Справа № 2-141/2007 Провадження № 22-ц/772/1397/2015Головуючий в суді першої інстанції Вавшко В.С.
Категорія 47Доповідач Медяний В. М.
У Х В А Л А

Апеляційного суду Вінницької області

від "18" травня 2015 р.

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі :

Головуючого: Медяного В.М.,

Суддів : Копаничук С.Г., Жданкіна В.В.,

при секретарі : Агеєвій Г.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування земельною ділянкою та виділення частки в натурі,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 15 січня 2007 року, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2007 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування земельною ділянкою та виділення частки в натурі.

Посилається на те, що згідно рішення виконкому Вінницької міської ради №422 від 29.05.1997 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було виділено в постійне користування земельну ділянку площею 1000 кв.м., розташовану в АДРЕСА_1.

Згідно договору купівлі-продажу в 1999 році ОСОБА_6 продав належну йому частку будинковолодіння ОСОБА_7, який в свою чергу в 2005 році подарував 29/100 часток вказаного житлового будинку ОСОБА_2 Таким чином даний будинок знаходиться в користуванні сторін у справі. Проте, ОСОБА_2 бажав приватизувати належну йому частку будинковолодіння, у зв'язку з чим просив суд встановити порядок користування спірною земельною ділянкою відповідно до кадастрового плану, виготовленого Подільським державним підприємством геодезії, картографії та кадастру від 04.12.2006 року, виділивши йому в користування земельну ділянку загальною площею 0,0103 га, що позначена на кадастровому плані як Зона №1 та зафарбована зеленим кольором, а відповідачу виділити в користування земельну ділянку загальною площею 0,0577 га, що позначена на кадастровому плані Зоною №2 та замальована жовтим кольором. Земельну ділянку площею 0,0187 га, що позначена на кадастровому плані Зона №3 та зафарбована рожевим кольором просив залишити у їх спільному користуванні.

Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 15 січня 2007 року позов ОСОБА_2 задоволено. Встановлено порядок користування земельною ділянкою, загальною площею 0,0867 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 відповідно до кадастрового плану, виготовленого Подільським державним підприємством геодезії, картографії та кадастру 04.12.2006 року, виділивши ОСОБА_2 в особисте користування земельну ділянку площею 0,0103 га, що позначена на кадастровому плані Зоною №1 та замальована зеленим кольором, в тому числі: під будівлями 0,0036 га; під двором 0,067 га.

Відповідачу ОСОБА_3 виділено в особисте користування земельну ділянку площею 0,0577 га, що позначена на кадастровому плані Зоною №2 та замальована жовтим кольором, в тому числі: під будівлями 0,0145 га, під ріллею 0,0041 га, під двором 0,0170 га, під садом 0,0221 га.

Земельну ділянку площею 0,0187 га, що позначена на кадастровому плані Зоною №3 та замальована рожевим кольором залишено в спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.26 -27).

В апеляційній скарзі особи, які не брали участі у справі - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять рішення суду першої інстанції від 15 січня 2007 року в частині залишення в спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0187 га, що позначена кадастровому плані Зоною №3, замальованою рожевим кольором - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в цій частині відмовити. Зазначають, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим через порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції скаржники ОСОБА_5, ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_8,. апеляційну скаргу повністю підтримали та просили суд її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_9 та представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_10 апеляційну скаргу не визнали та заперечили проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість. Просили рішення залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що позивачу на підставі Реєстраційного посвідчення від 23.11.2005 року, виданого на підставі договору дарування від 15.11.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І. в реєстрі за №4192 належить 29/100 часток будинковолодіння АДРЕСА_1.

Відповідачу ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва НОМЕР_1 про право особистої власності на будівлю від 28.07.1989 року належить 71/100 частин вказаного будинковолодіння.

Рішенням виконкому Вінницької міської ради депутатів трудящих №422 від 29.05.1997 року попередньому власнику частини будинковолодіння ОСОБА_6 та відповідачу ОСОБА_3 в постійне спільне користування була надана земельна ділянка площею 1000 кв.м. по АДРЕСА_1.

Згідно кадастрового плану на день розгляду справи загальний розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок АДРЕСА_1 складає 867 кв.м.

Згідно кадастрового плану у фактичному користуванні позивача перебуває земельна ділянка площею 0,0103 га, що позначена на кадастровому плані Зоною №1 та замальована зеленим кольором. Відповідач фактично користується земельною ділянкою, площею 0,0577 га, що позначена на кадастровому плані Зоною №2 та замальована жовтим кольором. Земельна ділянка площею 0,0187 га, що позначена на кадастровому плані Зоною 3 та замальована рожевим кольором знаходиться у спільному користуванні сторін.

Таким чином, суд першої інстанції, враховуючи те, що сторони правомірно користуються земельною ділянкою на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради депутатів трудящих від 29.05.1997 року за №422, згідно з порядком, який відображений в кадастровому плані, будь-яких спірних питань з приводу саме такого порядку користування у сторін та суміжних землекористувачів не виникає, тому прийшов до висновку про задоволення позову та встановлення порядку користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 відповідно до кадастрового плану, виготовленого Подільським державним підприємством геодезії, картографії та кадастру 04.12.2006 року.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно з'ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об'єктивний склад, права та обов'язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а основні доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

Так, частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до п.7 Перехідних положень ЗК України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що сторони у справі правомірно користуються земельною ділянкою за вищевказаною адресою на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради депутатів трудящих від 29.05.1997 року за № 422.

Так встановлено, що згідно кадастрового плану у фактичному користуванні позивача перебуває земельна ділянка площею 0,0103 га, що позначена на кадастровому плані Зоною № 1 та замальована зеленим кольором. Відповідач фактично користується земельною ділянкою площею 0,0577 га., що позначена на кадастровому плані Зоною № 2 та замальована жовтим кольором. Земельна ділянка площею 0,0187 га, що позначена на кадастровому плані Зоною № 3 та замальована рожевим кольором знаходиться у спільному користуванні сторін.

Згідно ст.38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.

Відповідно до ст.92 ЗК України право постійного користування - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Згідно ст.95 ЗК України землекористувач має право самостійно господарювати на землі. Тобто має право на встановлення окремого користування частиною земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки у спільній земельній ділянці. Дана норма судом застосовується відповідно до ч. 1 ст.8 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.120 ЗК України при переході права власності на будівлю або споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що сторони користуються земельною ділянкою згідно з порядком, який відображений в кадастровому плані та будь-яких спірних питань з приводу саме такого порядку користування у сторін та суміжних землекористувачів не виникає , а тому вирішив ухвалити рішення про задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, особи які не брали участі у справі апелянти ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вважають, що суд даним рішенням вирішив питання про їх права та обов'язки, оскільки судом не було враховано, що вони являються власниками сусідніх із сторонами у справі домоволодінь, а тому на земельній ділянці, що перейшла у спільне користування сторін у справі знаходиться водопровід ОСОБА_4 і на ній існує проїзд загального користування.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що проїзд площею 0,0187 га є проїздом до пяти будинковолодінь та проїздом загального користування, оскільки дані твердження спростовуються даними інвентарної справи на будинковлодіння по АДРЕСА_1 та наявним у справі протоколом погодження меж, де даний проїзд відмічений саме як проїзд саме до будинку ОСОБА_3 Колегія суддів звертає увагу на те, що у даному протоколі погодження меж проставлені підписи яки і ОСОБА_5 так і ОСОБА_4, а також спростовується рішеннями міської ради.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалювалось при наявності рішення Вінницької міської ради № 369 від 22.09.2006 р. про надання дозволу ОСОБА_3, ОСОБА_13 та ОСОБА_2 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,1634 га та в межах ліміту площі земельної ділянки, яка надана у користування згідно рішення № 422 та 423 від 29.05.1997р.

Зокрема, до земельної ділянки площею 0,1634, яка відводилась за дозволом міської ради та щодо якої був розроблений проект відведення, увійшла земельна ділянка площею 0,0767 га для будівництва і обслуговування жилого будинку з виділенням в окреме будинковолодіння ОСОБА_13 та земельна ділянка для будівництва жилого будинку площею 0,0867 га у спільну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (0,0767 + 0,0867 = 0,1634).

Даний дозвіл на відведення землі видавався з врахуванням рішення № 422 від 29.05.1997р., яким за даним будинковолодінням закріплено земельну ділянку площею 0,1373 га.

У проекті землеустрою також є посилання на рішення № 423 від 29.05.1997р.

Проте, на схематичному плані з інвентарної справи на будинковолодіння по АДРЕСА_1 видно, що фактичне землекористування становило саме 0,1712 га.

Питання розподілу вирішувалось лише щодо земельної ділянки площею 0,0867 га на підставі вже розробленого проекту землеустрою земельною ділянки, який пройшов погодження із міським управлінням земельних ресурсів, управлінням екології та природних ресурсів, держаної санітарної служби, управлінням містобудування та архітектури (акт обстеження земельної ділянки на підставі дозволу міської ради від 10.10.2006 р.)

Таким чином, вирішуючи питання розподілу земельної ділянки суд першої інстанції керувався тим, що здійснює розподіл лише в рамках вже виділеної у користування земельної ділянки за рішеннями міської ради для даного будинковолодіння. При цьому, суд не виходив за межі вже виділеної земельної ділянки та встановлював порядок користування між особами, яким дану земельну ділянку надано самою міською радою.

Колегія суддів вважає, що апелянтами не надано належних та допустимих доказів того, що містобудівною документацією на місцевому рівні передбачено даний проїзд як проїзд загального користування. При цьому проектна організація при розроблення проекту керувалась даними розподілу 81-го будівельного кварталу з матеріалів наданих БТІ, з яких вбачалось закріплення даної земельної ділянки саме за будинковолодінням АДРЕСА_1.

Також не можна зробити висновок про те, чи проходить водяна труба саме на зазначеній ділянці, оскільки колегією суддів встановлено, що дане питання є об'єктом розгляду суду у іншій цивільній справі про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку.

Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів переконана, що твердження апелянтів про те, що рішення суду порушує їхні права та інтереси спростовуються наявними у справі та дослідженими судом доказами. Апелянти не надали суду достатніх та належних доказів на підтвердження того, що даним судовим рішенням у справі суд вирішив питання про їх права та обов'язки. В такому разі ними невірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки земельна ділянка, щодо якої у апелянтів є інтерес, виділена сторонам у справі не судовим рішенням та право користування виникло не з судового рішення, а з вищенаведених рішень міської ради. У разі незгоди з ними апелянти не позбавлені можливості оскаржити саме їх.

Колегія суддів звертає також увагу і на те, що скасування судового рішення не відміняє рішень міської ради, якими спірну земельну ділянку для будівництва жилого будинку площею 0,0867 га надано у спільну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Не погоджується колегія суддів і з твердженнями апелянтів про начебто підробку протоколу погодження меж, оскільки в його оригіналі відсутні будь-які ознаки підробки та дописки.

Інші доводи апеляційної скарги, що наведені на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим районним судом по справі рішенням та його суб'єктивної переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що посилання скаржників на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом застосування норм матеріального та процесуального права є безпідставним, не обґрунтованим та таким, що суперечить вимогам Закону та матеріалам справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 303, 307, 308, 313-315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 15 січня 2007 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:підпис. В.М. Медяний

Судді:підписи. С.Г. Копаничук

В.В. Жданкін

Згідно з оригіналом.

Суддя: В.М. Медяний