У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

23 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський АкціонернийБанк» про захист прав споживача та стягнення пені за несвоєчасне виконання доручення на переказ за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Славкіної Марини Анатоліївни на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 6 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ПАТ «ВіЕйБі Банк» про захист прав споживача та стягнення пені у сумі 1 797,50 доларів США за несвоєчасне виконання доручення на переказ грошових коштів.

Вказував, що 11 вересня 2013 року між ним та ПАТ «ВіЕйБі Банк» був укладений договір банківського вкладу на вимогу «Для виплат» № НОМЕР_1, на підставі якого відкрито іменний вкладний рахунок в іноземній валюті - доларах США. 14 лютого 2014 року на вказаний рахунок перераховано грошові кошти у сумі 59 037,24 доларів США. 12 березня 2014 року ним оформлено два платіжні доручення відповідачу на здійснення переказів в іноземній валюті на суму 20 000 доларів США та 25 000 доларів США з вказаного вкладного рахунку № НОМЕР_1 на його банківський рахунок в іншому банку. Проте 12 березня 2014 року відповідачем здійснено лише один переказ на суму 20 000 доларів США; доручення на суму 25 000 доларів США залишилось без виконання, про причини якого банк не повідомив.

Посилаючись на положення п. 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», позивач просив стягнути з банку на його користь пеню за період з 12 березня 2014 року по 1 липня 2014 року (111 днів) у розмірі 2 775 доларів США (25000 доларів США х 0,1: 100 х 11). Ураховуючи, що розмір пені не може перевищувати 10% від суми простроченого переказу, просив стягнути пеню у розмірі 2 500 доларів США.

Оскільки рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 2/334/688/2014 від 2 липня 2014 року на його користь вже частково стягнуто пеню за період з 12 березня 2014 року по 4 квітня 2014 року у розмірі 702,59 доларів США, остаточно просив стягнути пеню у розмірі 1 797,5 доларів США.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 6 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь ОСОБА_3 пеню за несвоєчасне виконання доручення на переказ у розмірі 1797,50 доларів США.

У касаційній скарзі ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації порушує питання про скасування судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з посиланням на неправильне застосуванням норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що 11 вересня 2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ «ВіЕйБі Банк» був укладений договір банківського вкладу на вимогу «Для виплат» № НОМЕР_1, на підставі якого відкрито іменний вкладний рахунок в іноземній валюті - доларах США.

14 лютого 2014 року на вказаний рахунок перераховані грошові кошти в сумі 59 037,24 доларів США.

12 березня 2014 року ОСОБА_3 оформив платіжне доручення ПАТ«ВіЕйБі Банк» на переказ грошових коштів в сумі 20 000 та 25 000 доларів США із зазначеного рахунку на його банківський рахунок в іншому банку - «Банк Кредит Дніпро» (а.с.19, 20).

Відповідачем здійснено лише один переказ на в суму 20 000 доларів США, платіжне доручення на суму 25 000 доларів США залишилось без виконання.

Такі встановлені судами обставини відповідачем не заперечуються.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив з того, що відповідачем безпідставно не виконано платіжне доручення позивача щодо переказу грошових коштів у сумі 25 000 доларів США від 12 березня 2014 року, не повідомлено клієнта про неприйняття розрахункового документа і про причини його невиконання, тому банк у відповідності до п. 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» зобов`язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10% суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Висновки суду в цій частині є вірними та ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до п. 8.1 ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу, банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Відповідно до змісту ст. 22 цього Закону, ініціатором переказу може бути платник. Ініціювання переказу проводиться шляхом подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа. Ініціювання переказу здійснюється за розрахунковими документами, в тому числі за платіжним дорученням.

Під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним для платника з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника.

У разі відмови з будь-яких причин у прийнятті розрахункового документа, банк має повернути його ініціатору не пізніше наступного операційного дня із зазначенням причини повернення.

Встановлено, що переказ грошових коштів в сумі 25 000 доларів США за дорученням позивача відповідачем не здійснено, платіжне доручення від 12 березня 2014 року не виконано, клієнта про неприйняття розрахункового документа та про причини невиконання платіжного документу не повідомлено.

У відповідності до п. 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених строків виконання доручення клієнта на переказ, банк зобов`язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 % суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Банком розпорядження клієнта щодо перерахування грошових коштів з його рахунку не виконано.

Таким чином,суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, з дотриманням вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України з'ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог; вірно встановив характер правовідносини сторін та правову норму, яка підлягає застосуванню до правовідносин щодо відповідальності за порушення банком, який обслуговує платника, встановлених строків виконання доручення клієнта на переказ.

Проте не можна погодитись із висновком суду в частині зобов'язання сплатити пеню у грошовій одиниці - доларах США.

Так, законним платіжним засобом на території України є гривня (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання, є національна валюта України - гривня.

Отже, визначаючи розмір пені, суди неправильно застосували зазначені норми права, визначаючи суму погашення грошового зобов'язання в іноземній валюті.

Апеляційний суд, переглядаючи справу, на вказані обставини уваги не звернув та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи в частині визначення валюти пені, судом не встановлені, судове рішення в цій частині не відповідає вимогам статті 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвала суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених частиною 3 статті 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Славкіної Марини Анатоліївни задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов

Судді: Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук