Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 20 Доповідач Якухно О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Зарицької Г.В., Коломієць О.С.

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції, треті особи : ОСОБА_6, приватні нотаріуси ОСОБА_7 та ОСОБА_8, орган опіки та піклування Житомирської міської ради, про визнання недійсним довіреності та договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 02 вересня 2015 року, -

встановила:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася з позовом, в якому просила визнати недійсними довіреність від 05.09.2011 року та договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 14.02.2013 року, зобовязати реєстраційну службу скасувати реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_3 і оформити за нею право власності. Зазначала, що їй потрібно було віддавати борг і укладаючи довіреність на продаж належної їй квартири вважала, що це довіреність на отримання кредиту та передачу квартири у заставу, як їй пояснив адвокат ОСОБА_9 Наміру продавати квартиру у неї ніколи не було. Адвокат та нотаріус не дали їй прочитати довіреність, посилаючись на терміновість, а тому вважає, що вона укладена під впливом помилки і згідно ст.229 ЦК України підлягає визнанню недійсною. Квартира продажа у порушення ст.ст.203, 215 ЦК України без її волевиявленням. Крім того, в квартирі проживають її син з малолітнім онуком, які іншого житла також не мають.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 02 вересня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Судом не взято до уваги встановлені рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 05.09.2011 року обставини.

Апелянт підтримала доводи апеляційної скарги і пояснила, що її чоловік хворів на рак і вона позичила у знайомої певну суму коштів. Після смерті чоловіка вона намагалася отримати кредит, але їй відмовили за віком. Адвокат ОСОБА_9, який є депутатом, пообіцяв посприяти у цьому, але під заставу квартири, пояснивши, що квартира може бути продана, якщо вона не поверне кредит. Під час оформлення довіреності їх пояснили, що особи, на яких оформляється довіреність є працівниками банку і їм потрібно дати дозвіл на передачу квартири у заставу і якщо вона не буде сплачувати кредит, то квартира буде реалізована. Прочитати довіреність їх не дали, пославшись на поспіх. Протягом 8 місяців адвокат завіряв, що отримає кредит, однак так його не оформив. Під час звернень до нього вона випадково почула, що її квартира виставлена на продаж, у звязку із чим почала звертатися до правоохоронних органів. Про те, що вона може скасувати довіреність, вона не знала і просила про це міліцію. Квартира була продана поза її волею, оскільки вона не мала волевиявлення на її продаж. Вважала, що отримає кредит і буде продовжувати проживати в квартирі, погашаючи його.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач не надала доказів того, що оспорювана довіреність укладена під впливом помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін (ст. 229 ЦК України), а інші вимоги є похідними.

Колегія суддів не погоджується з такою думкою суду, зважаючи на таке.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 05 вересня 2011 року ОСОБА_2 видала довіреність, що посвідчена приватним нотаріусом та внесена у реєстр за № 1350, якою уповноважила ОСОБА_5 та ОСОБА_4 продати належну їй квартиру АДРЕСА_1 (а.с.168-169).

На підставі вказаної довіреності 14.02.2013 року повірений ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 вищевказану квартиру за 237120 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_7 (а.с.171).

02.03.2013 року ОСОБА_2 припинила дію довіреності (а.с.170).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об'єкта тощо. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, та надати відповідні докази, які б свідчили про її помилку, зокрема, щодо правової природи правочину.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинули на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

У кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

З роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Верховний Суд України у справах № 6-69цс14 та 6-202цс15 зазначив, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення одного договору замість іншого, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз'яснення нотаріусом суті договору, а за іншими обставинами. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 ЦК України та норм ЦК України, що регулюють договірні відносини, у сукупності вважаються правильно застосованими. Судове рішення повинно містити переконливі доводи про відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Суд першої інстанції залишив поза увагою пояснення позивача та долучені нею письмові докази.

За змістом довіреності від 5 вересня 2011 року ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі укладеного між ними усного договору доручення продати належну їх квартиру.

Згідно зі ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобовязується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні факти, які належить вчинити повіреному (ст.1003 ЦК України).

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (ч.1 ст.244 ЦК України).

Відповідно до ст.239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає бо зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України).

З аналізу зазначених норм вбачається, що надання права на представництво інтересів власника майна на його продаж повинно відповідати його волевиявленню саме на продаж, а не вчинення іншої дії.

При цьому слід враховувати вік позивача, наявність потреби у відчуженні спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після його укладення і інші обставини.

Позивач має вік більше 60 років і свідок ОСОБА_10 підтвердила, що позивач підписала довіреність не читаючи її та була впевнена, що надає довіреність на отримання кредиту.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 07.05.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 19.06.2014 року, встановлено, що ОСОБА_2 позичала у ОСОБА_10 кошти на лікування та поховання свого чоловіка в сумі 70000 грн. Під час оформлення довіреності від 05.09.2011 року позивач була впевнена, що зміст оспорюваного документу (довіреності) повязаний із одержанням кредиту в КБ «Ренесанс Кредит».

Пояснення позивача щодо відсутності у неї наміру здійснити продаж квартири, що належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.02.1996 року та свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 23.03.2004 року (а.с.171), підтверджуються іншими матеріалами справи.

Так, згідно довідки ВАТ ДП «Житловик» (а.с.6) позивач з сином та онуком постійно проживають у спірній квартирі, яка є єдиним житлом, сплачують комунальні послуги.

Після надання довіреності та укладення договору купівлі-продажу позивач продовжує проживати в цьому помешканні.

За заявою ОСОБА_2 про незаконне заволодіння її житлом відкрито кримінальні провадження № 0002675 та № 0000608 (а.с.60, 101).

Під час надання пояснень по цивільній справі № 295/1970/14-ц ОСОБА_5 пояснив, що ОСОБА_2 ніколи не знав і про наявність довіреності на його імя дізнався під час судового провадження.

ОСОБА_4 в ході провадження по кримінальні справі № 0000608 також підтвердив, що він не знає ОСОБА_2, документи підписував на прохання ОСОБА_9, який дав за це 1000 грн. (а.с.163).

Суд першої інстанції не дав оцінки зазначеним доказам у справі.

Пояснення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 підтверджують ті обставини, що вони ніколи із позивачем не були знайомі, а тому остання не могла надати довіреність на їх імя про продаж квартири та отримання за неї коштів. Зазначене підтверджує доводи апелянта про те, що вона бажала передати квартиру у заставу банку для отримання кредиту і не мала наміру її відчужити.

Неправильне сприйняття ОСОБА_2 субєкта, предмета та істотних умов угоди при наданні довіреності, вплинули на її волевиявлення, і при відсутності яких можна вважати, що остання не уповноважила б незнайомих їй осіб на продаж житла.

Оцінюючи пояснення позивача та вищевказані докази у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2 підписуючи довіреність на продаж квартири помилялася щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, не маючи волевиявлення на укладення договору купівлі-продажу, а отже є підстави визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними на підставі ст.229 ЦПК України та ст.ст.203, 215 ЦПК України.

Відповідно до ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підлягає скасуванню державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_2.

Вимога про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, оскільки визнання недійсними договорів про перехід права власності та скасування державної реєстрації за новим власником поновлює право власності за попереднім.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по вимогах немайнового характеру (по 243,6 грн.), а також судовий збір за розгляд апеляційної скарги в межах задоволених вимог по вимогах немайнового характеру (по 267,96 грн.), а з позивача на користь держави відстрочена до судового рішення сума судового збору по вимозі майнового характеру в частині незадоволених вимог 2608,32 грн..

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Скасувати рішення Богунського районного суду м.Житомира від 02 вересня 2015 року та ухвалити нове про часткове задоволення позову.

Визнати недійсною довіреність від 05.09.2011 року на уповноваження ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на продаж від імені ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_3, посвідченої приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_8 і зареєстрованої в реєстрі за № 1350.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладеного ОСОБА_4 від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_7 і зареєстрованого в реєстрі за № 823.

Зобовязати реєстраційну службу Житомирського міського управління юстиції скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_3.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 243,6 грн., з кожного.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 267,96 грн., з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 2608,32 грн..

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді