Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/3141/15-ц
провадження № 2/369/1768/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.12.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі головуючої судді Ковальчук Л.М., при секретарі Кондратенко М.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору і застосування наслідків недійсності правочину та визнання недійсним договору поруки,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» звернувся із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 29 липня 2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк», правонаступником якого є ВАТ «Електрон банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № KF51126 з додатками та доповненнями, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 200 000 доларів США, з кінцевим строком погашення не пізніше 28 липня 2013 року та сплатою 5 % річних.

Банк виконав свої зобов»язання, надавши ОСОБА_1 кредит в сумі, визначеній кредитним договором, що підтверджується заявою на видачу готівки № 1427_18 від 29 липня 2008 року.

Відповідно до умов кредитного договору № KF51126 від 29 липня 2008 року позичальник ОСОБА_1 зобовязаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, а також можливі штрафні санкції, незалежно від строку зобовязання у разі: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків, щонайменше на один календарний місяць; перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; утворення в позичальника простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами.

У звязку з неналежним виконанням умов кредитного договору банк направляв позичальнику повідомлення вимогу за вих. № 09-3/25601.

В якості забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором № KF51126 від 29 липня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № KF51126/S-2 від 07 липня 2010 року, відповідно до умов якого у порушення боржником своїх зобовязань за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належним чином не виконали своїх зобовязань у відповідності до умов кредитного договору та договору поруки, у звязку з чим мають заборгованість перед банком у розмірі 131033,76 доларів США, що еквівалентно 2 852 054 грн. 88 коп., яка складається із заборгованості по кредиту у розмірі 12393,01 доларів США, що еквівалентно 2 664 542 грн. 26 коп., заборгованості по відсотках 7782,58 доларів США, що еквівалентно 169429 грн. 73 коп.. Нарахована пеня станом на 17 березня 2015 року становить 858,17 доларів США, що еквівалентно 18 682 грн. 69 коп..

Враховуючи викладене, ПАТ «ВіЕс Банк» просив стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № KF51126 від 29 липня 2008 року у розмірі 131033,76 доларів США, що еквівалентно 2 852 654 грн. 88 коп., та понесені судові витрати.

У квітні 2015 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічну позовну заяву до ПАТ «ВіЕс Банк», ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору і застосування наслідків недійсності правочину та визнання недійсним договору поруки.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що 29 липня 2008 року між ним та ВАТ «Електрон банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», було укладено кредитний договір № KF51126, відповідно до умов якого він отримав від банку кредит у розмірі 200 000 доларів США.

У якості забезпечення виконання умов кредитного договору між ПАТ «Фольксбанк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № KF51126/S-2 від 07 липня 2010 року.

Відповідно до умов кредитного договору він, як позичальник, взяв на себе зобовязання повернути основну суму кредиту відповідно до графіків платежів та сплатити відсотки за користування кредитом.

Однак, на момент укладання вказаного кредитного договору № KF51126 від 29 липня 2008 року він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, а також усвідомлювати наслідки вчинених дій, оскільки страждав на тимчасовий психічний розлад.

У відповідності до положень ст. ст. 203, 215, 216, 236 225 ЦК України ОСОБА_1 вважає недійсними укладений ним кредитний договір № KF51126 від 29 липня 2008 року, а також з метою його забезпечення укладений між ПАТ «Фольксбанк» та ОСОБА_2 договір поруки № KF51126/S-2 від 07 липня 2010 року.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати недійсними кредитний договір № KF51126 від 29 липня 2008 року та договір поруки № KF51126/S-2 від 07 липня 2010 року, стягнути з банку понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 28 квітня 2015 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «ВіЕс Банк», ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору і застосування наслідків недійсності правочину та визнання недійсним договору поруки прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором, та обєднано в одне провадження зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 з первісними вимогами ПАТ «ВіЕс Банк».

Ухвалою суду від 04 грудня 2015 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог про застосування наслідків недійсності правочину кредитного договору № KF51126 від 29 липня 2008 року залишено без розгляду на підставі вимог п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

У судовому засіданні представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) ПАТ «ВіЕс Банк» первісний позов підтримав та просив його задовольнити, зустрічний позов не визнав та заперечував проти його задоволення.

У судовому засідання представник відповідача ОСОБА_1 (позивача за зустрічним позовом) первісний позов не визнав та заперечував проти його задоволення, зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити.

У судове засіданні відповідач за первісним та зустрічним позовом ОСОБА_2 не зявилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, зясувавши дійсні обставини та давши оцінку зібраним в справі доказам, дійшов висновку, що первісний позов ПАТ «ВіЕс Банк» не підлягає задоволенню, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29 липня 2008 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», був укладений кредитний договір № KF51126, відповідно до умов п. 1.1. якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 200 000 доларів США строком на 15 років.

Згідно умов п. п. 1.2 1-6 кредитного договору позичальник зобовязався повернути банку основну суму кредиту частинами відповідно до графіку платежів за кредитом, що міститься в додатку № 1 до кредитного договору і є його невідємною частиною, та сплатити проценти за користування кредитом у строки та в порядку, передбачених кредитним договором. Кінцевий строк погашення кредиту встановлено не пізніше 28 липня 2023 року. Проценти за користування кредитом встановлені у розмірі 13,5 % річних. У випадку виникнення простроченої заборгованості за кредитом або частиною кредиту та/або процентами, процент за користування кредитом встановлюється в розмірі 23,5 % річних. Після повного погашення простроченої заборгованості процентна ставка встановлюється в розмірі 13,5 % річних. У випадку виникнення третьої простроченої заборгованості за кредитом або процентами протягом строку кредитування, банк має право встановити проценти за користування кредитом у розмірі 23,5 % річних до повного погашення заборгованості по кредиту. У випадку невиконання умов п. 5.2.9 кредитного договору, процент за користування кредитом встановлюється в розмірі 23,5 % річних, до повного погашення заборгованості за кредитом. Кредит надається позичальнику для споживчих потреб.

Згідно умов п. п. 5.2.1., 5.2.2 кредитного договору позичальник зобовязаний повернути банку отриманий кредит в повному обсязі, в строк та у порядку, встановленому цим договором; сплатити банку проценти за користування кредитом у розмірі та порядку, що встановлені цим договором.

Надання ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 200 000 доларів США, що еквівалентно 968700,00 грн., підтверджується заявою на видачу готівки № 1427_18 від 29 липня 2008 року, копія якої наявна в матеріалах справи.

З метою забезпечення належного виконання зобовязань ОСОБА_1 за кредитним договором № KF51126 від 29 липня 2008 року між ПАТ «Фольксбанк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № KF51126/S-2 від 07 липня 2010 року.

Відповідно до умов п. 1.2. договору поруки поручитель зобовязується відповідати перед кредитором солідарно із боржником в повному обсязі за своєчасне виконання боржником його зобовязань за кредитним договором, а саме: сплатити кредитору заборгованість по кредиту (основний борг) в межах 200 000 доларів США; сплатити кредитору заборгованість по процентах, нарахованих на суму основного боргу, у розмірі 13,5 % річних; сплатити кредитору штрафні санкції згідно кредитного договору № KF51126 від 29 липня 2008 року.

З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № KF51126 від 29 липня 2008 року банк зазначив, що боржник здійснював часткове погашення кредиту, проте допускав системні порушення договору.

Станом на 17 березня 2015 року ОСОБА_1 за кредитним договором № KF51126 від 29 липня 2008 року банком нараховано заборгованість у розмірі 2 852 654 грн. 88 коп., яка складається із заборгованості по кредиту у розмірі 122 393,01 доларів США, що еквівалентно 2 664 542 грн. 46 коп., заборгованості по відсотках 7782,58 доларів США, що еквівалентно 169429 грн. 73 коп., пеня 858,17 доларів США, що еквівалентно 18 682 грн. 69 коп..

Не погоджуючись із позовом банку, ОСОБА_1 заперечував щодо наявної в нього заборгованості за кредитним договором № KF51126 від 29 липня 2008 року, у звязку з чим звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати кредитний договір та договір поруки недійсними на підставі вимог ст. ст. 203, 215, 216, 236, 225 ЦК України, оскільки на момент укладання спірного кредитного договору він не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними через тимчасовий психічний розлад його здоров'я та нервове потрясіння.

На виконання ухвали про витребування доказів суду була надана медична документація з Вишгородської центральної районної лікарні, а саме медична картка амбулаторного хворого ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в якій містяться записи про його стан здоровя.

У судовому засіданні був допитаний лікар-психіатр ОСОБА_3, який підтвердив, що ОСОБА_1 дійсно проходив у нього лікування. Також при огляді медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_1 лікар стверджував, що дану медичну картку вів саме він. Згідно записів у медичній картці хворого ОСОБА_1 лікар зазначив, що у серпні 2008 року ОСОБА_1 двічі був у нього на прийомі і в той час перебував у збудженому стані, був встановлений діагноз: афективний розлад, поточний тяжкий депресивний епізод без психіатричних симптомів.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 надав суду показання, що він знайомий з ОСОБА_1 з 9 класу, разом з ним відвідували спортивну школу. Сам ОСОБА_1 був активною і життєрадісною людиною. Зміни в ОСОБА_1 проявились у 2004-2005 роках у вигляді депресивного стану. Він був агресивним, не бачив сенсу життя. В такому стані він перебував приблизно 3-4 роки.

Батько ОСОБА_1 ОСОБА_5, який був допитаний як свідок в своїх показаннях зазначив, що його син був спортсменом, активною людиною. Під час перебування у стані вагітності його дружини він помітив в синові хвилювання, страх. Потім ОСОБА_1 замкнувся в собі, нічого не розповідав. Після народження дитини він також замкнувся в собі, став неадекватним, почав худнути. У 2008 році у ОСОБА_1 спостерігались спалахи активності: «казав, що буде будувати цегляний завод». Свідок зазначив, що ОСОБА_1 проживав разом з ним до 2011 року, і батько бачив, що він ночами не спав.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 надав показання, що з 2004 року він часто спілкувався з ОСОБА_1. Після того, як народилась у нього дочка ОСОБА_6 десь у 2004 році, то ОСОБА_1 перестав цікавитись життям, був пригніченим, відмовлявся від спілкування. Також свідок ОСОБА_6 зазначив суду, що був період, коли ОСОБА_1 йому розповідав, що хоче зайнятись вирощуванням кіз і продавати сир. Свідок ОСОБА_6 памятає, що 29 липня 2008 року ОСОБА_1 був дуже активним, поведінка його була дивною, наміри були нереальні зайнятись електроавтомобілями.

Згідно Висновку судово-психіатричного експерта № 222ц від 28 липня 2015 року, складеного Комунальним закладом Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання» вбачається, що з 2004 року у підекспертного ОСОБА_1 на фоні психогенній розвинувся вперше виражений депресивний стан, який повторювався і в подальшому, часом змінювався на маніакальне збудження. Станом на 29 липня 2008 року і в близький до цього часу період у ОСОБА_1 спостерігався піднесений неадекватно обставинам настрій, який супроводжувався підвищеною енергійністю, що призводила до гіперактивності, мовного напору та зниженої потреби уві сні. Мала місце втрата соціального гальмування із вираженою відволікаємістю, підвищеною самооцінкою із надоптимістичними ідеями та ідеями величі. Підекспертний мав підвищену схильність робити екстравагантні та непрактичні кроки, бездумно витрачати кошти на фоні порушення звичайної працездатності та соціальної діяльності. Зміна настрою супроводжувалася підвищеною енергійністю за наявністю мовного напору, зниженої потреби уві сні, ідей величі і надмірного оптимізму. Все це відповідає за своїми критеріями поточному епізоду манії при біполярному афективному розладі і має значний вплив на здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_1 в період укладання кредитного договору № KF 51126 від 29 липня 2008 року страждав на біполярний афективний розлад у вигляді манії (МКХ-10; F 31.1) і тому не міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно вимог ст. ст. 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ст. 553 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У відповідності до вимог ст. 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнано судом дійсним. Якщо дійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, який особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та/або не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно вимог ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Відповідно до вимог ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Положеннями п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до вимог статті 145 ЦПК України зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

Згідно положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані в справі докази в їх сукупності, матеріали медичної документації ОСОБА_1, показання свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Висновок судово-психіатричного експерта № 222-ц від 28 липня 2015 року, дійшов висновку, що на час укладання спірного кредитного договору № KF 51126 від 29 липня 2008 року ОСОБА_1 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому на підставі вимог ст. 225 ЦК України кредитний договір № KF 51126 від 29 липня 2008 року підлягає визнанню недійсним.

Згідно вимог ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим кодексом.

Так як суд визнав основне зобовязання недійсним, то відповідно до вимог ст. 548 ЦК України є недійсним й правочин щодо його забезпечення, а саме договір поруки № KF51126/S-2 від 07 липня 2010 року, і тому в цій частині зустрічний позов підлягає задоволенню.

Враховуючи, що судом було встановлено, що спірний кредитний договір є недійсним, то вимоги позивача за первісним позовом не підлягають задоволенню.

За таких обставин суд відмовляє у задоволенні первісного позову ПАТ «ВіЕс Банк» та задовольняє вимоги зустрічного позову в повному обсязі.

Керуючись вимогами п. п. 8, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 6 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. ст. 15, 215, 225, 236, 525, 526, 548, 553, 554, 611, 1052 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним Кредитний договір № КF 51126, укладений 29 липня 2008 року між ОСОБА_1 і Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк».

Визнати недійсним Договір поруки № КF 51126/S-2, укладений 07 липня 2010 року між ОСОБА_2 і Публічним акціонерним товариством «Фольксбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк».

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду або шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в разі відсутності в судовому засіданні осіб, які брали участь у справі, під час проголошення судового рішення.

Суддя Ковальчук Л.М.