АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/2028/13-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/1701/К/15 суддя Шестакова З.С.
Категорія - 47 ( І ) Доповідач - Михайлів Л.В.
УХВАЛА

Іменем України

15 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Михайлів Л.В.,

суддів - Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

при секретарі - Масловій К.В.,

за участю: представника позивача Приватного підприємства «Таврія» -Ярошенко Наталії Григорівни,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представника Фермерського господарства «Скорук Максим Анатолійович» - Головко Олени Вікторівни,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Скорук Максим Анатолійович» на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року по цивільній справі за позовом Приватного підприємства «Таврія» до ОСОБА_3, Фермерського господарства «Скорук Максим Анатолійович», Управління Держземагенства у Нікопольському районі Дніпропетровської області Головного управління Держземагенства у Дніпропетровській області, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська обласна земельна агенція» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та визнання договору оренди землі поновленим з попереднім орендарем,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2013 року Приватне підприємство „Таврія" (далі - ПП „Таврія") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, Фермерського господарства „Скорук М.А." (далі - ФГ „Скорук М.А."), Управління Держземагенства у Нікопольському районі Дніпропетровської області Головного управління Держземагенства у Дніпропетровській області, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю „Дніпропетровська обласна земельна агенція ", про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, визнання договору оренди землі поновленим та визнання ПП „Таврія" орендарем земельної ділянки, який в подальшому уточнили та просили суд: визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між ФГ „Скорук М.А." та ОСОБА_3 та скасувати його державну реєстрацію; визнати договір оренди земельної ділянки, загальною площею 8,1219 га. від 09 лютого 2007 року, який укладений між ПП «Таврія» та ОСОБА_3 поновленим та зобов'язати останню вчинити дії щодо укладення з ПП «Таврія» додаткової угоди, передбаченої ст. 33 Закону України „Про оренду землі". Вирішити питання стосовно розподілу судових витрат.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що до 23 березня 2012 року за договором оренди від 09.02.2007 року ПП «Таврія» користувалась земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_3 10 лютого 2012 року ПП «Таврія» надіслало повідомлення про намір скористатися своїм переважним правом на оренду зазначеної земельної ділянки з проектом додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки ОСОБА_3,в свою чергу протягом одного місяця після закінчення строку дії цього договору заперечень у його поновленні не висловила, однак всупереч передбаченого законом переважного права ПП «Таврія» на укладення договору земельної ділянки, остання 26 березня 2012 року уклала договір оренди спірної земельної ділянки з ФГ «Скорук М.А.». З урахуванням зазначеного та на підставі статей 15, 16, 203, 215 Цивільного кодексу України, частини другої статті 15, статті 33 Закону України «Про оренду землі» ПП «Таврія» вважає що договір оренди земельної ділянки, укладений 26 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ФГ „Скорук М.А.", повинен бути визнаний недійсним, а договір укладений 09.02.2007 року між ПП «Таврія» та ОСОБА_3 повинен бути поновленим із встановленням зобов'язання для ОСОБА_3 вчинити дії щодо укладення з позивачем додаткової угоди.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року позовні вимоги ПП «Таврія» задоволені.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 8,1219 га, укладений 26 березня 2012 року між ФГ „Скорук М.А." та ОСОБА_3

Визнано договір оренди земельної ділянки площею 8,1219 га, укладений 09 лютого 2007 року між ПП „Таврія" та ОСОБА_3, поновленим.

Зобов'язано ОСОБА_3 вчинити дії щодо укладення з ПП „Таврія" додаткової угоди.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ФГ „Скорук М.А." на користь ПП „Таврія", витрати по сплаті судового збору по 172,05 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ФГ «Скорук М.А.» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Так апелянт вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі наданих йому повноважень, оскільки зобов'язувати власника землі, якщо він не бажає цього робити, укладати додаткову угоду не входить до повноважень суду.

Крім того підстави для визнання договору оренди земельної ділянки від 26.03.2012 року укладеного між апелянтом та ОСОБА_3 відсутні, так як даний договір пройшов державну реєстрацію в органах державної влади і підстав для відмови у проведенні якої не було. Суд не звернув уваги на той факт, що договір оренди земельної ділянки від 09.02.2007 року укладений між відповідачем та ПП «Таврія» закінчився 23.03.2012 року, і саме з цього часу позивач втратив статус орендаря.

Апелянт також зазначає, що суд ухваливши рішення, яке є офіційним документом, залишив позивача у залежності як від власника землі ОСОБА_3, щоб остання підписала додаткову угоду та від органів юстиції - реєстраційних служб, щоб останні зареєстрували йому право оренди, що в свою чергу зробити не можливо, оскільки договір оренди від 09.02.2007 року містить застарілі умови оренди, які не відповідають вимогам чинного законодавства, а саме ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» станом на час ухвалення рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ФГ «Скорук М.А.» не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка загальною площею 8,1219 га, розташована в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 3 березня 2006 року з цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

09 лютого 2007 року між ПП «Таврія» та ОСОБА_3 укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 8,1219 га строком на п'ять років починаючи від дня його державної реєстрації, яка була здійснена 23.03.2007 року у Нікопольському відділі ДРФ центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель зроблено запис за № 88 (а.с. 5).

10 лютого 2012 року ПП «Таврія», маючи намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди на новий строк, направило ОСОБА_3 лист-повідомлення № 44 та проект додаткової угоди до нього (а.с. 7, 8).

ОСОБА_3 протягом одного місяця після закінчення строку дії вказаного договору оренди з листом щодо заперечення в поновленні цього договору до ПП «Таврія» не зверталась.

26 березня 2012 року ОСОБА_3 уклала договір оренди зазначеної земельної ділянки з ФГ «Скорук М.А.» строком на 5 років з дня реєстрації цього договору. Зазначений договір оренди зареєстрований у відділі Державного комітету земельних ресурсів у Нікопольському районі Дніпропетровської області 27 березня 2012 року за № 04090 (а.с. 43-44).

Вважаючи, що переважне право ПП «Таврія» на укладення договору оренди на новий строк було порушено, позивач звернувся до суду за його захистом. Крім того, ПП «Таврія» зазначало про те, що договір оренди від 26 березня 2012 року між ОСОБА_3 та Фермерським господарством «Скорук М.А.» є недійсним через недодержання при його укладенні вимог статті 15 Закону України «Про оренду землі»

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, виходив із того, що ПП «Таврія» має переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк у порядку статті 33 Закону України «Про оренду землі» та що це порушене право підлягає захисту шляхом визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_3 та ФГ «Скорук М.А.», відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України та частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі».

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина друга статті 16 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом про захист свого порушеного права на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк, ПП «Таврія» посилалось на невизнання орендодавцем його переважного права, передбаченого статтею 33 Закону України «Про оренду землі», унаслідок чого останнім було укладено договір оренди цієї самої земельної ділянки з іншим орендарем та невідповідність оспорюваного договору оренди ч.2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі».

Частиною четвертою статті 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Так, у частинах першій - п'ятій статті 33 цього Закону передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, установлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і за відсутності заперечень приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Ці положення узгоджуються із загальною нормою ч.1 ст. 777 ЦК України, у якій законодавець закріпив переважне право наймача, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, після спливу строку договору на укладення договору найму на новий строк та передбачив певну процедуру здійснення цього права.

Крім того, стаття 764 ЦК України передбачає можливість поновлення договору найму, яка зводиться по суті до автоматичного продовження попередніх договірних відносин на той самий строк без укладення нового договору за умови, що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку дії договору найму та немає заперечень наймодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору.

Стаття 33 Закону України «Про оренду землі» фактично об'єднує два випадки пролонгації договору оренди.

Отже, реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін.

Як вбачається з матеріалів справи а саме п 2.5 договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_3 та ПП «Таврія», передбачалось, що після закінчення строку дії цього договору орендар має переважне право на його поновлення на новий строк.

Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦК України, буде порушене, зокрема, в разі укладення договору оренди з новим орендарем при отриманні письмового повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право.

З матеріалів справи вбачається, що ПП «Таврія» 10.02.2012 року тобто за місяць до закінчення строку договору до 23.03.2012 року скористалась своїм переважним правом на укладення договору оренди на новий строк та направило ОСОБА_3 лист-повідомлення № 44 разом із проектом додаткової угоди до нього. При цьому зазначивши, що ПП «Таврія» має готовність розглянути пропозиції орендодавця, зауважень щодо умов договору та додаткової угоди до нього. /а.с.7, Т.1/

ОСОБА_3, в свою чергу, протягом одного місяця після закінчення строку дії вказаного договору оренди з листом щодо заперечення в поновленні цього договору до ПП «Таврія» не зверталась, а отже погодилась з пролонгацією дії договору оренди належної їй земельної ділянки з ПП «Таврія» на новий термін.

Крім того, матеріалами справи встановлено та не спростовано в суді апеляційної інстанції, ПП «Таврія» належним чином виконувала умови договору оренди від 09.02.2007 року та дотрималось строків і процедури повідомлення про намір реалізувати своє переважне право на поновлення договору оренди на новий строк, не надіслання орендодавцем у встановлений законом строк відмови в поновленні договору оренди на новий строк та укладення орендодавцем договору оренди з іншим орендарем на таких самих умовах, які запропоновані ПП «Таврія», є підставою для визнання недійсним укладеного нею договору оренди земельної ділянки, яка раніше перебувала в оренді в позивача, що цілком узгоджується з правовою позицією викладеною у Постановах Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року справи №6-219цс14, №6-10цс15 від 18 березня 2015 року справи № 6-3цс15, №6-4цс15 та 15 квітня 2015 року по справі №6-55цс15.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_3 не отримувала від позивача вищезазначене повідомлення разом із проектом додаткової угоди до нього, колегія суддів відхиляє оскільки, відповідно до списку громадян, яким поштою відправлені відповідні листи - повідомлення та проекти додаткової угоди від 10.02.2012 року, вбачається, що вказані документи були здані до поштового відділення у кількості 28 листів 13.02.2012 року, для направлення визначеним адресатів, в тому числі і ОСОБА_3 /а.с. 15/ Доводи апеляційної скарги, стосовно того, що суд першої інстанції вийшов за межі наданих йому повноважень, оскільки зобов'язувати власника землі, якщо він не бажає цього робити, укладати додаткову угоду не входить до повноважень суду. Колегією суддів відхиляються оскільки спростовуються вищевикладеним, а саме порушенням з боку відповідача ОСОБА_3 умов договору оренди від 09.02.2007 року та приписів ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

При цьому колегія суддів зазначає, що запропонований ПП «Таврія» ОСОБА_3 проект додаткової угоди не погіршує умови раніше укладеного між сторонами договору, а також ніяким чином не погіршує положення останньої в порівнянні з умовами викладеними в договорі оренди укладеного між ОСОБА_3 та ФГ «Скорук М.А.»

Колегією суддів відхиляються і посилання апелянта на те, що договір оренди земельної ділянки від 09.02.2007 року укладений між відповідачем та ПП «Таврія» закінчився 23.03.2012 року, і саме з цього часу позивач втратив статус орендаря, як безпідставне, оскільки як зазначалось вище ПП «Таврія» продовжувало користуватись земельною ділянкою, що належить ОСОБА_3, після закінчення строку договору, а від орендодавця на адресу орендаря ніяких заперечень, у поновленні договору оренди земельної ділянки на новий строк протягом місяця після закінчення строку договору не надходило, то договір оренди укладений між позивачем та ПП «Таврія» слід вважати поновленим на той самий строк та на тих самих умовах, що в свою чергу відповідає приписам ч.6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Що стосується доводів викладених в апеляційній скарзі стосовно того, що оскаржуваним рішенням суду позивач поставлений в залежність, як від ОСОБА_3 так і від органів юстиції - реєстраційних служб, щоб останні зареєстрували йому право оренди, що в свою чергу зробити не можливо, оскільки договір оренди від 09.02.2007 року містить застарілі умови оренди, які не відповідають вимогам чинного законодавства, а саме ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» станом на час ухвалення рішення, то вони не заслуговують на увагу оскільки не ґрунтуються на законі.

Так, 01.01.2013 року відбулися зміни у законодавстві стосовно реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Тож відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17.10.2013 року, на даний час державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру прав проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Проте відповідно до ч.4 ст.З Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

З урахуванням зазначеного реєстрація договору оренди земельної ділянки від 09.02.2007 року, укладеного між ОСОБА_3 та ПП «Таврія», є дійсною, оскільки станом на дату реєстрацію відповідала всім вимогам чинного законодавства.

Колегією суддів відхиляються, як безпідставі посилання апелянта, на те що суд першої інстанції своїм рішенням зобов'язав ОСОБА_3 укласти додаткову угоду строком на 5 років, оскільки зазначене суперечить самому рішенню оскільки в ньому ідеться про зобов'язання ОСОБА_3 вчинити дії щодо укладення з ПП «Таврія» додаткової угоди.

Наведені доводи апелянта не спростовують і висновків суду першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, стосовно того, що договір оренди земельної ділянки укладений між ОСОБА_3 та ФГ «Скорук М.А.» не відповідає вимоги ст. 15 Закону України «Про оренду землі».

Так відповідно до 15 Закону України «Про оренду землі» однією із істотних умов договору оренди землі є об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки)невід'ємною частиною договору оренди є акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Як встановлено в суді першої та не спростовано у суді апеляційної інстанції встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) до підписання договору оренди між ФГ „Скорук М.А." та ОСОБА_3 не здійснювалося, тому на момент укладання та реєстрації даного договору була відсутня невід'ємна його частина, а саме, акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а отже місце розташування земельної ділянки, яка є істотною умовою договору, не була встановлена.

Згідно ч. 2 ст. 15 Закону України „Про оренду землі" відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для відмови в державній реєстрації та визнання договору оренди недійсним.

Колегією суддів відхиляються і доводи апеляційної скарги в частині не доведення позивачем факту подальшого користування спірною земельною ділянкою на протязі місяця після закінчення строку дії договору оренди, тобто після 23.03.2012 року, оскільки всупереч ст. ст.10,60 ЦПК України апелянтом не надано суду допустимих та належних доказів, які б підтверджували зворотне чи доводили, що саме ФГ «Скорук М.А.», з березня 2012 року, користуються спірною земельною ділянкою.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.1ч.1 ст. 312, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Скорук Максим Анатолійович» - відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: