Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/260/15-ц
Провадження № 2/499/197/15
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

"23" грудня 2015 р. смт.Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді Кравчука О.О., за участю учасника цивільного процесу секретаря судового засідання Кирилової С.Ф., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення в натурі частки з майна, що перебуває у спільній власності,

В С Т А Н О В И В:

25 лютого 2015 року представник ОСОБА_1В (далі позивач) звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі відповідач) про виділення в натурі частки з майна, що перебуває у спільній власності та просила виділити в натурі кімнату під №1-3 20,4 кв.м., кімнату №1-4 11,7 кв.м., коридор №1-1 5,8 кв.м., веранду №1 13,5 кв.м., літню кухню літера Б, що відповідає висновку №СЕ-2-1-60/13 від 24 грудня 2013 року судової будівельно-технічної експертизи та додатку №1; призначити компенсацію неоднаковості частин виділеного майна в сумі 13833 гривень, що належить до сплати позивачем на користь відповідача; визначити сторонам порядок користування земельною ділянкою 0,09 га, розташованої за адресою: по вулиці 50 років Радянської влади, 25а, селища Петрівка Іванівського району Одеської області відповідно до другого варіанту за висновком №СЕ-2-1-90/14 від 28 травня 2014 року додаткової судової земельно-технічної експертизи та додатку №3 (далі позовна заява 1, а.с. 2-3).

16 грудня 2015 року представником відповідача було направлено до суду клопотання про закриття провадження по справі, який вважає, що за участі цих же сторін, за тими самими вимогами вже ухвалене рішення, яке набрало законної сили.

Заяви і клопотання осіб, які беруть участь у справі, розглядаються судом після того, як буде заслухана думка решти присутніх у судовому засіданні осіб, які беруть участь у справі, про що постановляється ухвала (ч.1 с. 168 ЦПК України).

Представник позивача в судовому засіданні просив відмовити в задоволення клопотання, посилаючись на те, що дана позовна заява подана з інших підстав, яким є положення ст. 364 ЦПК України, а не норм ст.. 70, 71 Сімейного кодексу України.

Відповідач та його представник в судовому засіданні підтримали клопотання та просилив закрити провадження у справі.

Суд забезпечивши сторонам сприяння всебічному, повному з'ясуванню обставин вирішив клопотання на підставі наступних доказів наданих сторонами.

18 січня 2013 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про поділ спільного майна подружжя, яку неодноразово 20 травня 2013 року, 01 серпня 2014 року, 30 вересня 2014 року змінювала, та остаточно просила визнати за нею право власності на ? частку будинку 25а по вулиці 50 років Радянської влади Іванівського району Одеської області; виділити їй ? частину будинку в натурі, а саме кімнату під №1-3 20,4 кв.м., кімнату №1-4 11,7 кв.м., коридор №1-1 5,8 кв.м., веранду №1 13,5 кв.м., літню кухню літера Б, що відповідає висновку №СЕ-2-1-60/13 від 24 грудня 2013 року судової будівельно-технічної експертизи та додатку №1; визначити порядок користування земельною ділянкою 0,09 кв.м., яка знаходиться за адресою: Одеська область, Іванівський район, смт. Петрівка, вул. 50 років Радянської влади, буд. 25а згідно до другого варіанту за висновком №СЕ-2-1-90/14 від 28 травня 2014 року додаткової судової земельно-технічної експертизи та додатку №3 ( далі позовна заява 2, а.с 198).

Відповідно до рішення Іванівського районного суду Одеської області від 01 жовтня 2004 року по справі 499/70/13-ц за позивачем було визнано право власності на 63/100 частин будинку 25а по вулиці 50 років Радянської влади Іванівського району Одеської області та виділено у її власність в натурі кімнату під №1-3 20,4 кв.м., кімнату №1-4 11,7 кв.м., коридор №1-1 5,8 кв.м., веранду №1 13,5 кв.м., літню кухню літера Б, що відповідає висновку №СЕ-2-1-60/13 від 24 грудня 2013 року судової будівельно-технічної експертизи та додатку №1 до цього висновку; зобовязано позивача сплатити відповідачу за недоотриману частину в житловому будинку та надвірній будівлі 13833 гривень; визначено позивачу порядок користування земельною ділянкою 196,10 кв.м та земельна ділянка площею 365,20 кв.м., яка знаходиться за адресою: Одеська область, Іванівський район, смт. Петрівка, вул.. 50 років Радянської влади, буд. 25а, відповідно до другого варіанту за висновком №СЕ-2-1-90/14 від 28 травня 2014 року додаткової судової земельно-технічної експертизи та додатку №3 (далі рішення від 01 жовтня 2014 року, а.с. 132-134).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 січня 2015 року рішення від 01 жовтня 2014 року було скасоване і ухвалене нове. Позовну заяву задоволено частково. Поділене спільне майно подружжя: будинок 25 а, розташований по вулиці 50 років, смт. Петрівка, Іванівського району Одеської області, в рівних частках. Визнано за сторонами право власності на ? частку будинку 25 а, розташований по вулиці 50 років, смт. Петрівка, Іванівського району Одеської області за кожним. В решті вимог відмовлено (далі - рішення від 21 січня 2015 року, а.с. 5-9).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18 лютого 2015 року відповідачу було відмовлено у відкритті касаційного провадження по справі за позовною заявою 2 (далі ухвала від 18 лютого 2015 року, а.с. 210).

Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню виходячи з таких мотивів.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщ о набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав(п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України).

Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (ч.2 ст. 223 ЦПК України).

З смислу п.2 ч.2 ст. 205 ЦПК України вбачається, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Така необхідність застосування цієї норми зумовлена неприпустимістю розгляду тотожних позовів.

Закриття провадження у справі в таких випадках можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Згідно з приписами ч.2 ст. 233 ЦПК України вбачається, що після набрання рішення законної сили сторони не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

З позову 1, позову 2, рішення від 01 жовтня 2014 року вбачається, що рішення від 21 січня 2015 року, яке набрало законної сили ухвалене між тими самими сторонами, а позовні вимоги та висновки суддів щодо позову 2 за змістом є тотожними з позовними вимогами за позовом 1. Тобто позивач повторно звернулася до суду з позовною заявою 1.

Суд констатує, що підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Тому суд не погоджується з доводами представника позивача, що позовна заява 1 предявлена з інших підстав, так як ґрунтується на нормі ст. 364 ЦК України, а не на нормі ст.ст. 70, 71 СК України, оскільки позивач здійснювала посилання на зазначені норми у змінених позовних заявах від 20 травня 2013 року, 01 серпня 2013 року, 30 вересня 2014 року.

Враховуючи те, що спір між позивачем та відповідачем про виділення майна в натурі, тобто з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, виходячи з правової природи правовідносин, які виникли між сторонами і обставин, якими обґрунтовувались вимоги, вже був предметом розгляду у суді і за результатами його розгляду було ухвалене рішення від 21 січня 2015 року, що набрало законної сили, то суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі.

Оцінюючи питання щодо наслідків закриття провадження у справі для позивача в контексті забезпечення права на доступ до судуслід зазначити таке.

Частина 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обовязків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом.

У справі «Буланов та Купчик проти України» (остаточне рішення від 09.03.2011 року) ЄСПЛ зазначив, що відповідно до усталеної практики Суду щодо України зазначені гарантії, закріплені в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод є застосовними до провадження у суді касаційної інстанції як у цивільних, так і в адміністративних справах, незважаючи на їх українську класифікацію (див. рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року № 23436/03, пункт 25, та «Каруна проти України, рішення щодо прийнятності від 03 квітня 2007 року № 43788/05).

У цих справах скарги заявників залишились нерозглянутими, оскільки спочатку Верховний Суд, а потім Вищий адміністративний суд вирішили, що в них немає юрисдикції їх розглядати.

ЄСПЛ не вважав за даних обставин досліджувати, чи мали суди юрисдикцію вирішувати по суті скарги заявників. Важливо те, що заявники не отримали вирішення їхніх скарг, щодо визначення юрисдикцію цих справ. Такі відмови не тільки позбавили заявників доступу до суду, але й поставили під сумнів авторитет судової влади. У цьому контексті суд зазначив, що ст. 6 Конвенції вимагає від держави передбачити процесуальні засоби для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо юрисдикції справ.

Суд дійшов висновку, що не було забезпечено дійсну та ефективну реалізацію їхнього права на доступ до суду. Відповідно мало місце порушення ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

З огляду на зазначене слід констатувати, що закриття провадження по справі не призведе до порушення права позивача на доступ до суду, оскільки позивач не позбавлена можливості звернення до суду щодо виділення майна в натурі в інших частках відмінних від заявлених за позовами раніше, що дозволить не допустити повторного розгляду вже вирішеної справ и.

За таких обставин судом констатується про необхідність задоволення клопотання про закриття провадження по справі.

На підставі викладеного, керуючись ч.2 ст. 205 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання представника відповідача - задовольнити.

Провадження по справі №499260/15-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення в натурі частки з майна, що перебуває у спільній власності закрити.

Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області через Іванівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення.

СуддяОСОБА_3