У Х В А Л А

4 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І.,Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду Житомирської області від 2 лютого 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди,

встановила:

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 28 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Визнано недостовірною інформацію про ОСОБА_4, розповсюджену ОСОБА_5, зобов'язано ОСОБА_5 спростувати вказану інформацію у спосіб, аналогічний способу її поширення відповідачем.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 253 грн 60 коп. судового збору, а всього - 1 253 грн 60 коп.

В решті позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 2 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Апеляційного суду Житомирської області від 2 лютого 2015 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення Апеляційного суду Житомирської області від 2 лютого 2015 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року та залишити в силі рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 листопада 2014 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, а саме: статей 212-215, 303, 316 ЦПК України, а також норм матеріального права, а саме: статей 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, частини 2 статті 30 Закону України «Про інформацію».

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_4 працюючи на посаді директора ДП «Житомирський бронетанковий завод», а також як депутат Житомирської обласної ради, є публічною особою, щодо якої межа допустимої критики є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Крім того, є правильним висновок апеляційного суду про те, що інформація, викладена у листівках, розповсюджених 26 березня 2014 року ОСОБА_5, є його оціночними судженнями, критичною оцінкою певних фактів, вираження суб'єктивної думки і поглядів відповідача, а тому не підлягає спростуванню у судовому порядку.

У наданих для порівняння:

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2016 року суд касаційної інстанції виходив із того, що на день приватизації спірної двокімнатної квартири позивач набув статус особи, яка постановлена за місцем роботи на квартирний облік як така, що незабезпечена житлом (проживає за місцем прописки в гуртожитку), тому зазначені обставини виключають можливість мати право на приватизацію житла в спірній квартирі, де проживають відповідачі та з якої позивач виписався добровільно;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що оскільки доказів, які б достовірно підтверджували факт порушення позивачем законодавства, направленого на протидію та запобігання корупції, перебування у родинних відносинах з особою та використання їх в особистих інтересах, суду відповідачем не надано, то інформація, поширена відповідачем щодо позивача на телеканалі «Інтер» у прямому ефірі, є недостовірною та негативною. Крім того, інформація, яка спростовується, не може визначатись як критика політичного діяча у контексті положень статей 3,4,6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Кабінету Міністрів Ради Європи, оскільки ця інформація не стосується виконання нею функцій такого діяча.

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції виходив із того, що суд формально обмежився посиланням на те, що банком не надано позивачу довідку про відсутність у нього перед банком заборгованості, не звернувши увагу на те, що саме ненадання такої довідки було однією з підстав для звернення до суду із зазначеним позовом, переоцінивши докази, апеляційний суд не вказав які саме норми процесуального законодавства були порушені місцевим судом при їх оцінці, не перевірив та не вказав у своєму рішенні чи не потребує цей спір спеціальних знань для його правильного вирішення та не роз'яснив права сторонам заявити клопотання про призначення відповідної експертизи, не попередив про наслідки вчинення або не вчинення таких процесуальних дій;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що при характеристиці позивача автор статті майже не використовує гіперболи, алегорії або сатиру, які зазвичай застосовуються при наданні критичної оцінки діяльності тієї чи іншої особи. Натомість речення містять багато дієслів та стверджувальних висловів, які вказують на вчинення позивачем тих чи інших протиправних дій та дискредитують його в очах оточуючих, формуючи у них відповідну негативну оцінку його ділових та професійних якостей, а тому фрагменти статті є негативною інформацією, яка подана у формі фактичних тверджень;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що відповідачі не надали доказів достовірної інформації, яка є предметом судового розгляду або вироку суду відносно позивача. Тому позов про визнання інформації недостовірною та зобов'язання її спростувати є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню;

- рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 липня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що є обґрунтованим висновок про визнання негативною та такою, що не відповідає дійсності та порочить честь, гідність й ділову репутацію позивача, інформацію, поширену Генеральною прокуратурою України в листі на ім`я Верховного представника Європейського Союзу з питань закордонних справ і політики безпеки.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами процесуального та матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди про перегляд рішення Апеляційного суду Житомирської області від 2 лютого 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук