АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Семенюк Т.А.

при секретарі: Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою через представника ОСОБА_2, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 липня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и л а :

Справа № 753/1617/14
Апеляційне провадження № 22-ц-796/4126/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Цимбал І.К.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
у січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому, з урахуванням зміни предмету позову, просив визнати недійсним договір дарування, укладений між ним та відповідачем 29.11.2012 року, посилаючись на те, що при укладенні договору дарування він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки розраховував на матеріальне утримання з боку відповідачки та вважав, що укладає договір довічного утримання.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.07.2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, рішення суду ґрунтується на показах свідків, які заінтересовані у вирішенні спору на користь відповідачки. Крім того, свідок ОСОБА_7 вказувала, що про обставини знає лише зі слів відповідачки, а свідок ОСОБА_8 не розуміла різниці між договором дарування та договором довічного утримання. Суд не врахував, що він після укладення договору продовжував проживати у спірній квартирі та оплачувати житлово - комунальні послуги, тобто передачі дарунку дарувальником та його прийняття обдарованою особою не відбулося. Судом також не врахована правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України № 6-9 цс 14.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19.11.2014 року рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.01.2015 року рішення Апеляційного суду скасовано та справу передано на новий апеляційний розгляд.

У судовому засіданні апелянт з участю сурдоперекладача ОСОБА_9 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_10 та третя особа просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.11.2012 року сторони уклали договір дарування відповідно до умов якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 приватизовану ним 29.11.2011 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачу було роз'яснено та зрозуміло зміст договору дарування, його правову природу, наслідки його укладення, в якому відсутні умови щодо утримання позивача, зокрема його порядку, розміру. Належних доказів про визнання правочину недійсним з підстав передбачених ст. 229 ЦК України позивач не надав.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Юридичним наслідком укладення договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом даного договору, та виникнення права власності на нього у обдаровуваної особи. Тобто правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди та дарувальник не набуває права вимагати від обдаровуваної особи зустрічних дій майнового характеру.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійним договору дарування квартири, ОСОБА_1 зазначав, що був введений відповідачкою в оману щодо правової природи правочину та вважав, що укладає договір довічного утримання, за яким відповідач буде надавати йому матеріальну допомогу у розмірі 1 000 грн. щомісячно, забезпечувати його їжею, оплачувати комунальні послуги. Проте, через декілька днів після укладення договору відповідачка виїхала за межі України та будь - якого утримання не надавала.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правочин вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

З матеріалів справи не вбачається, що позивач на час укладення договору дарування за станом здоров`я потребував стороннього догляду чи матеріального утримання та що відповідач могла надати допомогу чи матеріальне утримання. Позивач є глухонімим (інвалід з дитинства). Проте, відповідач страждає тими ж вадами здоров`я, що і позивач та є також інвалідом з дитинства.

У судовому засіданні третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, яка посвідчувала договір дарування спірної квартири пояснила, що сторони звернулися до неї з проханням оформити договір дарування, а не будь - який інший правочин та нею були роз`яснені наслідки укладення такого договору та позивач стверджував, що будь - яких домовленостей щодо матеріального утримання не існує, до відповідачки ставиться як до своєї доньки і бажає укласти саме договір дарування. Спілкування з позивачем до приїзду сурдоперекладача відбувалося шляхом переписки, а далі переклад здійснювала сурдоперекладач ОСОБА_8, яка була допита судом як свідок. Будь - яких доказів про те, що при укладенні договору дарування сурдоперекладач зробила неправильний переклад роз`ясень нотаріуса не надано та на такі обставини позивач не посилався.

При розгляді справи у апеляційному порядку приватний нотаріус зазначила, що до підписання договору примірник такого договору надавався позивачу для ознайомлення, а після підписання копія такого договору була вручена позивачу.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Суд першої інстанції, керуючись вищезазначеними нормами дійшов правильних висновків про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що помилявся щодо правової природи правочину та вважав його договором довічного утримання.

Колегія суддів погоджується з тим, що судом першої інстанції не застосовано до спірних правовідносин правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 18.06.2014 року № 6-69 цс 14, оскільки у даній справі судом встановлено, що у позивача на час укладення договору дарування було волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного та будь - яких умов вчинення відповідачкою на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру не існувало. А тому доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів вважає необґрунтованими.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, вірно встановив обставини справи на основі об'єктивної оцінки доказів, наданих сторонами та правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Показання свідків є одним із доказів та оцінені судом першої інстанції у сукупності з іншими доказами.

Момент укладення договору дарування, за чинним ЦК, не пов'язаний з моментом фактичного передання майна у власність. Вони можуть як збігатися, так і бути значно віддалені один від одного у часі, тому договір дарування може належати як до реальних, так і до консенсуальних договорів.

У пункті 7 договору дарування зазначено, що сторони домовилися, що під передачею відчужуваної квартири за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдаровуваною від дарувальника технічної документації від квартири свідчить про те, що передача речі відбулася. В присутності нотаріуса дарувальник передав обдаровуваній ключі та технічну документацію. Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу квартири.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що передача дарунка не відбулася суперечать умовам договору та діючому на час укладення договору законодавству.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді