Справа № 367/7429/14 Головуючий у І інстанції Линник В.Я.
Провадження № 22-ц/780/1699/15 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 1 08.07.2015
УХВАЛА

Іменем України

08 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Мережко М.В., Данілова О.М.,

при секретарі: Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2015 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс» до ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування майна,-

ВСТАНОВИЛА:

До суду надійшов зазначений вище позов, який позивач мотивує тим, що 15.09.2009р. рішенням Ірпінського міського суду Київської області за ОСОБА_2 визнано право власності на нежилі приміщення № 172 (17, 4 кв.м), № 173 (14, 0 кв.м), № 174 (14,5 кв.м), № 175 (21,7 кв.м), № 176 (19,7 кв.м), № 177 (19,5 кв.м), № 221 (12,8 кв.м), що знаходяться у АДРЕСА_1 як на відокремлений об'єкт права власності №17.

На момент винесення вказаного вище рішення зазначене нерухоме майно належало ТОВ «Ріелторі Плюс» на праві власності. В той же час, використовуючи наведене рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15.09.2009 р., ОСОБА_2 зареєструвала право власності на окреслені вище об'єкти нерухомого майна за собою.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16.10.2013р. рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15.09.2009р. залишено без змін.

Проте, за результатами перегляду справи № 2-1209/2009 у касаційному порядку, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.03.2014 р. було скасовано ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16.10.2013 р. та рішення Ірпінського міського суду від 15.09.2009 р., а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Позивач наполягає, що за таких умов, законні підстави утримання зазначених об'єктів нерухомого майна ОСОБА_2 на сьогоднішній день відсутні, тому таке майно має бути витребувано у відповідача як незаконного володільця.

Просив суд визнати за ТОВ «Ріелторі Плюс» право власності на нежилі приміщення № 172 (17, 4 кв.м), № 173 (14, 0 кв.м), № 174 (14,5 кв.м), № 175 (21,7 кв.м), № 176 (19,7 кв.м), № 177 (19,5 кв.м), № 221 (12,8 кв.м), загальною площею 119,6 кв.м., що знаходяться у АДРЕСА_1 як на відокремлений об'єкт права власності № 17; Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та передати ТОВ «Ріелторі Плюс» нежилі приміщення № 172 (17, 4 кв.м), № 173 (14, 0 кв.м), № 174 (14,5 кв.м), № 175 (21,7 кв.м), № 176 (19,7 кв.м), № 177 (19,5 кв.м), № 221 (12,8 кв.м), загальною площею 119,6 кв.м, що знаходяться у АДРЕСА_1 як на відокремлений об'єкт права власності № 17.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2015 року відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс» до ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування майна.

Не погоджуючись із висновками, наведеними в рішенні суду першої інстанції, апелянт звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішенні і задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Встановлено, що 06.03.2008 р. між сторонами був укладений договір № 08/2008 про фінансування будівництва.

Відповідно до п. 2.1 даного договору ОСОБА_2 взяла на себе зобов'язання профінансувати будівництво частини Торгівельного центру за адресою АДРЕСА_1, будівництво якого здійснюється у відповідності з проектно-кошторисною документацією, а ТОВ «Ріелторі Плюс» зобов'язався побудувати об'єкт та передати позивачу об'єкт фінансування.

ОСОБА_2 в повному обсязі було профінансовано об'єкт будівництва та сплачені ТОВ «Ріелторі Плюс» кошти в сумі 727 200,00 грн. Згідно Договору за ОСОБА_2 закріплюються нежитлові приміщення загальною площею 120 кв.м, які розташовані на третьому поверсі об'єкту фінансування.

15.09.2008 р. сторонами було підписано акт прийому-передачу об'єкта фінансування до Договору про фінансування будівництва від 06.03.08 № 08/2008, згідно якого ТОВ «Ріелторі Плюс» передав, а ОСОБА_2 прийняла відповідно до технічного паспорту БТІ від 13.09.2008 року об'єкт фінансування, а саме нежитлове приміщення в Торгівельному центрі, № 172 (17, 4 кв.м), № 173 (14, 0 кв.м), № 174 (14,5 кв.м), № 175 (21,7 кв.м), № 176 (19,7 кв.м), № 177 (19,5 кв.м), № 221 (12,8 кв.м), загальною площею 119,6 кв.м., що знаходяться у АДРЕСА_1 як на відокремлений об'єкт права власності № 17; Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та передати ТОВ «Ріелторі Плюс» нежилі приміщення № 172 (17, 4 кв.м), № 173 (14, 0 кв.м), № 174 (14,5 кв.м), № 175 (21,7 кв.м), № 176 (19,7 кв.м), № 177 (19,5 кв.м), № 221 (12,8 кв.м), загальною площею 119,6 кв.м, що знаходяться у АДРЕСА_1 як на відокремлений об'єкт права власності № 17.

На підставі заяви ТОВ «Ріелторі Плюс», рішенням виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області від 18.11.08 № 544 "Про оформлення права власності за інвесторами торговельного центру по АДРЕСА_1», нежитлові приміщення, розташовані на третьому поверсі, виділено в окремий об'єкт права власності та присвоєно йому № 17 в Торгівельному центрі, що знаходиться в АДРЕСА_1, а також доручено КП КОР «Ірпінське БТІ» оформити та видати свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення за № 17 загальною площею 119,6 кв.м на ім'я ОСОБА_2

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» об'єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, а також майнові права.

Згідно з п. 5 ст. 7 цього Закону інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій.

Згідно з ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Застосувавши зазначене законодавство, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог позивача, з такою позицією, погоджується колегія суддів.

Так, колегія суддів встановила, що ні позивачем (у першій інстанції), а ні до колегії суддів, не надано доказів того, що саме йому належить спірне нерухоме майно, а відповідач незаконно та без відповідної на те правової підстави заволоділа таким майном.

Так, колегія суддів вважає принциповим доказом, що відповідачем по справі, в повному обсязі було профінансовано об'єкт будівництва та сплачено грошові кошти, що свідчить про виконання нею умов договору про фінансування, а отже вона, як інвестор, має право на об'єкт інвестицій, тобто приміщення № 172 (17, 4 кв.м), № 173 (14, 0 кв.м), № 174 (14,5 кв.м), № 175 (21,7 кв.м), № 176 (19,7 кв.м), № 177 (19,5 кв.м), № 221 (12,8 кв.м), загальною площею 119,6 кв.м, що знаходяться у АДРЕСА_1.

Так, колегія суддів встановила, що з матеріалів справи вбачається, що відповідачка має правовстановлюючий документ, а саме витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про її право власності на спірний об'єкт № 17 що знаходяться у АДРЕСА_1 (а.с.73-74).

Зазначений доказ свідчить про неможливість визнання права власності на спірний об'єкт за позивачем-апелянтом, так як відповідачка має право власності на зазначений об'єкт.

Таким чином, відповідач на законних підставах користується зазначеними вище приміщеннями.

Колегія суддів не бере до уваги витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 72), оскільки з нього не вбачається, що позивач є власником саме спірних нежитлових приміщень. З цього доказу тільки вбачається реєстрація об'єкту за адресою АДРЕСА_1, натомість відсутні приміщення, з яких воно складається, їх площа, грошова вартість та правовий статус об'єкта.

Крім того, колегія суддів звертає свою увагу на те, що відсутній оригінал зазначеного документа та його місцезнаходження, згідно з поясненнями сторін, не встановлено.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Ст. 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами ст. 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

На час укладення сторонами договору про фінансування будівництва правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися Законами України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та «Про інвестиційну діяльність».

Порядок оформлення права власності на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкту до експлуатації визначено зазначеними нормами.

Враховуючи, що забудовник відповідно до умов договору інвестування передав за актом ОСОБА_2 нежитлові приміщення та звернувся до виконавчого комітету із заявою про оформлення права власності за інвесторами, а виконавчий комітет ухвалив рішення про оформлення права власності за інвесторами, доводи позивача про необхідність захисту своїх прав шляхом визнання за ними права власності на спірне майно на підставі ст. 392 ЦК України не можна визнати обґрунтованим.

З огляду на викладене необґрунтованими та безпідставними є доводи позивача про порушення його прав та законних інтересів, яке виявилось у безпідставному вибутті належного ТОВ «Ріелторі Плюс» майна із власності останнього.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Крім зазначеного, колегія суддів також бере до уваги й судову практику, що мала місце під час розгляду зазначеної категорії справ, а саме ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року, яка приєднана до матеріалів справи, апеляційну скаргу ТОВ «Ріелторі Плюс» відхилено, а рішення Ірпінського міського суду від 11 грудня 2014 року про відмову у задоволенні аналогічного позову, залишено без змін.

Так, згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, рішення Ірпінського міського суду від 11 грудня 2014 року про відмову у задоволенні позову ТОВ «Ріелторі Плюс» до ОСОБА_3 про визнання права власності та витребування майна набрало законної сили та є джерелом доказів, передбачених вимогами ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

«Відмовляючи в задоволенні позову ТОВ «Ріелторі Плюс» про визнання права власності та витребування майна, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено договір про фінансування будівництва, за умовами якого ОСОБА_3 взяла на себе зобов'язання профінансувати будівництво частини торгівельного центру, а ТОВ «Рієлторі Плюс» зобов'язався побудувати об'єкт та передати відповідачу об'єкт фінансування, ОСОБА_3 в повному обсязі профінансувала об'єкт будівництва та сторонами було підписано акт прийому-передачі спірних нежитлових приміщень, однак ТОВ «Рієлторі Плюс» зареєструвало за собою право власності на нерухоме майно. Посилаючись на вимоги ст. ст. 392, 387 ЦК України, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано доказів того, що відповідачем не визнається право власності позивача на спірні об'єкти нерухомості та що позивачем втрачено документ, який засвідчує його право власності на це майно, а також що такі об'єкти нерухомості перебувають у володінні відповідача.»

Обставини та докази, які були встановлені в судовому засіданні під час розгляду по суті позову та під час розгляду апеляційної скарги повністю підтверджують недоведеність ні позову апелянта, а ні обґрунтованість апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс» відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: