірі дослідив коли саме вселилась у спірний будинок. Також, суд невірно застосував положення Житлового кодексу України.
Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні по слідуючим мотивам.
Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для зміни рішення суду першої інстанції є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на дані правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Так судом встановлено, що на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 9 вересня 1973 року в АДРЕСА_1 (станом на 1973 рік вул. Дзержинсього «а») ОСОБА_1 здійснила будівництво на вказаній земельній ділянці житлового будинку та 24 червня 1974 року зареєструвала своє право власності на цей будинок.
4 липня 1989 року ОСОБА_1 шляхом укладення нотаріально посвідченого договору дарування подарувала своїй рідній сестрі ОСОБА_5 39/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , а сама залишилась власником 61/100 частин даного житлового будинку.
Таким чином ОСОБА_1 є власником 61/100 частин вказаного житлового будинку по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_5 39/100 частин цього будинку.
16 грудня 1998 року ОСОБА_5 уклала з іншою своєю сестрою ОСОБА_2 , яка також є сестрою ОСОБА_1 , договір дарування, за яким подарувала ОСОБА_2 39/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 .
Місце проживання ОСОБА_2 та її доньки ОСОБА_4 , онуки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 з 27 липня 2007 року. Тобто, фактично, саме з цього часу вказані особи вселились в спірний житловий будинок.
Згідно рішення виконкому Стакостянтинівської міської ради від 21 січня 2013 року домоволодінню взамін адреси АДРЕСА_3 присвоєно адресу АДРЕСА_1 .
При цьому ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як члени сім`ї ОСОБА_7 разом з ним 13 лютого 2007 року отримали на склад сім`ї - три чоловіка окрему двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 .
Рішенням Старокостянтинівського районного суду від 16 травня 2006 року ОСОБА_5 визнано недієздатною з 1991 року, а рішенням цього ж суду від 18 квітня 2007 року над ОСОБА_5 встановлено опіку та призначено опікуном ОСОБА_1 .
Рішенням Старокостянтинівського районного суду від 7 квітня 2009 року договір дарування 39/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 визнано недійсним, на даний час саме недієздатна ОСОБА_5 є власницею 39/100 частин спірного жилого будинку.
Відповідачі створюють позивачу, як опікуну, та недієздатній ОСОБА_5 перешкоди в користуванні частиною житлового будинку, що належить недієздатній ОСОБА_5 .
Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та рішенням судів.
У відповідності до ст.ст. 317, 319, 321, 386, 391 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 109 Житлового кодексу виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Згідно ст..ст. 67, 71, 72 Цивільного кодексу України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Опікун зобов`язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного. Опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування відмовитися від майнових прав підопічного. Опікун зобов`язаний дбати про збереження та використання майна підопічного в його інтересах. Якщо підопічний є власником нерухомого майна або майна, яке потребує постійного управління, опікун може з дозволу органу опіки та піклування управляти цим майном або передати його за договором в управління іншій особі.
Давши належну оцінку дослідженим доказам в їх сукупності, врахувавши вимоги чинного законодавства, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що оскільки договір дарування 39/100 частини спірного житлового будинку ОСОБА_2 визнано недійсним, вона набула право власності на цю частину будинку з порушенням чинного законодавства.
Відповідно її право власності на вказану частину житлового будинку припинилось, вона втратила право користування та проживання в цьому житловому будинку. Так само і ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які проживали та були зареєстровані в даному будинку за згодою ОСОБА_2 , не мають правових підстав для користування цим житлом і, проживаючи в будинку, створюють перешкоди недієздатній ОСОБА_5 у користуванні, володінні та розпорядженні своїм житлом.
Тому порушені права недієздатної ОСОБА_5 підлягають захисту шляхом виселення вказаних осіб з займаного ними житлового будинку, у зв`язку з чим суд правомірно частково задовольнив позов опікуна ОСОБА_5 ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги, що відповідач ОСОБА_2 поселилась та проживала в даному житловому буднику ще за життя матері, як член сім`ї, в тому числі і сестри ОСОБА_5 , слід відхилити.
У відповідності до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Частиною 1 статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Таким чином, право члена сім`ї власника житлового будинку (квартири) на користування ним (нею) є похідним від права самого власника. У випадку зміни власника житла чинне законодавство не передбачає перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, місце проживання ОСОБА_2 в будинку по АДРЕСА_2 зареєстровано лише з 27 липня 2007 року. Де до цього було зареєстровано її місце проживання вона не пояснила. Тобто, в даний житловий будинок ОСОБА_2 вселилась, як власник житла, а не як член сім`ї власника ОСОБА_5 після того як остання подарувала відповідачці частину житлового будинку.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, спірний житловий будинок був побудований та належав на праві власності після закінчення будівництва ОСОБА_1 , а не батькам сестер, а тому ОСОБА_2 не могла вселитись в будинок як член сім`ї своїх батьків та проживати в ньому за згодою батьків.
Крім того, опікуном недієздатної ОСОБА_5 є її інша сестра - ОСОБА_1 , саме на яку в силу закону покладено обов`язок дбати про підопічну, про створення їй необхідних побутових умов, забезпечення її доглядом та лікуванням, дбати про збереження та використання майна підопічної в її інтересах.
На ОСОБА_2 такий обов`язок не покладено. ОСОБА_2 до органів опіки і піклування з заявою про призначення її опікуном ОСОБА_5 ні до укладення договору дарування, ні після його укладення не зверталась.
Також ОСОБА_2 не доведено, що вона в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР є членом сім`ї недієздатної ОСОБА_5 .
Таким чином твердження апелянта, що вона проживала в спірній частині будинку як член сім`ї ОСОБА_5 є безпідставними.
При цьому, апелянт в апеляційній скарзі взагалі не наводить підстав щодо незаконності рішення суду в частині виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказані особи вселились в будинок разом з ОСОБА_2 27 липня 2007 року за її згодою, як власника будинку. Після припинення права власності ОСОБА_2 на будинок втратили це право і ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки їх право було похідне від права ОСОБА_2 .
Крім того, суд приймає до уваги, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як члени сім`ї військовослужбовця ОСОБА_7 мають право на користування двокімнатною квартирою АДРЕСА_4 , яку отримали 13 лютого 2007 року на підставі рішення виконкому Старокостянтинівської міської ради, яким затверджено рішення командування військової частини щодо надання ОСОБА_7 квартири за рахунок житлового фонду Міністерства Оборони. Тому права неповнолітньої ОСОБА_6 оспорюваним рішенням ніяким чином не порушуються.
Також не можуть бути підставою для скасування рішення і посилання апелянта на порушення судом норм процесуального права, а саме часткову зміну позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням та у розгляд справи у відсутності відповідача з винесенням заочного рішення.
У відповідності до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
В задоволенні позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням судом відмовлено, рішення суду в цій частині не оскаржується та апеляційним судом не перевіряється, а тому така зміна позовних вимог не призвела до неправильного вирішення справи.
Що стосується розгляду справи у відсутності відповідача з винесенням заочного рішення, то апеляційним суд в силу вимог цивільного процесуального законодавства не наділений повноваженнями скасовувати рішення суду першої інстанції та повертати справу на новий розгляд до суду першої інстанції з таких підстав.
В судовому засіданні апеляційного суду апелянт мала можливість реалізувати свої права позивача, дати особисті пояснення з приводу позовних вимог з використанням правової допомоги та інше. Ухвалюючи судове рішення по справі за участю в судовому засіданні апеляційного суду відповідача, суд апеляційної інстанції врахував її позицію, її пояснення та дослідив всі матеріали справи.

В цій частині рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Разом із тим, ухвалюючи рішення про виселення відповідачів з займаного приміщення без надання іншого жилого приміщення з посиланням на ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу України суд припустився помилки.
У відповідності до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 27 липня 2007 року вселилась в 39/100 частин спірного житлового будинку як власник будинку, а ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за її згодою як власника.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , самоправно зайняли 39/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 суперечить обставинам справи, а посилання на ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу України є застосуванням закону, який не поширюється на вказані спірні правовідносини.
При цьому суд правомірно застосував норми ст.ст. 383, 386, 391 Цивільного кодексу України щодо захисту права власності шляхом виселення вказаних осіб з займаної ними частину житлового будинку.
З врахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає зміні з виключенням з мотивувальної частини рішення посилання як на підставу задоволення позову на ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу України та викладення другого абзацу резолютивної частини рішення без словосполучення «без надання іншого житлового приміщення».

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 319 ЦПК України колегія суддів

в и р і ш и л а:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Старокостянтиівського районного суду від 28 травня 2014 року змінити :
Виключити з мотивувальної частини рішення як підставу задоволення позову посилання на ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу.

Другий абзац резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції :

Виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та її неповнолітню дочку ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1 .
В решті рішення залишити без змін.
Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : (підпис) Судді : (підписи)

З оригіналом згідно : Суддя А.М. Костенко