АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5240/15 Справа № 204/6063/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Калиновський А.Б.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого Калиновського А.Б.

Суддів Гайдук В.І, ОСОБА_2

При секретарі Видюковій Ю.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Виробниче обєднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», третя особа: ППО НПГУ Державного підприємства «Виробниче обєднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», про скасування наказів роботодавця, про поновлення на роботі, стягнення втраченого заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації, повернення зайвих витрат за проживання у житловому приміщенні та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 24 грудня 2004 року вона працювала на ДП "ВО "Південний машинобудівний завод імені ОСОБА_4" на посаді розподільника робіт четвертого розряду. Наказом помічника генерального директора підприємства від 18 липня 2013 року № 1871 її звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне порушення виробничої та трудової дисципліни.

Вважаючи своє звільнення незаконним, ОСОБА_3 просила суд визнати незаконними та скасувати розпорядження від 11 липня 2013 року № 1799, від 12 липня 2013 року № 1808, від 15 липня 2013 року № 1819 про оголошення доган, наказ від 18 липня 2013 року № 1871 про звільнення, поновити її на роботі на посаді розподільника робіт четвертого розряду цеху № 9, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 28617 грн. 28 коп., недоплачену заробітну плату в розмірі 441 грн. 82 коп. та 150 тис. грн.. на відшкодування моральної шкоди, компенсацію частини втраченої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною її виплатою в розмірі 58 грн. 50 коп., три проценти річних від простроченої суми в розмірі 16 грн. 38 коп., 3986 грн. 62 коп. на відшкодування витрат за проживання у житловій будівлі підприємства, нарахованих як особі, що не перебуває у трудових відносинах з ДП «ВО «Південний машинобудівний завод імені ОСОБА_4».

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 6 жовтня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України, працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Судом встановлено, що з 24 грудня 2004 року ОСОБА_3 прийнята на роботу в цех № 80 ДП «ВО «Південний машинобудівний завод імені ОСОБА_4» на посаду розподільника робіт четвертого розряду.

5 грудня 2005 року ОСОБА_3 переведена в цех № 9 на ту ж саму посаду, а 18 січня 2011 року переведена в МК-85 учнем слюсаря механозборочних робіт четвертого розряду.

Розпорядженням від 11 липня 2013 року № 1799 слюсарю ОСОБА_3 оголошено догану у зв'язку з відмовою від виконання виробничого завдання 1 липня 2013 року.

Розпорядженням від 12 липня 2013 року № 1808 слюсарю ОСОБА_3 оголошено догану у зв'язку з відмовою від виконання виробничого завдання 2 липня 2013 року.

Розпорядженням від 15 липня 2013 року № 1819 слюсарю ОСОБА_3 оголошено догану у зв'язку з відмовою від виконання виробничого завдання 3 липня 2013 року.

Наказом помічника генерального директора підприємства від 18 липня 2013 року № 1871 ОСОБА_3 звільнено з роботи з посади слюсаря механозборочних робіт другого розряду на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне порушення виробничої та трудової дисципліни.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд виходив з того, що притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення позивача на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України було проведено з дотриманням вимог трудового законодавства.

Проте, з таким висновком суду повністю погодитись не можна.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, згідно до особистої заяви розподільника робіт цеху №9 ОСОБА_3 від 15.12.2010 року, вона просила перевести її учнем слюсарем механоскладальних робіт до підрозділу МК №85. 18.01.2011 року відповідно до Розпорядження № 61 від 17.01.2011 року ОСОБА_3 була переведена до підрозділу МК №85 учнем слюсаря механоскладальних робіт.

Відповідно до Підтвердження до виписки з Розпорядження № 61 від 17.01.2011 року ОСОБА_3 була ознайомлена з умовами роботи, про що свідчить її особистий підпис. Також, факт, того, що позивачка працювала учнем слюсаря механоскладальних робіт в підрозділі МК №85, підтверджується особовими заявами ОСОБА_3: заявою про застосування податкової соціальної пільги від 18.01.2011року, заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати від 14.06.2011 року.

Також, розпорядженням №151 від 01.06.2011 року затверджено склад бригади на ділянці №852 МК №85, відповідно до якого, учень слюсаря механоскладальних робіт ОСОБА_3 є членом бригади на даній ділянці.

Відповідно до Розпорядження №5 від 18.01.2011 року учню слюсаря механоскладальних робіт ОСОБА_3 було організовано навчання по професії слюсаря механоскладальних робіт. Також, ОСОБА_3 отримувала заробітну плату, як учень слюсаря механоскладальних робіт, що підтверджується табелями за лютий та березень 2011року. Тобто, з викладеного вбачається, що ОСОБА_3 знала, що є учнем слюсаря механоскладальних робіт, проходила навчання за вказаною спеціальністю, оскільки вона була ознайомлена з умовами роботи та пройшла інструктажі по техніці безпеки як учень слюсаря механоскладальних робіт.

Крім того, як встановлено у судовому засіданні, у звязку з закінченням навчання, відповідно до Розпорядження №180 від 30.06.2011 року ОСОБА_3 було присвоєно професію слюсаря механоскладальних робіт та з 01.07.2011 року встановлено 2 розряд. Розпорядженням №156 від 01.07.2011 року затверджено склад бригади на ділянці №852 МК №85, відповідно до якого, слюсар механоскладальних робіт 2 розряду ОСОБА_3 є членом бригади на ділянці №852 МК №85.

Факт того, що ОСОБА_3 працювала слюсарем механоскладальних робіт 2 розряду в підрозділі МК №85, підтверджується проходженням інструктажів з охорони праці і особовими розписами ОСОБА_3 в Журналах реєстрації інструктажів з охорони праці за 2011 рік, 2012 рік, 2013 рік. Однією з інструкцій, з якими ознайомлювалася слюсар механоскладальних робіт 2 розряду ОСОБА_3 є інструкція №94-м по охороні праці для працівників на посаді слюсаря механоскладальних робіт, про що свідчать розписи ОСОБА_3 в журналах реєстрації інструктажів з охорони праці.

Також, факт, що ОСОБА_3 працювала слюсарем механоскладальних робіт 2 розряду в підрозділі МК №85, підтверджується особовими заявами ОСОБА_3: заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати від 15.08.2011 року; заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати від 22.08.2011 року; заявою про зміну режиму роботи від 28.12.2012 року; заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати від 12.04.2013 року; заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати від 15.04.2013 року. Також, судом встановлено, що ОСОБА_3 отримувала заробітну плату, як слюсар механоскладальних робіт 2 розряду, що підтверджується табелями за липень, вересень 2011року, березень, червень 2012року, березень, червень 2013 року. Тобто, з викладеного вбачається, що ОСОБА_3 знала, що вона перебуває на посаді слюсаря механоскладальних робіт і працює на вказаній посаді слюсаря механоскладальних робіт 2 розряду, оскільки вона була ознайомлена з умовами роботи та пройшла інструктажі по техніці безпеки як слюсар механоскладальних робіт.

Позивачу судом було розяснено право щодо можливості призначення по справі експертизи, у відповідності до ст.143 ЦПК України, а також розяснено зміст ст.10 ЦПК України. Однак, позивач зазначаючи, що в деяких документах, наданих відповідачем, знаходиться не її підпис, не спростувала дійсність зазначених документів, не заявляла клопотання про проведення почеркознавчої експертизи для встановлення справжності підпису і таким чином, відповідно до ст. 11 ЦПК України, розпорядилась своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

01.07.2013 року, 02.07.2013 року, 03.07.2013 року ОСОБА_3, як слюсар отримала виробничі завдання по нарядам на обробку деталей, від виконання яких, відмовилась, посилаючись на те, що вона не займає посаду слюсаря.

З урахуванням викладеного, суд правильно дійшов висновку про те, що позивачка працювала на посаді слюсаря у відповідача, безпідставно відмовилась від виконання трудових обовязків, а тому підприємство правомірно притягло її до дисциплінарної відповідальності оголосивши їй догани за вказані проступки.

Правильно дійшовши висновку про правомірність притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3, суд помилково дійшов висновку про законність її звільнення.

Згідно зі ст. 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. До таких видів стягнень згідно з ч.1ст. 147 КЗпП України належать: догана та звільнення. Звільнення працівника за п. 3 ст. 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» із подальшими змінами у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 і п. 1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Крім того, згідно з вимогами ч. 1 і ч. 7 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 3 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Також ч. 1 ст. 252 КЗпП України формулює загальне положення, яке покладає на власника або уповноважений ним орган обов'язок створення для працівників підприємства, установи, організації обраних до складу виборної профспілкової організації, можливості для здійснення їхніх повноважень.

Частиною 2 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» і ч. 2 ст. 252 КЗпП України передбачено, що однією з гарантій можливості здійснення такими особами своїх повноважень є заборона притягнення їх до дисциплінарної відповідальності без попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є.

Згідно із ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є членом незалежної профспілкової організації ДП «ВО «Південний машинобудівний завод імені ОСОБА_4».

Згідно з протоколом засідання профкому від 12 лютого 2014 року згоди на звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України не надано з посиланням на необґрунтованість звільнення.

Відповідно до копії виписки з протоколу засідання Ради голів ОО НПГУ Західного Донбасу від 6 березня 2014 року у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3 на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України також відмовлено.

Вирішуючи спір суд на зазначені вище обставини справи та вимоги закону уваги не звернув, не врахував, що ОСОБА_3 була звільнена з роботи без згоди профспілкового комітету та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині поновлення її на роботі та визнання незаконним та скасування наказу про звільнення.

Як видно з матеріалів справи ОСОБА_3 звільнено з посади слюсаря механоскладальних робіт другого розряду в підрозділі МК №85, проте вона просила суд поновити її на іншій посаді, яку перед звільненням не займала, а тому вимоги позивачки в цій частині підлягають частковому задоволенню, щляхом поновлення її на роботі на посаді слюсаря механоскладальних робіт другого розряду в підрозділі МК №85 та визнання незаконним та скасування наказу про звільнення №1871 від 18 липня 2013 року.

Що стосується вимог позивачки про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середньогодинний заробіток ОСОБА_3 на посаді слюсаря механоскладальних робіт другого розряду в підрозділі МК №85 розрахований відповідно до Постанови КМУ від 08.02.1995 року №100 та складає 7,10 грн.(а.с.156,172).

Як видно з розрахунку виплат за час вимушеного прогулу ОСОБА_3 за період з 19.07.2013 року по 10.07.2015 року, сума заробітної плати за час вимушеного прогулу, з урахуванням скороченого режиму роботи підрозділу підприємства, на підставі наказів, доданих до матеріалів справи, нарахованої ОСОБА_3 складає 20 093,00 грн.

З 11.07.2015 року по день ухвалення рішення (16.07.2015 року), сума заробітної плати за час вимушеного прогулу нарахованої ОСОБА_3 складає 24 год. х 7,10 (середнього динна заробітна плата) = 170,40 грн.

Таким чином, стягненню з відповідача на користь ОСОБА_3 підлягає середня заробітна плата за час вимушеного прогулу у розмірі 20 263,40 грн.

Щодо рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 різниці по недоплаченій заробітній платі за червень місяць 2013 року в розмірі 441,82 грн. з врахуванням розміру мінімальної заробітної плати в 1147 грн., суд правильно виходив з того, що позивачкою суду не надано доказів, що підтверджують вказані вимоги.

Крім того, відповідно до п.2 ст.21 ЗУ «Про оплату праці», розмір заробітної плати робітника може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання ним норм виробітку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_3 за червень 2013 року відмовлялась виконувати промислові завдання, що їй видавало керівництво. Відповідно до цього, враховуючи бригадну форму роботи та оплати праці, коефіцієнт виробітку ОСОБА_3 був зменшений за невиконання трудових обовязків і невиконання норм виробітку і заробітну плату булу начислено у відповідності до п.2 ст.21 Закону України «Про оплату праці» в розмірі 705,18 грн.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог про стягнення з відповідача компенсації частини втраченої заробітної плати у звязку з несвоєчасною її виплатою в розмірі 58,50 грн. та трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 16,38 грн., суд правильно дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в цій частині, оскільки вимоги ОСОБА_3 про стягнення з відповідача на її користь різниці по недоплаченій заробітній платі за червень місяць 2013 року в розмірі 441,82 грн. є безпідставними.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування витрат за проживання у житловій будівлі підприємства, нарахованих як особі, яка не перебуває у трудових відносинах з ДП "ВО "Південний машинобудівний завод імені ОСОБА_4" у розмірі 3 986,62 грн., то такі вимоги підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_3 поновлено на роботі, у звязку з порушенням порядку її звільнення з підприємства, а тому зайві витрати позивачки з оплати за проживання відповідачу підлягають відшкодуванню у порядку ст. 22 ЦК України. Факт сплати ОСОБА_3 коштів за проживання у гуртожитку у завищеному розмірі, розрахованому як не працівнику підприємства, відповідачем не заперечувалось у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки в судовому засіданні встановлено неправомірні дії відповідача щодо незаконного звільнення ОСОБА_3 з роботи та спричинення такими діями моральної шкоди, яка полягала у душевних стражданнях позивачки, втрати колишніх життєвих звязків, позбавлення можливості працювати та отримувати заробіток, враховуючи принципи розумності, співмірності та справедливості, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 3 000,00 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України та з огляду на кількість позовних вимог, з ДП "ВО "Південний машинобудівний завод імені ОСОБА_4" на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 730,80 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2014 року в частині відмови ОСОБА_3 у визнанні незаконним та скасуванні наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та повернення зайво сплачених коштів за проживання скасувати.

Визнати незаконним та скасувати Наказ Державного підприємства «Виробниче обєднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» № 1871 від 18.07.2013 року про звільнення ОСОБА_3.

Поновити ОСОБА_3 на посаді слюсаря механоскладальних робіт 2-го розряду підрозділу МК №85 у Державному підприємстві «Виробниче обєднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова».

Стягнути з Державного підприємства «Виробниче обєднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь ОСОБА_3 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 20 263,40 грн.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати в межах одного місяця.

Стягнути з Державного підприємства «Виробниче обєднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 3 000,00 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Виробниче обєднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь ОСОБА_3 зайво сплачені кошти за проживання у гуртожитку у розмірі 3986,62 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Виробниче обєднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь держави судовий збір у розмірі 730,80 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: