Справа № 486/1660/15-ц
Провадження № 2/486/774/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого Франчук О. Д.

при секретарі Філіпповій Ю.І.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та дружини без шлюбу, визначення квартири у праві спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/8 частку квартирита за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом та виселення,

ВСТАНОВИВ:

01 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та виділити їй без поділу в натурі у власність 1/2 частку даної квартири, усунути перешкоди у користуванні даною квартирою, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з червня 2010 року вони з відповідачем почали проживати однією сімєю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Шлюб зареєстрували лише 26.08.2011 року. Від даного шлюбу у них 06 лютого 2013 року народилась донька ОСОБА_5. 01 квітня 2011 року відповідач придбав з прилюдних торгів квартиру, яка є предметом спору, а за спільні кошти в ній було здійснено капітальний ремонт. Згодом через несумісність поглядів та характерів шлюб між нею та відповідачем було розірвано, проте вона разом з дитиною продовжує проживати у спірній квартирі, при цьому ні вона, ні дитина у ній не зареєстровані, оскільки ОСОБА_3 свого дозволу на це не надав. Враховуючи вартість ремонтних робіт, зроблених у тому числі і за її кошти, та виходячи з презумпції рівності часток сторін у спільному майні подружжя просила визнати за нею право на 1/2 частки даної квартири. У подальшому ОСОБА_1 уточнила свої позовні вимоги та просила встановити факт проживання однією сімєю з ОСОБА_3 у період з вересня 2010 по 26 серпня 2011 року, визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/8 частку вищезазначеної квартири посилаючись на те, що за час шлюбу, після здійснення ремонту вартість квартири значно збільшилась.

Не визнаючи позовні вимоги 02 жовтня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_1, в яких просив усунути перешкоди у його користуванні квартирою №145 у будинку №43 по вул. Набережна Енергетиків у м. Южноукраїнську Миколаївської області, що належить йому на праві особистої приватної власності та виселити з даного приміщення останню. Ухвалою суду зустрічний позов ОСОБА_3 було обєднано з первісним позовом в одне провадження.

У судовому засіданні позивач підтримала свої уточнені позовні вимоги та просила суд про їх задоволення у повному обсязі. Зустрічний позов відповідача не визнала та просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на його необґрунтованість.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав вимоги своєї довірительки та просив суд про їх повне задоволення. Наголошував на тому, що сторони дійсно були однією сімєю у період зазначений позивачем, хоча деякий час проживали без реєстрації шлюбу. Просив відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог відповідачу.

Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, обґрунтовуючи це тим, що не проживав однією сімєю з ОСОБА_1 до реєстрації шлюбу та не мав з нею спільного бюджету на той час, вони лише періодично зустрічались. Спірна квартира була придбана ним до реєстрації шлюбу з позивачем, за його особисті грошові кошти та належить йому на праві приватної власності. Також вказав, що ремонт у даній квартирі він здійснював за власні грошові кошти та всі затратні ремонті роботи були виконані до реєстрації шлюбу з позивачкою. Усі житлово комунальні послуги оплачує виключно він. Однак на даний час у спірній квартирі не проживає, оскільки позивач створює перешкоди у користуванні його приватною власністю умисно провокуючи його на конфлікти та сварки, через що він вимушений орендувати собі житло. Як йому відомо, позивачу належить 1/3 частки у трикімнатній квартирі №39 у будинку №1 по б-ру Цвіточний у м. Южноукраїнську, в якій вона і зареєстрована. Просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі. Стосовно його зустрічних позовних вимог просив суд зобовязати усунути перешкоди у користуванні ним квартирою 145 у будинку №43 по вул. Набережна Енергетиків у м. Южноукраїнську, та виселити ОСОБА_1 з даного житлового приміщення.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову ОСОБА_1 та просив зустрічні позовні вимоги його довірителя задовольнити.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 серпня 2011 року (а.с.5). Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 11.04.2014 року (а.с.7) шлюб було розірвано. Від шлюбу вони мають спільну доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

З заробітної плати ОСОБА_3 регулярно проводиться стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 відповідно до відкритого державним виконавцем провадження №1999/1/16266 від 27.11.2013 року, що підтверджується звітами про здійснені відрахування та виплати з заробітної плати ОСОБА_3 №3064 та №3065 (а.с.68, 69).

За положеннями ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

За правилами ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду показала, що вона перебувала з ОСОБА_1 у дружніх стосунках. Їй відомо, що до реєстрації шлюбу з ОСОБА_3, ОСОБА_1 працювала в м. Києві звідки регулярно приїздила до м. Южноукраїнська. Іноді вона зустрічала ОСОБА_1 на автовокзалі та підвозила до будинку, де проживають батьки ОСОБА_3 При цьому ОСОБА_1 привозила продукти харчування та подарунки для ОСОБА_3 та його дочки від першого шлюбу. Також їй відомо, що сторони разом підбирали майбутнє житло. Ще до реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_1 займалась вибором меблів та будівельних матеріалів для здійснення ремонту в його квартирі. Крім того, їй відомо, що сторони планували дітей, а так як ОСОБА_1 не могла завагітніти, проходили обстеження.

Свідок ОСОБА_7 суду показала, що ОСОБА_1 працювала дворецьким у готелі Премєр Палас у м. Києві та орендувала квартиру з нею по сусідству. Декілька раз на місяць їздила до м. Южноукраїнська, куди возила продукти харчування. Повідомила, що ОСОБА_1 у 2010 році купувала светр, паски, футболки та чоловічу білизну. Зі слів останньої ці речі придбавались для ОСОБА_3, з яким, знову ж таки з її слів, вона проживала однією сімєю у м. Южноукраїнську. Знає, що заробітна плата та чайові ОСОБА_1 намагалась накопичити та зберігала їх у сейфі ОСОБА_3. Особисто бачила, що для ремонту ОСОБА_1 у м. Києві купувала 5 рулонів шпалер, банку фарби та дві банки шпаклівки.

Згідно з ст. ст.50, 57 ЦПК України показання свідка може мати доказове значення лише у разі, якщо ця особа безпосередньо була очевидцем певних подій чи обставин, що мають відношення до справи.

Аналізуючи покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7 суд приходить до висновку, що вони носять неконкретизований характер, і тому, на думку суду, не підтверджують факту проживання сторін однією сім'єю без шлюбу.

Окрім того, відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ФП № 055185 виданого 04.11.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області ОСОБА_3 до 28.09.2010 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9

Досліджуючи наявні в матеріалах справи дві копії фотознімків від 25.04.2010 року та від 03.09.2010 року (а.с. 14, 15) суд приходить до висновку, що дані докази також не є належними для встановлення факту перебування сторін у фактичних шлюбних стосунках та проживання однією сімєю у період з червня 2010 року по 26.08.2011 року, оскільки в період часу зазначений на даних фотознімках відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою.

Інших доказів позивач не надала. Відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, в судовому засіданні не знайшов своє підтвердження факт проживання сторін однією сімєю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з вересня 2010 по 26 серпня 2011 року. Тому суд приходить до висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 у цій частині не можуть бути задоволені.

Відповідно до ч.1 ст.36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим за ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Тобто при застосуванні ст.74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки коли чоловік і жінка не перебувають у будь якому іншому шлюбі та між ними склались відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу у період, потягом якого було придбано спірне майно.

Підставами для поділу майна набутого чоловіком та жінкою за час спільного проживання однією сім'єю є встановлення факту такого проживання та наявність такого майна, а оскільки сторони не проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу та цей факт не встановлений судом, то на ці правовідносини не можуть розповсюджуватись норми Сімейного кодексу України щодо належності в цей час придбаного майна на праві спільної сумісної власності сторін.

Як вбачається з матеріалів справи 01 квітня 2011 року Миколаївською філією ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція» було проведено прилюдні торги предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_1, та Відповідно до протоколу № 11/001/11/і-1 стартова та продажна ціна квартири визначена у розмірі 165120,00 грн. Зареєстрований був лише один учасник гр. ОСОБА_3, який і став переможцем торгів (а.с.64), сплативши повну вартість квартири, що підтверджується квитанцією про оплату (а.с.67).

14 червня 2011 року приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_10 на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки було посвідчено свідоцтво про право власності ОСОБА_3 на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с.65).

15.06.2011 року КП БТІ здійснено державну реєстрацію права власності на зазначену вище квартиру (а.с.66).

16 серпня 2012 року ОСОБА_3 на підставі рішення виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Про оформлення права власності на обєкт нерухомого майна замість свідоцтва від 14.06.2011 р., отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2, яка належить йому на праві приватної власності (а.с.42).

Право власності ОСОБА_3 також підтверджується витягом про державну реєстрацію права власності на зазначену вище квартиру здійснене КП БТІ 18.09.2012 року (а.с.43).

З огляду на вищезазначені документи суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_3 була придбана ОСОБА_3 01.04.2011 року, тобто до реєстрації шлюбу з позивачем та за його особисті кошти, дана обставина позивачем не заперечувалось, право власності оформлене на нього у встановленому законом порядку, а тому дана квартира відповідно до положень ч. 1 ст. 57 СК України не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу.

У судовому засіданні знайшло своє підтвердження, та обставина, що у спірній квартирі було здійснено капітальний ремонт, внаслідок чого істотно збільшилась її вартість.

Відповідно до положень ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених нормами правил, збільшення вартості майна повинно відбуватись якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як обєкта, його якісних і кількісних характеристик.

Згідно з розяснень п.23 Постанови Пленуму ВСУ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

При цьому позивач та її представник зазначаючи про істотне збільшення вартості квартири посилались на проведення капітального ремонту, але не надали переконливих доказів, що за час спільного проживання однією сім'єю з відповідачем вартість квартири була істотно збільшена саме за рахунок належних їй коштів та її трудової участі.

Наданий звіт про незалежну оцінку майна власником якого є ОСОБА_3 (а.с. 94 166) не є належним доказом, оскільки відповідно до вимог ст. 66 ЦПК України, належним доказом щодо оцінки та опису майна є висновок експерта. Позивачем клопотання про призначення експертизи для з'ясування питань дійсної вартості квартири до реєстрації шлюбу та після здійснення поліпшень в ній заявлено не було.

Частиною 2 ст. 59, ст. 60 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Допитаний в судовому засіданні Свідок ОСОБА_11 суду показав, що на усне замовлення відповідача ОСОБА_3 виконував капітальний ремонту у спірній квартирі з весни та до початку осені 2011 року. Всі розрахунки щодо оплати ремонту з ним здійснював виключно ОСОБА_3 Необхідні для цього будівельні матеріали купував теж він. Декілька раз бачив у квартирі ОСОБА_1, яка на той час проживала у м. Києві. Підтвердив, що особистою працею ОСОБА_1 участі в ремонті не приймала, але дизайн квартири ОСОБА_3 узгоджував з нею.

За такого суд приходить до висновку що збільшення вартості квартири було здійснено за рахунок відповідача ОСОБА_1, а не внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, як це вимагає ст. 62 СК України. Тому вимоги позивача щодо виділення їй у власність 1/8 частки спірної квартири також задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання щодо зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом та виселення, суд приходить до висновку, що вони підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.

Та обставина, що позивач після розірвання шлюбу продовжує проживати разом з донькою у належній відповідачу квартирі сторонами по справі не оспорювалась та підтверджується актом від 03.04.2015 року, згідно якого ОСОБА_1 з 2012 року проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9), а згідно акту від 08.10.2015 року разом із ОСОБА_1 за вказаною адресою проживає і її донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.62).

Як встановлено в судовому засіданні власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_3

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Відповідно до положень ст. 156 ЖК України встановлено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), у тому числі і колишні, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Так як в силу ч. 2, 3 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

За правилами ч. 4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Їх право користуватися житловим приміщенням згідно з приписами ч. 3 ст. 9 ЖК України урегульовано житловим законодавством, згідно з нормами якого ніхто не може бути виселений з займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підставі в порядку передбачених законом.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 оселилася в спірному житловому приміщенні з дозволу ОСОБА_3 як його дружина та член сім'ї. Після розірвання шлюбу вона продовжує проживати в зазначеному житловому приміщенні. Однак через постійні сварки з боку останньої ОСОБА_3 був змушений виїхати з належного йому на праві власності житлового приміщення та орендувати інше житло.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як визначено ч. 1 ст. 321 ЦК України Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Оскільки судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_4, однак позбавлений права проживання в цій квартирі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню в цій частині.

Враховуючи викладене вище та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та дружини без шлюбу, визначення квартири у праві спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/8 частку квартири відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом та виселення задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою №145 у будинку №43 по вул. Набережна Енергетиків у м. Южноукраїнську Миколаївської області та передати ключі від квартири.

В задоволенні решти зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Южноукраїнський міський суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Южноукраїнського

міського суду ОСОБА_12