Ухвала

іменем україни

02 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Сівер Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: благодійна організація «Благодійний фонд «Християнський», Прогресивна соціалістична партія України, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Сівер Україна» про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на майно, за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 08 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2005 року товариство з обмеженою відповідальністю «Сівер Україна» (далі - ТОВ «Сівер Україна») звернулося до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що рішенням господарського суду м. Києва від 22 липня 2003 року визнано право власності за ТОВ «Сівер-Україна» на приміщення площею 286,3 кв. м та площею 278,4 кв. м, розташовані по АДРЕСА_1, які зазначені на плані Бюро технічної інвентаризації під літерою «А» та раніше належали Благодійній організації «Благодійний Фонд «Християнський» (далі - БО «Благодійний Фонд «Християнський»). Ухвалою господарського суду м. Києва від 22 липня 2003 року на вказані вище приміщення було накладено арешт та заборону на їх відчуження, ці обмеження існували і на момент укладення оспорюваного договору, тому позивач вважає, що в момент укладення договору купівлі-продажу не було додержано вимог, встановлених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, у зв'язку з чим такий договір є недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України.

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, у якій просив визнати його добросовісним набувачем та визнати за ним право власності на спірні приміщення. Вказував, що йому лише під час розгляду справи стало відомо про те, що продавці не мали права відчужувати ці приміщення, а тому, посилаючись на положення ст. 388 ЦК України, вважає себе добросовісним їх набувачем. Заначав, що під час укладання спірного договору він не міг знати, що приміщення перебувають під арештом, на час укладення договору право власності було зареєстроване за продавцями.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2007 року позов ТОВ «Сівер Україна» задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилих приміщень, укладений 27 вересня 2004 року між ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

ОСОБА_7, яка не брала участі у справі у суді першої інстанції і вважала, що таким рішенням порушуються її права, оскаржила його в апеляційному порядку.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 08 травня 2015 року ОСОБА_7 відмовлено у прийнятті апеляційної скарги на підставі ст. 297 ЦПК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції, справу направити на новий розгляд.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_7 у прийнятті апеляційної скарги, апеляційний суд виходив з того, що остання не є стороною договору купівлі-продажу нежилих приміщень, укладеного 27 вересня 2004 року між ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 і ОСОБА_3, та суд не вирішував будь-яких питань про її права та обов'язки

З такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Згідно зі ст. 129 Конституції України, ст. 13 ЦПК України однією із основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Обґрунтовуючи своє право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, ОСОБА_7 вказувала на те, що спірне майно відповідно до ст. 60, ч. 1 ст. 70 СК України є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_3, з яким вона перебуває у зареєстрованому шлюбі, і у разі його поділу частки дружини та чоловіка є рівними.

Апеляційний суд на порушення вимог ч. 1 ст. 292 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, не дав оцінки цим обставинам, належним чином доводів ОСОБА_7 не перевірив та не вирішив, чи порушуються ухваленим рішенням місцевого суду її права та обов'язки як дружини відповідача ОСОБА_3

За таких обставин ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 342 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду для вирішення питання про прийняття апеляційної скарги ОСОБА_7

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 08 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик