Справа № 711/2-380/2009
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 грудня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Дашковської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 25 лютого 2009 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, та ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2 від імені яких діє законний представник - ОСОБА_1, а також приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу - Гунди А.М., де третьою особою без самостійних вимог є Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" про розірвання договору купівлі продажу житлового будинку, -

у с т а н о в и л а :

Так, 05.01.2009 року ОСОБА_2, звернувся в суд із вищезазначеним позовом, та як на підставу своїх вимог посилався на те, що 11 вересня 2006 року між ним та ОСОБА_5 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку за яким він продав ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_1. Як зазначено в п. 3 договору, продаж зазначеного будинку вчинено за ціною у сумі 249672,00 гривні, з яких 148672,00 гривні сплачено до підписання договору, а 101000,00 гривень має бути сплачена покупцем після залучення кредитних коштів, протягом 10 днів. Проте, ОСОБА_5 умови п. 3 договору по сплаті частини суми в розмірі 101000,00 гривень не виконано. Крім цього, він за ОСОБА_5 погасив отриманий останнім кредит у розмірі 162000,00 гривень під заставу вказаного будинку. Посилаючись на вказані обставини, просив задоволити позов, та повернути йому житловий будинок без обов'язку повернення суми 148672,00 гривні, врахувавши здійснений ним розрахунок перед банком за борг ОСОБА_5.

Рішенням Тячівського районного суду від 25.02.2009 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, та зобов'язано відповідача повернути позивачу цей житловий будинок без обов'язку продавця повернути суму 148672,00 гривень.

Заперечуючи рішення суду, ОСОБА_1 як особа, що не брала участь у розгляді справи, подала апеляційну скаргу в якій просить апеляційну інстанцію скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, про відхилення позовних вимог. При цьому посилається на те, що рішення суду є неправосудним, оскільки суд дійшов до таких висновків помилково без врахування обставин справи. Такі дії суду призвели до неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального законодавства.

Справа розглядалась в апеляційному порядку, але, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.08.2015 року було скасовано рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18.06.2014 року та додаткове рішення апеляційного суду Закарпатської області від 27.06.2014 року, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Підставою скасування рішень апеляційного суду послужило те, що без вирішення питання правонаступництва після смерті ОСОБА_5 та без залучення у такому випадку правонаступників до участі в справі, апеляційний суд ухвалив нові рішення з порушенням норм процесуального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, представник ОСОБА_1 в особі адвоката ОСОБА_7, який також діє від імені ОСОБА_3, а також законного представника ОСОБА_1, яка діє в інтересах своїх малолітніх дітей : ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2, підтримав доводи скарги, які просив апеляційну інстанцію, задоволити.

Позивач ОСОБА_2 та його представник в особі адвоката Коржук І.І., заперечили доводи скарги, які не заслуговують на увагу, а тому, просили відхилити таку.

У судове засідання апеляційної інстанції не з'явились приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу - Гунда А.М., третя особа без самостійних вимог - Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", а також ОСОБА_1 і ОСОБА_3, які повідомлялись належним чином про час та місце судового розгляду. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в їх відсутності.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, пояснення сторін та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню за наступних мотивів.

Відповідно до вимог статей 212 -214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається, рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що до задоволення підлягає вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу без застосування правових наслідків недійсності правочину. Та при цьому, відповідач повинен повернути позивачу житловий будинок без повернення останнім відповідачу 148672,00 гривні грошових коштів, сплачених за договором купівлі- продажу будинку.

Проте, вищезазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає, через неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення й неправильне застосування норм матеріального й процесуального права. Та через це таке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, так-як суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, а спірний житловий будинок перебуває у власності позивача, яким і розпоряджається.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. А здійснюючи правосуддя, суд захищає, права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України, ст. 4 ЦПК України.

Судом встановлено, що 11 вересня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку за яким позивач продав, а відповідач купив житловий будинок АДРЕСА_1.

Між сторонами була досягнута згода із приводу ціни продажу житлового будинку в сумі 249672,00 гривні з якої покупець сплатив лише 148672,00 гривні до підписання договору, а решту суми в розмірі 101000,00 гривень, мав сплатити після залучення кредитних коштів протягом 10 днів, однак, даного обов'язку не виконав, та не розрахувався повністю за купівлю будинку.

Із цих підстав, ОСОБА_2 просив розірвати укладений договір купівлі-продажу, повернути предмет договору без обов'язку повернення суми 148672,00 гривні, врахувавши ту обставину, що розрахувався перед банком за кредитним боргом ОСОБА_5.

Виходячи зі змісту вимог частин 1 і 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

А ч. 2 ст. 31 ЦПК України передбачено, що позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити позовні вимоги, відмовитися від позову. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 до початку розгляду судом справи по суті подав письмову заяву, якою би змінив предмет або підставу позову.

Та, не дивлячись на це, суд першої інстанції, замість того щоб вирішити заявлену вимогу про розірвання договору, вирішив визнати договір купівлі-продажу, недійсним і цим самим вийшов за межі позовних вимог, та припустився, порушення вимог як норм процесуального, так і матеріального права.

Так, ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Та ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Встановлено, що 11.09.2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1. Продаж житлового будинку було здійснено за суму в розмірі 249672,00 гривні, з якої покупець сплатив лише 148672,00 гривні до підписання договору, а решту суми в розмірі 101000,00 гривень, мав сплатити після залучення кредитних коштів протягом 10 днів. Проте, на час звернення позивача з позовом до суду, відповідач так і не сплатив залишок обумовленої суми, не дивлячись на те, що вже пройшов значний час із моменту укладення договору.

Так, ст. 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким це договір, за яким одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За загальним правилом (ч. 1 ст. 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Та згідно із ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обов'язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Однак, сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (ч. 2 ст. 692 ЦК України).

У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором.

Згідно п. 3 Договору купівлі-продажу від 11.09.2006 року, покупцем сплачено 148672,00 гривні до підписання цього Договору, а 101000,00 гривень буде оплачена покупцем продавцю після залучення кредитних коштів на протязі десяти днів.

Виходячи зі змісту довідки від 08.12.2008 року за № 275 Тячівського відділення №05 Закарпатського регіонального управління ЗАТ КБ "ПриватБанк", ОСОБА_5 уклав кредитний договір за № MKTWGK00000060 від 07.09.2006 року, а.с. 5.

А звідси, якщо покупець не виконує свого обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (ч. 3 ст. 692 ЦК України), або розірвання договору з підстав, передбачених ст. 651 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто, однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору. У даному випадку йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка, порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися в сторони, яка вимагає, розірвання договору. У такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Досліджуючи питання істотності порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу, та наскільки продавець позбавився того, на, що він розраховував, з огляду на те, що розстрочка, повного виконання умов договору становила лише 10 днів у зіставленні його з періодом заборгованості, який допустив відповідач, колегія суддів виходить із наступного.

Так, на момент укладення договору купівлі-продажу від 11.09.2006 року, покупець оплатив продавцю за житловий будинок суму, яка становить 3/5 частини від ціни продажу, а інші 2/5 частини, зобов'язався оплатити на протязі десяти днів, після залучення кредитних коштів.

Та як стверджено ЗАТ КБ "ПриватБанк", ОСОБА_5 у Тячівському відділенні №05 Закарпатського регіонального управління ЗАТ КБ "ПриватБанк", уклав 07 вересня 2006 року кредитний договір за № MKTWGK00000060. Зазначене свідчить про те, що на момент укладення договору купівлі-продажу, покупець вже уклав був кредитний договір, а тому, мав реальну можливість протягом 10 днів, оплатити продавцю інші 2/5 частини від ціни продажу.

На протязі більше ніж 27 місяців до моменту звернення позивача з позовом до суду, відповідач не виконував свого обов'язку по сплаті інших 2/5 частин, не дивлячись на те, що мав можливість, і повинен був це зробити протягом 10 днів із моменту укладення кредитного договору.

Окрім цього, ОСОБА_5 отримавши кредитні кошти не виконував своїх обов'язків і по погашенню кредитних платежів, що призвело до утворення заборгованості. У зв'язку із цим, ОСОБА_2 виплатив ЗАТ КБ "ПриватБанк" за ОСОБА_5 борг у сумі 162000,00 гривень (20000,00 + 1030,00 дол. США + 12322,30 грн.), а.с. 4-6.

Зважуючи на всі обставини справи, що мають значення при вирішенні питання наявності, істотності порушення умов договору, колегія суддів дійшла висновку, що за обставинами справи, наявне істотне порушення відповідачем обов'язкових умов договору купівлі-продажу від 11.09.2006 року, які тягнуть для позивача неможливість досягнення ним цілей договору. Оскільки, значною мірою позбавлений був того, на, що розраховував при укладенні договору. Так-як це призвело до неможливості використання результатів договору в зв'язку з тим, що співвідношення несплаченої 2/5 частини від ціни продажу, та шкоди по не розпорядженню коштами протягом більш ніж 27 місяців є свідченням наявності тих наслідків, які наступили для позивача, та обумовлюють їх істотність у порівнянні з тим на, що міг очікувати при належному виконанні договору.

За правилами вимог ч. 1 ст. 182, ч. 4 ст. 334 і 657 ЦК України, договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає державній реєстрації, та з моменту такої реєстрації, покупець набуває, права власності.

Як пояснили суду самі сторони, а також стверджено Довідкою від 05.06.2014р. № 2026 Грушівської сільради й Довідкою від 02.06.2014р. № 07/80 Тячівського районного підприємства ТІ, право власності за ОСОБА_5 не реєструвалось, і свідоцтво про право власності не видавалось, а.с. 71, 72.

А звідси, ОСОБА_5 не набув права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на момент звернення позивача до суду з позовом про розірвання договору купівлі-продажу.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилається на те, що на підставі вимог ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить такому на праві спільної сумісної власності.

Шлюб між ОСОБА_5 і ОСОБА_1. розірвано 04.02.2010 року за актовим записом № 23, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_1 від 04.02.2010 року, а.с. 43.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. При застосуванні положень ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця, подружжя.

Тобто, критеріями за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 зазначеного Кодексу вважається застосованою правильно.

Як убачається з пояснень сторін, подружжя Ковач мало проблеми із приводу того, що ОСОБА_5 зловживав алкогольними напоями, а тому, довгий час не проживали спільно, аж до розлучення.

Якщо вважати, що сума 148672,00 гривні є спільною сумісною власністю, набутою в шлюбі, що не доведено по справі, а ні апелянткою, а ні матеріалами справи, то і в цьому випадку, коли ОСОБА_5 отримав 07.09.2006 року кредит у ЗАТ КБ "ПриватБанк", який не погашав, і допустив заборгованість по такому, який також не погашала, і ОСОБА_1 як дружина, якщо навіть і припустити, що такий отримано в інтересах сім'ї для придбання житлового будинку. То борг ОСОБА_5 перед ЗАТ КБ "ПриватБанк" погасив позивач, сплативши за нього 162000,00 гривень, що по курсу НБУ відповідає 21030,00 доларів США.

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_1 не довела підставність своїх вимог стосовно права на майно (частину грошових коштів) які б являлись спільною сумісною власністю подружжя.

Як передбачено ч. 2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Зважуючи на те, що позивач погасив за відповідача перед ЗАТ КБ "ПриватБанк" борг у сумі 162000,00 гривень, що є значно більшим за суму 148672,00 гривні, та приймаючи до уваги ту обставини, що ОСОБА_5 не отримував від ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 і не набув на такий права власності. А тому, ОСОБА_2 не має перед ОСОБА_5 обов'язку з повернення сплаченої суми, що було виконано за зобов'язанням по договору. Та звідси, договір купівлі-продажу підлягає розірванню без виплати покупцеві сплаченої ним суми в розмірі 148672,00 гривні.

Також, за вище наведених обставин, позовна вимога про повернення ОСОБА_2 житлового будинку АДРЕСА_1 не підлягає задоволенню. Оскільки, такий не вибував із його користування та розпорядження.

Дійшовши висновку про задоволення в цілому позовних вимог, суд першої інстанції не з'ясував предмет позовних вимог, та не врахував тієї обставини, що житловий будинок не вибував із його користування та розпорядження.

Отже, судом першої інстанції ухвалено рішення за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи та в порушення, і неправильного застосування норм процесуального та матеріального права, яке в сукупності у силу вимог ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

На вимогу ОСОБА_1, ухвалою апеляційного суду від 18.06.2014 року було вжито заходів по забезпеченню позову, які на підставі вимог ч. 6 ст. 154 ЦПК України, слід скасувати.

Зважуючи на вищезазначене та керуючись вимогами статей 10, 11, 60, 212, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду від 25 лютого 2009 року скасувати, ухваливши нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2, задоволити частково.

Укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 договір купівлі-продажу житлового будинку, 45 від 11 вересня 2006 року, який посвідчено приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу - Гунда А.М., що зареєстрований у реєстрі за № 3454 - розірвати без виплати покупцеві ОСОБА_10 сплаченої по договору суми в розмірі 148672,00 гривні.

У задоволенні решти позовних вимог, відмовити.

Ужиті ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 18 червня 2014 року заходи забезпечення позову, скасувати.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ___________________ Судді : __________________

__________________