У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Полтавське міське управління земельних ресурсів і земельного кадастру виконавчого комітету Полтавської міської ради, про визнання права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що вона та відповідачі є власниками будинку АДРЕСА_1, кожному із співвласників належить по ј частини. Зазначає, що право власності на ј частини будинку вона набула на підставі договору купівлі-продажу від 16 листопада 2005 року, укладеного між нею та ОСОБА_9 Разом з тим на момент укладення зазначеного договору спірна земельна ділянка була приватизована усіма співвласниками: ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9 Позивач вважає, що при оформленні договору купівлі-продажу допущена помилка та вказано, що будинок і надвірні будівлі розташовані на земельній ділянці, норма якої не встановлена, при цьому на момент укладення цього договору земельна ділянка була приватизована. Також зазначає, що придбання нею у ОСОБА_9 ј частини домоволодіння та земельної ділянки підтверджується розпискою останньої від 22 вересня 2013 року. Звернувшись до Полтавського міського управління земельних ресурсів і земельного кадастру з приводу оформлення прав власності на земельну ділянку, позивач отримала відмову з тих підстав, що ОСОБА_9 видавався державний акт на земельну ділянку. На даний час позивач не може оформити право власності на ј частини спірної земельної ділянки, оскільки ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 219,25 кв. м.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 березня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на ј частини земельної ділянки площею 877 кв. м, що складає 219,25 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 23 квітня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні договору купівлі-продажу частини домоволодіння до позивачки перейшло й право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята її частиною житлового будинку і надвірних будівель, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_9 була власником земельної ділянки.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що на момент укладення договору купівлі-продажу 16 листопада 2005 року спірна земельна ділянка перебувала у спільній сумісній власності та на вчинення правочину щодо її відчуження необхідна була згода всіх чотирьох співвласників, яка мала бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Також відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 16 листопада 2005 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу ј частини житлового будинку АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці, норма якої не встановлена.

У матеріалах справи міститься розписка ОСОБА_9 про отримання коштів від ОСОБА_3 у рахунок укладення договору купівлі-продажу 1/4 частини спірного житлового будинку, а також 1/4 частини земельної ділянка, загальна площа якої - 877 кв. м.

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 15 червня 2005 року земельна ділянка житлової та громадської забудови (для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель) площею 877 кв. м по АДРЕСА_1 на підставі рішення Октябрської районної у м. Полтаві ради від 8 лютого 2005 року № 50 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною 1 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (далі - Постанова) судам роз'яснено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України» від 27 квітня 2007 року і згідно зі ст. 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. З 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до ст. 377 ЦК України і ст. 120 ЗК України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» від 5 листопада 2009 року.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на роз'яснення, викладені у Постанові, нерухоме майно і земельна ділянка, на якій він розміщений, в силу положень Земельного та Цивільного кодексів України нерозривно пов'язані між собою і не можуть існувати окремо одне від одного. Крім того, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, а позивач придбала ј частини житлового будинку 16 листопада 2005 року, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд розглянув справу з порушенням вимог ст. ст. 212-214, 311-316 ЦПК України, а тому ухвалене апеляційним судом рішення не відповідає вимогам процесуального законодавства. За змістом рішення апеляційного суду повинно відповідати вимогам ст. 316 ЦПК України.

Оскільки апеляційним судом допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик