УХВАЛА

іменем україни

2 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з жилого приміщення за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 10 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 17 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 6 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 40 200 доларів США зі сплатою 14,2 % річних з кінцевим строком повернення до 5 лютого 2018 року. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 6 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якої була квартира АДРЕСА_1, належна останній на праві власності. Також на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 6 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки. Оскільки позичальник та поручителі не виконували взяті на себе зобов'язання за цими договорами, на вимоги банку не реагували, утворилась заборгованість у розмірі 411 684 грн.

Ураховуючи наведене, позивач просив у рахунок погашення кредитної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - зазначену квартиру шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження та виселити ОСОБА_3 та інших мешканців з цієї квартири.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 10 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 17 лютого 2015 року, у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що при вирішенні спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, згідно з яким предмет іпотеки не може бути примусово стягнутий (відчужений без згоди власника), при цьому наявні всі умови для застосування цього Закону України, а саме - загальна площа предмета іпотеки не перевищує 140 кв. м; спірне житло є єдиним та постійним місцем проживання відповідачки й іншого житла у неї немає.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 6 лютого 2008 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 40 200 доларів США зі сплатою 14,2 % річних з кінцевим строком повернення до 5 лютого 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 6 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якої була квартира АДРЕСА_1, належна останній на праві власності. Також на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 6 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки.

Оскільки позичальник та поручителі не виконували взяті на себе зобов'язання за цими договорами, на вимоги банку не реагували, утворилась заборгованість у розмірі 411 684 грн.

Відповідно до п. 6.1 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання строку платежу зобов'язання (або відповідна його частина) не буде виконано, а також у будь-який час незалежно від настання строку платежу у випадку невиконання іпотекодавцем будь-якого зі своїх обов'язків, передбачених цим договором та/або договором про іпотечний кредит, а рівно у випадках, якщо будь-яка з гарантій або завірень, наданих іпотекодавцем у відповідності з цим договором, виявиться (стане) недійсною.

Згідно з п. 6.2 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки,будь-яким способом, не забороненим законодавством, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення суду у встановленому чинним законодавством України та цим договором порядку, в тому числі у відповідності до застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься у п. 2.2 цього договору.

Вирішуючи спір, суди вважали, що оскільки позичальник допустив заборгованість, банк має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому суди відмовили у позові, посилаючись, як на єдину підставу, на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а саме на те, що загальна площа спірного нерухомого майна не перевищує 140 кв. м і є для відповідачки єдиним і постійним житлом, іншого у власності вона не має.

При цьому суди не врахували наступне.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Частиною 1 ст. 33, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

У ст. 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» зазначено, що цей закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (буди нараховані) на таку основну суму заборгованості.

У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6 - 58 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суди, пославшись на наведений вище Закон, як підставу для відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з наявністю умов для його незастосування, у порушення вимог ст. ст. 60, 212-214, 316 ЦПК України не послалися на докази, які підтверджують ці обставини, а рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. Довести неможливість застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», заперечуючи проти позову мають відповідачі (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), оскільки ними не спростовано доводи позову про наявність підстав для врахування положень цього Закону.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 10 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 17 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик