Справа № 303/4408/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

10 грудня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Куцина М. М.,

суддів - Павліченка С.В., Собослоя Г.Г.

при секретарі - Шимон М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою позивача публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 30 вересня 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в особі Львівської філії до ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє від свого імені та від імені дітей, третя особа Служба у справах дітей Мукачівської міської ради, про виселення, -

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Львівської філії звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє від свого імені та від імені дітей, третя особа Служба в справах дітей Мукачівської міської ради, про виселення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 16.04.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № MKH0GA00000286, відповідно до якого банк зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 33614,44 (доларів США) строком до 14.04.2028 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та відповідачем 16.04.2008 року було укладено договір іпотеки № MKH0GA00000286, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 57.40, житловою площею 32.60 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_1. Дане майно належить відповідачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності.

Свої зобовязання за даним договором позивач виконав повністю, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач порушив умови договору, не надав Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, тому ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. 29.01.2013 року суд виніс рішення звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру загальною площею 57.40, житловою площею 32.60 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_2, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки позивачем. Оскільки звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, а після прийняття рішення про звернення стягнення всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, позивач звернувся до суду з позовом про виселення.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 30 вересня 2015 року у задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» в особі Львівської філії до ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє від свого імені та від імені дітей, третя особа Служба в справах дітей Мукачівської міської ради, про виселення відмовлено.

Судові витрати по справі віднесено на рахунок позивача.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач ПАТ КБ «Приватбанк» оскаржив дане рішення в апеляційному порядку, вважаючи, що таке є незаконним, не обєктивним, не обґрунтованим, винесеним із грубим порушенням норм матеріального права та не повним зясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому просив дане рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що банк свої зобовязання за кредитним договором виконав у повному обсязі, тоді як відповідач своїх зобовязань не виконав. ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. 29 січня 2013 року судом ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру за адресою : АДРЕСА_3, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки. Відповідачі на письмову вимогу банку добровільно не звільнили вказану квартиру, у звязку з чим такі підлягають виселенню. Наявність осіб, зареєстрованих у спірній квартирі, негативно відобразиться на її ціні, а також буде перешкоджати реалізації цього предмета іпотеки. Позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України, а зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинно відбуватися на підставі рішення суду.

Представник позивача-апелянта - ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу з мотивів, викладених в ній.

Представник відповідача ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін по справі, які зявилися в судове засідання апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем до позовної заяви не додано жодного доказу на підтвердження того, що квартира АДРЕСА_4 належить відповідачу, була передана в іпотеку банку в якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, а також того, що на дану квартиру звернуто стягнення, і що відповідачі на даний час у цій квартирі проживають.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого суду, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Встановлено, що 16 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № MKH0GA00000286, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 25110,80 доларів США (а.с.6-8).

В рахунок забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 16 квітня 2008 року було укладено договір іпотеки квартири, згідно якого в забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: 2-кімнатна квартира загальною площею 57,40 кв.м., житловою площею 32,60 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5.

Як вбачається з заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 січня 2013 року (а. с. 12), відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобовязання за кредитним договором, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед банком у розмірі 282 660 грн. 96 коп.. В рахунок погашення вказаної заборгованості за вказаним рішенням суду звернуто стягнення на предмет іпотеки - 2-кімнатну квартиру загальною площею 57,40 кв.м., житловою площею 32,60 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до умов кредитного договору позивач надав відповідачу кредит в сумі 25110,80 доларів США, а не 33614,44 доларів США, як вказано у позовній заяві, і в якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_6, а не квартиру № 4 вбудинку № 26 по вул. Миру, як вказано позивачем у позові.

У позовній заяві, а також у матеріалах справи не міститься жодного доказу на підтвердження того, що квартира АДРЕСА_7 належить відповідачу, була передана в іпотеку банку в якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, а також того, що на дану квартиру звернуто стягнення, і що відповідачі на даний час у цій квартирі проживають.

На підтвердження того, що відповідачі проживають ІНФОРМАЦІЯ_1, квартирі № 4 по вул. Миру в м.Мукачево, також надано копію довідки про склад сімї за № 750 від 18 вересня 2015 року.

Позивачем заявлено вимогу про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у ІНФОРМАЦІЯ_2, в ході судового розгляду ні в суді першої ні в суді апеляційної інстанцій дані вимоги не змінювалися і не уточнювалися.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про те, що відсутні жодні докази на підтвердження того, що квартира АДРЕСА_7 належить відповідачу, була передана в іпотеку банку в якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, а також того, що на дану квартиру звернуто стягнення, і що відповідачі на даний час у цій квартирі проживають.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як поло

Крім цього, із матеріалів справи та із договору іпотеку вбачається, що в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_8, яка належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 28 жовтня 2004 року , яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, а выдтак, відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла, а дана вимога банку задоволенню не підлягає.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суду України в своїй Постанові №6-39цс15 від 18.03.2015 року, що є обовязковою для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст. 360-7 ЦПК України).

У суді апеляційної інстанції представником позивача визнаються факти того, що спірна квартира була придбана не за кредитні кошти і відповідачам неможливо надати інше житло.

Тобто, будинок який є предметом іпотеки не придбаний за рахунок кредитних коштів, а тому відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла,

Отже, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, повно та всебічно зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" в особі Львівської філії до ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє від свого імені та від імені дітей, третя особа Служба у справах дітей Мукачівської міської ради, про виселення.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене та на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу ПАТ КБ "ПриватБанк" слід відхилити як необгрунтовану та безпідставну й залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 30 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили, шляхом подачі скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: