Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 336/8883/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Наумов О.О.
Провадження № 22-ц/778/4863/15 Суддя-доповідач: Пільщик Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07» жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

Краснокутської О.М.

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Міського комунального підприємства «ОСНОВАНІЄ»

на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2015 року

по справі за позовом Міського комунального підприємства «ОСНОВАНІЄ» до ОСОБА_3; треті особи: Будинковий комітет гуртожитку по вул. Миколи Краснова, 1/А, Запорізька міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2014 року МКП «ОСНОВАНІЄ» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, який в процесі розгляду справи уточнили.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що гуртожиток по АДРЕСА_1 є власністю територіальної громади міста Запоріжжя, а позивач на час звернення до суду з позовною заявою є його балансоутримувачем. Відповідач у справі, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований з 03.09.2009 року у кімнаті №27, загальною площею 20,99 кв. м, житловою площею 9,9 кв. м. На виконання рішення міської ради від 25.07.2012 р. №34 «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та Положення про порядок передачі житлових приміщень гуртожитків, що належать до комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя, згідно наказу МКП «ОСНОВАНІЄ» від 25.09.2013 р. №352 «Про проведення перевірки паспортного режиму гуртожитків» 10.04.2014 p., 20.05.2014 p., 18.06.2014 p., 17.07.2014 p., 22.08.2014 p., 09.09.2014 p. були проведені комісійні виходи представниками МКП «ОСНОВАНІЄ» для встановлення факту проживання відповідача за місцем реєстрації. За результатами комісійних виходів за участю мешканців гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 було встановлено, що відповідач не проживає за місцем реєстрації з січня 2013 року та місцезнаходження відповідача невідоме, за вказаною адресою відсутні речі та документи відповідача.

Посилаючись на ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР просили визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - кімнатою №27, загальною площею 20,99 кв. м, житловою площею 9.9 кв. м. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у м. Запоріжжя.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою Міського комунального підприємства «ОСНОВАНІЄ».

В апеляційній скарзі МКП «ОСНОВАНІЄ», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 статті 303 Цивільного процесуального кодексу України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Судом першої інстанції повно і всебічно досліджені обставини, надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, та ухвалено рішення відповідно до вимог ст. 213, 214 ЦПК України.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно ст. ст. 6, 127 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Гуртожитки можуть використовуватись для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.

Постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208 затверджене Примірне положення про гуртожитки, яким відповідно до ст. 131 ЖК України визначається порядок користування гуртожитком, зокрема, можливість збереження права користування жилою площею у гуртожитку при тимчасовій відсутності деяких категорій громадян (п.13 Примірного положення).

Разом з тим, а також відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦПК України та з урахуванням подібності за змістом правовідносин саме щодо користування жилою площею у гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами ст. ст. 71, 72 ЖК України щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутньою особою права на жиле приміщення слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності у гуртожитку особи, якій у ньому надавалася жила площа (за відсутності підстав для виселення).

Постановляючи рішення про відмову у позові, суд виходив з того, що не встановлено наявність передбачених ст.71 ЖК України підстав для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки надані позивачем докази на обґрунтування своїх вимог не підтверджують безперервну відсутність відповідача з січня 2013 року понад шість місяців без поважних причин у спірній кімнаті №27 у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість висновків суду спростовуються наступними обставинами.

Спірне жиле приміщення знаходиться у гуртожитку, який перебуває у комунальній власності, МКП «ОСНОВАНІЄ» є балансоутримувачем, проводиться реконструкція гуртожитку в жилий будинок ( а.с.8-13).

ОСОБА_3 вселився в кімнату в гуртожитку на підставі ордеру №2 від 26.01.2006 р. і до теперішнього часу місце його проживання зареєстровано за зазначеною адресою (а.с. 24).

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.

Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Отже, відповідно до зазначених правових норм ОСОБА_3, який вселився в жиле приміщення на законних підставах (ордеру), має обґрунтовану презумпцію права на користування жилим приміщенням.

А відтак позовні вимоги, направлені на позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням, могли бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі.

Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України розгляд і вирішення справ в порядку цивільного судочинства здійснюється на засадах змагальності та свободи сторін у наданні доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінує докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказах.

Доводи позивача про відсутність ОСОБА_3 у спірному жилому приміщенні понад шість місяців підряд без поважних причин не підтверджені доказами, які позивач повинен був надати відповідно до вимог ст. ст.10, 60 ЦПК України

Судом встановлено, що не проживання ОСОБА_3 у спірному жилому приміщенні носить тимчасовий характер, обумовлений проведенням реконструкції у гуртожитку та конфліктами, які виникають між мешканцями щодо проведення будівельних робіт.

Суд, оцінюючи докази, які надали сторони, дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Доводи апеляційної скарги МКП «ОСНОВАНІЄ» ґрунтуються на власній оцінці доказів. Проте доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, належності та допустимості.

Акти, на які посилається МКП «ОСНОВАНІЄ» в апеляційній скарзі, були предметом перевірки та оцінки суду. З огляду на зміст актів та на підставі ст.ст. 58, 212 ЦПК України суд обґрунтовано виходив з того, що акти не можуть бути прийняті як належні та достовірні докази, вони складені одними і тими особами у шаблонній формі і не містять конкретних фактичних даних щодо часу та причин не проживання ОСОБА_3 ( а.с.16-21).

Із приєднаних рахунків на сплату житлово-комунальних послуг за березень-вересень 2014 року вбачається, що відповідачу плата за утримання гуртожитку та комунальні послуги нараховувалася за спірний період як особі яка отримувала їх у спірному жилому приміщенні ( а.с.179-183).

Є неприйнятним і посилання в апеляційній скарзі на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2014 р., яким відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову до будинкового комітету, ОСОБА_5 про визнання дій протиправними. Викладені у рішенні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2014 р. мотиви відмови у позові не суперечать встановленим у даному процесі фактам щодо користування жилим приміщенням, навпаки, звернення ОСОБА_3 з позовом свідчить про те, що інтерес до приміщення він не втрачав,а конфлікти, пов'язані з проведенням робіт по реконструкції гуртожитку, намагався вирішити у судовому порядку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду щодо тимчасового характеру відсутності ОСОБА_3 з поважних причин, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Рішення суду є законним, обґрунтованим та справедливим. Воно узгоджується з наявними у справі доказами і відповідає вимогам ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.47 Конституції України, ст.ст. 71, 72 ЖК України.

У відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Міського комунального підприємства «ОСНОВАНІЄ» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: