Справа № 740/1103/15 Провадження № 22-ц/795/1323/2015 Головуючий у I інстанції Ковальова Т. Г. Доповідач - Висоцька Н. В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

су ддів: ОСОБА_1, ОСОБА_2

при секретарі Зіньковець О.О.,

за участю: апелянта ОСОБА_3, представника ПАТ «УкрСиббанк»- ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 квітня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В :

В березні 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та ОСОБА_3 було укладено Договір про надання споживчого кредиту, згідно з яким останній отримав кредит в розмірі 23 600,00 доларів США. В порушення умов кредитного договору у позичальника перед банком утворилась заборгованість, яка станом на 19.02.2015 року становить: по сплаті процентів за користування кредитом 9971,46 дол.США, що за курсом НБУ становить 272 799,12 грн.; по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів за кредит 7155,76 грн.

З метою забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_5 було укладено Договір поруки. Відповідно до умов якого останній зобов»язався відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_3 усіх зобов»язань, що виникли з Кредитного договору.

Крім того, в забезпечення своєчасного та повного виконання зобов»язань за вищевказаним кредитним договором, позивачем на підставі договору іпотеки прийнято від ОСОБА_3, ОСОБА_6 в заставу нерухоме майно предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 57,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В позові ПАТ «УкрСиббанк» просить стягнути на користь банку з ОСОБА_5 суму боргу по поверненню кредитних коштів, сплати пороцентів за користування кредитом в розмірі 9 971,46 дол.США, та заборгованість по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати пороцентів за кредит в розмірі 7 155,76 грн. Звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, для задоволення вимог банку, що виникли на підставі договору про надання кредиту в розмірі 9 971,46 дол.США. Встановити спосіб реалізації нерухомого майна предмету іпотеки, шляхом проведення прилюдних торгів, у межах процедури виконавчого провадження.

Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 22.04.2015 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Доводи скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення суду є незаконним та винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права.

В скарзі апелянт зазначає, що судом під час розгляду справи були порушені його права відповідно до ст. 27 ЦПК України, вказує, що ним було заявлено клопотання щодо витребування від позивача інформації, дані відомості мали важливе значення для правильного розгляду справи, на що суд уваги не звернув. В клопотанні про відкладення розгляду справи з наданням можливості письмово підготуватися до судового засідання та звернутися за правовою допомогою адвоката було також безпідставно відмовлено.

Судом не було взято до уваги, що 07.06.2014 року набрав чинності ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуто (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно.

Апелянт вказує, що під час винесення рішення судом були невірно встановлені обставини справи, оскільки кредитний договір було укладено з ОСОБА_3, а не з ОСОБА_5, як це зазначено в описовій та резолютивній частинах рішення. Крім того, резолютивна частина заочного рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам до судових рішень у грошових зобов»язаннях, оскільки судом не визначено, з чого та яких сум складається стягнута з відповідачів на користь банку заборгованість, тобто не вказані складові кредитної заборгованості.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта ОСОБА_3, представника ПАТ «УкрСиббанк»- ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

По справі встановлено, що 13.06.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 було укладено договір про надання кредиту № 0 (а.с. 8-15), згідно з яким останній отримав кредитні кошти у формі поновлюваної кредитної лінії в іноземній валюті в сумі ліміту поновлюваної кредитної лінії в розмірі 23600,00 доларів США, з процентною ставкою за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту - 12,5 % річних, за користування кредитними коштами понад встановлений термін процентна ставка встановлюється в розмірі 18,75 % річних. Такий розмір процентної ставки застосовується до простроченої заборгованості клієнта по основній сумі боргу. Позичальник зобов»язувався повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до Договору, але в будь-якому випадку не пізніше 12.06.2018 року.

13.06.2007 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено Договір поруки № 30007 Р 181 (а.с. 20-21), згідно з яким останній взяв на себе зобов»язання пере Кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх його зобов»язань перед Кредитором, що виникли з вищевказаного договору про надання кредиту.

Цього ж дня, 13.06.2007 року між позивачем по справі та ОСОБА_3, ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки (а.с. 22-26), за яким іпотеко давці передали в іпотеку нерухоме майно двокімнатну квартиру № 2, яка знаходиться в житловому будинку № 97, корпус 4, по вулиці Шевченка в м. Ніжині, Чернігівської області.

Іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов»язань позичальника ОСОБА_3 за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 13.06.2007 року.

30.12.2014 року на адреси відповідачів по справі банком було надіслано письмові вимоги у зв»язку з тим, що позичальник не здійснює платежів для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим процентам, чим порушив взяті на себе договірні зобов»язання (а.с. 53-62).

Суд першої інстанції виходив з того що, оскільки основний боржник належним чином зобов»язання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого перед банком утворилась заборгованість, а ОСОБА_7 в силу договору поруки відповідає за всіма борговими зобов»язаннями по кредитному договору № 0 укладеному 13.06.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3, то позовні вимоги в цій частині є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, обґрунтованими є висновки суду, про задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки на двокімнатну квартиру № 2, яка знаходиться в житловому будинку № 97, корпус 4, по вулиці Шевченка в м. Ніжині та належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_6

З таким висновком місцевого суду погоджується суд апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав і обов»язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 33 та ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов»язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов»язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до вимог ст. ст. 3, 4 ЦПК України та ст. 20 ЦК України позивач обрав способом судового захисту свого права шляхом стягнення боргу з поручителя та звернення стягнення на предмет іпотеки, з врахуванням наявності договору іпотеки укладеного з ОСОБА_3 та ОСОБА_6, а саме квартиру, яка належить, як основному боржнику, так і ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Ніжинської міської ради 03.04.2007 року на підставі рішення № 132 від 29.03.2007 року, реєстраційний номер в реєстрі прав на нерухоме майно № 18398453 (а.с. 27).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції в цій частині.

З довідки розрахунку заборгованості за кредитом (а.с. 35-48) вбачається, що у позичальника ОСОБА_3 у зв»язку з неналежним виконанням кредитного договору перед банком утворилась заборгованість в сумі 9 971,46 доларів США, яка складається з заборгованості по тілу кредиту - 8938,56 доларів США та заборгованості по процентам за користування кредитом 1032,9 доларів США, яка і була стягнута судом першої інстанції.

Відповідно до пояснень представника позивача, рішення суду першої інстанції в частині не задоволених, а саме пені за прострочення сплати кредиту в сумі 4595,58 грн., пені за прострочення сплати процентів 2560,18 грн. позивачем не оскаржується.

За викладених обставин доводи апеляційної скарги щодо не зазначення в резолютивній частині рішення складових кредитної заборгованості, не може бути підставою для скасування вірного по суті рішення, з врахуванням зазначення в мотивувальній частині рішення складових кредитної заборгованості.

Крім того, апелянтом ОСОБА_3 на спростування розрахунку, який міститься в матеріалах справи, не надано жодного доказу, твердження щодо не врахування судом першої інстанції можливого списання заборгованості за кредитним договором як безнадійної та відшкодування державою, а також щодо невірного нарахування відсотків є припущенням, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження вказаних обставин.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, заслуговують на увагу апеляційного суду доводи, щодо не врахування судом положень ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року, оскільки ОСОБА_3 отримав кредит в іноземній валюті, у забезпечення його виконання передав в іпотеку квартиру, загальна площа якої становить 57,8 кв.м., що не перевищує 140 кв.м., відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 зареєстровані та проживають у спірній квартирі (а.с. 67,68, 70-72,84-85). Наявність в іпотекодавців у власності іншого нерухомого житлового майна судом не встановлено.

Згідно з п.п. 1,2 ст. 1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 ЗУ «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п.2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Відтак установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов"язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, а мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 25 березня 2015 року у справі № 6-44цс15).

З врахуванням викладеного колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку про доцільність застосування відповідно до ст. 217 ЦПК України відстрочення виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки квартири № 2, корпус № 4 у буд. 97, вул. Шевченка, м. Ніжин на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року.

Крім того, є обгрунтованими доводи апелянта, що в рішенні суду допущено помилку щодо посилання суду, на укладенння з ОСОБА_5 кредитного договору, та в частині стягнення судових витрат солідарно з відповідачів, тому підлягає виключенню з рішення зазначене посилання щодо укладення кредитного договору з ОСОБА_5 та зміні в частині судових витрат з визначенням стягнення частки з кожного.

На підставі вищевикладеного апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції зміні.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, то на його користь з ПАТ «УкрСиббанк» підлягають стягненню понесені судові витрати по справі в частині немайнових вимог в розмірі 60,9 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції , відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 88, 303, 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 квітня 2015 року змінити в частині мотивів і розподілу судових витрат.

Виключити з рішення посилання суду, на укладенння з ОСОБА_5 кредитного договіру.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» понесені судові витрати по 933,18 грн з кожного.

В решті рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ст. 217 ЦПК України відстрочити виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки квартири № 2, корпус № 4 у буд. 97, вул. Шевченка, м. Ніжин на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_3 у відшкодування судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції 60,9 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: