1Справа № 335/8947/14-ц 2/335/96/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Апаллонової Ю.В.., при секретарі Кудряшовій Ю.І. за участю позивача: ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа ОСББ "Ластівка- Запоріжжя" про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частину квартири,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання права власності на ? квартири АДРЕСА_1, загальною площею 57,1 кв.м., про визнання об'єктом нерухомості і об'єктом права спільної сумісної власності садового будинку, розташованого на земельній ділянці для садівництва площею 0,10 га, що знаходиться на території Тернівської сільської ради (ОК"Губенське") право власності на яку оформлене Державним актом на право приватної власності на землю серії ЗП № 00004 000854 від 19.01.1995 р.

У процесі слухання справи 21.10.2014 року ОСОБА_1 відмовилася від частини позовних вимог про визнання об'єктом нерухомості і об'єктом права спільної сумісної власності садового будинку, розташованого на земельній ділянці для садівництва площею 0,10 га, що знаходиться на території Тернівської сільської ради (ОК"Губенське") право власності на яку оформлене Державним актом на право приватної власності на землю серії ЗП № 00004 000854 від 19.01.1995 р. і ухвалою суду від 21.10.2014 року прийнята відмова від цих позовних вимог і в цій частині вимог провадження у справі закрито.

Остаточно позивач просила суд здійснити поділ спільного майна подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.(а.с.42)

В обґрунтування вимог зазначала, що 10 березня 1989 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Шлюб на час подання цього позову розірвано. Домовленості про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто.

Під час перебування у шлюбі за рахунок спільних коштів набуто таке майно: трикімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 57,11 кв.м, житловою площею 41,6 кв.м., вартістю 225 173,00 грн. Право власності на квартиру не оформлене та не зареєстровано. Згідно з поквартирною карткою за Ф. 17, наймачем вказаної вище квартири зазначено ОСОБА_4. Відповідно до довідки № 8 від 25.02.2014 р., виданої ОСББ "Ластівка-Запоріжжя, що є правонаступником Житлово-будівельного кооперативи ЖБК-3 Заводу "Запоріжсталь", пайовий внесок за квартиру сплачено повністю у липні 1993 року, тобто під час перебування у шлюбі, за рахунок спільних коштів. У зазначеній вище квартирі зареєстровано місце проживання таких осіб: ОСОБА_1 - Позивач, ОСОБА_4 - Відповідач та ОСОБА_5 - син Позивача та Відповідача. У 1991 році, після сплати пайового внеску за рахунок спільних коштів подружжя, позивач з Відповідачем вступили у Садівниче товариство "Губенське".

Посилаючись на норми до ст. 60,69,70 СК України просила суд здійснити поділ спільного майна подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, судові витрати покласти на відповідача. (а.с.42)

У процесі слухання справи до участі у справі в якості третьої особи 27.11.2014 року залучено ОСББ "Ластівка-Запоріжжя", що є правонаступником Житлово-будівельного кооператива ЖБК-3 Заводу "Запоріжсталь".

У судовому засіданні позивач підтримала позов у повному обсязі, просила суд позов задовольнити на викладених у ньому підставах та визнати за нею право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1. Зазначала, що 10.03.1989 року вони з відповідачем одружилися, мешкали з 1988 року по АДРЕСА_2 вдвох з відповідачем, сплачували комунальні послуги, були прописані, сестра відповідача була наймачем. У 1989 році у них народився син. Вони зібрали гроші на квартиру, купили у дочки ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 - по газеті, і якій була об'ява про продаж квартири. Кошти за квартиру віддали ОСОБА_6, а ОСОБА_4 пай вніс у кооператив, вона у цьому участі не брала, цим займався ОСОБА_4 Вона бачила довідку, що ОСОБА_6 виплатив пай за квартиру, вони гроші віддали ОСОБА_6, а кооператив повинен віддати йому цей пай. Пай вони сплатили у 1993 році.

Відповідач проти позову заперечує, зазначаючи, що у 1989 року однокімнатна квартира по АДРЕСА_2 була йому подарована сестрою, яка виїхала у іншу країну. З 1989 року по 1993 рік вони з позивачем проживали по АДРЕСА_2, пізніше за зароблені ним особисто кошти було проведено обмін із ОСОБА_6 через бюро обмінів і пай він не сплачував. Коли мінялися на квартиру по АДРЕСА_1, вже був сплачений пай у повному обсязі ще ОСОБА_6 Вважає, що права власності на цю квартиру він не набув, оскільки це право не зареєстроване, а має лише право користування цієї квартирою, яка на теперішній час є власністю ОСББ "Ластівка-Запоріжжя", як правонаступника ЖБК-3 заводу "Запоріжсталь".

Третя особа у судове засідання не з'явилася, причину неявки суду не сповістила, про час та місце розгляду справи завчасно повідомлявся, у встановленому законом порядку. У минулих засіданнях надавала свої пояснення, в яких заперечувала проти задоволення позову, оскільки комунальні послуги не сплачуються, і вони проти того,щоб ділити цю квартиру із боргами.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на положення статей 7,21,60,70,71 СК України.

Згідно ст.22 КпШС України, який діяв на час виникнення правовідносин, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Такі ж положення щодо правового режиму майна подружжя встановлені й у ст. 57, ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року. Та відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми якого застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 22, ст. 25, ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), який був чинним на час виникнення правовідносин і вступу ОСОБА_4 у кооператив, виплати пайових внесків за квартиру - майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Згідно ст..ст. 58,59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі наданих сторонами доказів судом встановлені наступні обставини.

10 березня 1989 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану м. Запоріжжя в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблений запис за № 168 (свідоцтво про укладення шлюбу серія НОМЕР_1. а.с.5) Шлюб між сторонами розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 26.06.2014 року.

Матеріали справи свідчать, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована, право власності у встановленому законом порядку на квартиру не оформлено, що не заперечується сторонами та третьою особою.

Відповідно до довідки №8 від 25.02.2014 року ОСББ "Ластівка-Запоріжжя" в липні 1993 року було виплачено пай повністю за АДРЕСА_1. Сума паю 4485,06 руб. (а.с.11)

Відповідно до поквартирної картки за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання таких осіб: ОСОБА_1 - прописана з 30.07.1993 р., ОСОБА_4 - прописаний з 30.07.1993 року та ОСОБА_5 - син Позивача та Відповідача - зареєстрований 13.10.2005 р (а.с. 14). Наймачем зазначений ОСОБА_4 (а.с.13). Вселення у зазначену квартиру відбулося на підставі ордеру на житлове приміщення № 1959 від 30.04.1993 р., виданого на ім'я Відповідача - ОСОБА_4 та членів його сім'ї: дружини - ОСОБА_1 та сина - ОСОБА_5

Згідно до довідки №10684 від 14.10.2014 року ЦОП №1 МКП "Основаніє" за адресою:АДРЕСА_2 були зареєстровані ОСОБА_4 з 30.12.1988 р. по 23.06.1993 року, ОСОБА_1 -з 28.08.1989 року по 23.06.1993 року (а.с.38).

Відповідно до довідки №10684 від 14.10.2014 року ЦОП №1 МКП "Основаніє" за адресою:АДРЕСА_2 були зареєстровані ОСОБА_6 1914 р.н. з 07.04.1993 року помер 12.11.1994 року, ОСОБА_7 виписан 15.10.2002 р, ОСОБА_8 з 07.07.1993 року по теперішній час. (а.с.43).

Згідно до карточки прописки ОСОБА_6 прописаний за адресою АДРЕСА_2 - 02.07.1993 року.(а.с.104).

Відповідно до довідки ОСББ "Ластівка-Запоріжжя" від 22.12.2014 року №89 в липні 1993 року ОСОБА_6 було повністю виплачено пай в сумі 4485-06 руб. за квартиру АДРЕСА_1. (а.с. 116).

Відповідно до карточки прописки ОСОБА_4 прибув на місце прописки: АДРЕСА_1 з АДРЕСА_2.(а.с.117)

Згідно до книги протоколів ЖБК-3 Заводу "Запоріжсталь", оригінал якої оглянуто у судовому засіданні, зокрема, протоколу № 71 загальних зборів членів ЖБК-3 від 30.03.1993 року постановлено виключити із членів ЖБК -3 Заводу "Запоріжсталь" ОСОБА_6 відповідно до п. 6 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, прийняти в члени ЖБК-3 заводу "Запоріжсталь" ОСОБА_4 та закріпити за ним трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 згідно п. 6 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу (а.с.119-120).

Відповідно до інвентарної справи ОСОБА_8 приватизував АДРЕСА_2, про що свідчить свідоцтво про право власності №787 від 04.10.2012 року.

Згідно до довідки ОСББ "Ластівка- Запоріжжя" від 03.09.2012 року ОСОБА_8 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 13.09.1985 року по 02.07.1993 року.

Окрім того, ОСОБА_6 30.04.1993 року було видано ордер на житлове приміщення (обмінний) про те, що він із родиною із 2 осіб має право на заняття у порядку обміну жилого приміщення АДРЕСА_2.

Відповідно до статуту ОСББ "Ластівка- Запоріжжя" є правонаступником житлово-будівельного кооперативу "ЖБК-3 заводу Запоріжсталь" (а.с.109).

Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_9, яка є також головою ОСББ "Ластівка-Запоріжжя" правонаступника ЖБК-3 Заводу "Запоріжсталь" суду пояснила, що проживала у АДРЕСА_1 з 1964 року в 74 квартирі, з 1985 року до 1992 року у 15 квартирі, з 1999 року проживала у цьому будинку. У кооперативі не працювала, була обрана головою у 2005 року ОСББ "Ластівка-Запоріжжя". Після попередніх керівників ЖБК залишився зошит у якому написано, що пай виплачений повністю ОСОБА_6 у 1993 році, але дати не зазначено. Вона звернулася до колишнього бухгалтеру, яка їй повідомила, що всі паї виплачені до 1993 року і на підставі цього вона видала довідку про те,що пай виплачено ОСОБА_6 у 1993 році, решти документів, квитанції, крім книги протоколів загальних зборів членів кооперативу та цього зошиту не збереглося. Згідно книги протоколів у 1993 року ОСОБА_6 виключено з членів кооперативу, а прийнято ОСОБА_4 По цій квартирі великі борги, квартира неприватизована. Попередні бухгалтери, голови правління їй розповіли, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 обмінялися квартирами. При обміні квартири, людина, яка мешкала у квартирі і виплатила повністю пай згідно Статуту має право на обмін квартири. Спірна квартира у ОСББ обліковується як квартира, за яку виплачений пай та не оформлене право власності. ОСОБА_6 виписався зі спірної квартири 02.07.1993 року на АДРЕСА_2. ОСОБА_4 прописалися у 30.07.1993 році. Документи, які підтверджують внесення паю ОСОБА_4 або ОСОБА_1 не має, оскільки попередній бухгалтер померла, усі документи пропали, другого бухгалтера засудили і жодних документів їй не передано .

Отже у судовому засіданні на підставі наданих сторонами доказів встановлено, що ОСОБА_1 у 1988 році вселилась на правах члена сім'ї квартиронаймача в найману ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2, в якій була зареєстрована по 23.06.1993 року. Сторони визнали, що у 1993 році між ОСОБА_6 (АДРЕСА_1) та наймачем ОСОБА_4( АДРЕСА_2) було проведено обмін однокімнатної квартири у державному житловому фонді (у подальшому приватизовану ОСОБА_8.) на трикімнатну квартиру у кооперативному будинку, однак жодних належних доказів у порядку ст. 59 ЦПК України, зокрема договору міни, на час ухвалення рішення суду надано так і не було.

Правовідносини сторін регулюються положеннями ст. 146 ЖК України, ст. 15 Закону України "Про власність", п. 43 Примірного статуту ЖБК, ст.22 КпШС України, які були чинні на час їх виникнення. Відповідно до зазначених норм пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобов'язаний повернути кредитору. До повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати - про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні.

Згідно статті 137 ЖК УРСРпорядок організації та діяльності ЖБК встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Примірного Статуту житлово-будівельного кооперативу затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 30 квітня 1985 р. № 186 та іншими актами законодавства УРСР.

Житлово-будівельний кооператив діє на основі Статуту, прийнятого відповідно до Примірного Статуту житлово-будівельного кооперативу загальними зборами громадян, які вступають до кооперативу зареєстрованого в установленому порядку.

Згідно з ст.79 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за письмовою згодою членів сім"ї, що проживають разом з ним, провести обмін займаного жилого приміщення з іншим наймачем або членом житлово - будівельного кооперативу.

Відповідно до ст. 143 ЖК України член житлово-будівельного кооперативу вправі за письмовою згодою проживаючих разом з ним членів сім'ї провести обмін займаного жилого приміщення з наймачем жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду чи з іншим членом житлово-будівельного кооперативу, в тому числі з проживаючими в іншому населеному пункті, за умови прийому до членів кооперативу особи, що вселяється у зв'язку з обміном у будинок житлово-будівельного кооперативу.

Згідно вимог ст. 83 ЖК України угода про обмін жилими приміщеннями набирає чинності з моменту одержання ордерів, що видаються виконавчими комітетами місцевих Рад народних депутатів.

Нормою ст. 145 ЖК України встановлено, що члени сім'ї, які проживають разом з членом житлово-будівельного кооперативу, мають рівне з ним право користування жилим приміщенням.

Згідно вимог ч. 1 ст. 146 ЖК Україниподіл квартири у будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається у разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення у займаній ними квартирі.

Такий поділ жилого приміщення у кооперативному будинку є можливим поміж членом кооперативу та його подружжям у випадку розірвання шлюбу поміж ними. При цьому необхідним є дотримання двох умов. Перша - пай повинен бути у складі спільної власності подружжя, і друга - кожному із колишнього подружжя може бути виділено ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі.

Паєнагромадження - це сума пайових внесків члена кооперативу, внесених ним для будівництва кооперативного будинку та така, що перебуває на особистому рахунку у кооперативі. Право на паєнагромадження (частину паєнагромадження) являє собою право на грошову вартість паю. Право на пай включає до себе крім права на паєнагромадження також право на членство у кооперативі та на користування кооперативною квартирою. Право на пай як на членство у кооперативі належить лише члену кооперативу, інші члени його сімґї, у тому числі подружжя, ним не наділені. Право на грошову вартість паю належить члену кооперативу, а також його подружжю, якщо паєнагромадження являє собою їх спільну власність. Тому розділ паю та кооперативної квартири не можна змішувати із визнанням права на частину паєнагромадження. У першому випадку кожний володілець паю стає членом кооперативу, за ним закріплюється відповідна частина квартири, на його імґя відкривається особистий рахунок тощо. В іншому випадку житлові правовідносини не змінюються. Членом кооперативу та володільцем особистого рахунку залишається особа, яка вступила до кооперативу, вона повністю сплачує отриманий кредит; сума, яка зарахована на особистий рахунок, не перерозподіляється; квартира вважається закріпленою за членом кооперативу (із сімґєю). Відбувається лише фіксація (на підставі угоди поміж подружжям або судового рішення) прав іншого подружжя на певну частину паєнагромадження - конкретну суму, що еквівалентна його внеску у паєнагромадження. Визнання права на паєнагромадження є можливим як в період шлюбу, так і під час провадження судом у справі про розірвання шлюбу, а також після розірвання шлюбу.

Такими чином, розділ паю та квартири є можливим лише між особами, які перебувають у шлюбі. Обовґязковою умовою поділу паю та кооперативної квартири є спільна власність подружжя на паєнагромадження.

За положеннями ст. 241 ЦК України 1963 року, який діяв на 1993 рік, за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує.

Згідно з ст. 15 Закону України "Про власність" (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом.

Отже, всі члени ЖБК, які на день набрання чинності Законом України "Про власність" (тобто ще в 1991 році) повністю внесли пайові внески за квартири автоматично стали їхніми власниками. Чинне на той час законодавство не передбачало обов'язкової реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічна норма закріплена і у ч. 2, 3 ст. 384 ЦК України, член житлово-будівельного (житлового кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.

Встановлено, що відповідно до довідки ОСББ "Ластівка-Запоріжжя" від 22.12.2014 року №89 в липні 1993 року ОСОБА_6 було повністю виплачено пай в сумі 4485-06 руб. за квартиру АДРЕСА_1, отже він у липні 1993 року набув право власності на вказану квартиру відповідно до положень ст. 15 Закону України "Про власність".

Згідно вимог п. 37 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою РМ УРСР від 30 квітня 1985 року особа, яка вступає до житлово-будівельного кооперативу у зв'язку з обміном жилого приміщення, користується перевагою перед усіма іншими особами на вступ до цього кооперативу. У разі вибуття члена кооперативу з кооперативу у зв'язку з обміном частини жилого приміщення така перевага надається одному з членів сім'ї, які проживали разом з ним, а при відмові членів сім'ї від вступу до кооперативу - особі, яка вселилася як член сім'ї тих, що залишилися проживати в цьому приміщенні.

Пунктом 40 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою РМ УРСР від 30 квітня 1985 року передбачено, що при обміні жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду на жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу особа, яка вступає до кооперативу у зв'язку з обміном, зобов'язана внести па рахунок кооперативу в установі банку пайовий внесок не менший, ніж розмір паєнагромадження члена кооперативу, який вибув.

Відповідно до статуту житлово-будівельного кооперативу ЖБК-3 заводу "Запоріжсталь", п. 2.4.7 член кооперативу, повністю виплативши пайовий внесок за квартиру,у випадку вибуття з кооперативу, має право передавати квартиру рідним або іншим особам, маючим згідно законодавства право на одержання житлового помешкання у будинках державного й суспільного житлового фонду, або на вступ у кооператив і беручим на себе обов'язки додержання статуту кооперативу, а також продати, подарувати, відписати, здати в оренду або провести дії, що не суперечать законодавству Особа, якій передається пай чи квартира, має право вступу в кооператив. (а.с.101).

П. 2.4.11 Статуту встановлено, що член ЖБК має право на обмін занятого житлового помешкання належним чином. Член кооперативу і члени його сім'ї мають право на обмін зайнятого житлового приміщення в установленому порядку.

Відповідно до п. 53. Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою РМ УРСР від 30 квітня 1985 року особі, яка вибула з житлово-будівельного кооперативу, повертається внесена нею сума паєнагромадження. Повернення паєнагромадження провадиться після внесення відповідної суми новоприйнятим членом кооперативу. Вступний внесок і кошти, внесені членом кооперативу на проведення капітального ремонту жилого будинку (будинків) та інші цілі, поверненню не підлягають.

Пункт 54 Примірного статуту встановлює, що члени сім'ї, які проживають разом з членом житлово-будівельного кооперативу, мають рівне з ним право користування жилим приміщенням. Припинення сімейних відносин з членом кооперативу не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним жилим приміщенням.

Згідно з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В даному випадку пояснення сторони та свідків не можуть братися до уваги щодо фактів сплати коштів.

Відповідно до протоколу загальних зборів членів ЖБК-3 заводу "Запоріжсталь" ОСОБА_4 від 30.03.1993 року був прийнятий у члени кооперативу "ЖБК-3 заводу "Запоріжсталь" (а.с.119). Пайовий внесок за квартиру повністю виплачений членом кооперативу-попереднім власником спірної квартири - ОСОБА_6 у 1993 році, що підтверджено як поясненнями свідка, так і поясненнями сторін.

Однак, суду не надано жодних належних доказів, які б підтвердили, що під час перебування у шлюбі подружжям, як і відповідачем особисто, вносилися пайові внески за спірну квартиру.

Крім того, Постановою Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11 визначено, що підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружися визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружися коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи" від 18 вересня 1987 року (зі змінами та доповненнями) роз'яснив, що відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про власність" при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було встановлено письмової угодою між ними. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, слід установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.Отже, згідно із зазначеними нормами та роз'ясненнями при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною чи особистою приватною власністю з'ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.

Керуючись принципом диспозитивності учасниками цивільного процесу суду не надано безперечних та переконливих доказів того, що позивач брала участь коштами або працею у набутті цього майна, суду жодних доказів щодо її матеріального становища за період подружнього життя не надано. Відповідно вищенаведених норм закону, позивач не надав суду доказів того, що пайовий внесок був внесений за рахунок спільних її та відповідача коштів. У матеріалах справи не містяться також доказів, в тому числі й яким чином подружжя ОСОБА_4 накопичувало гроші на купівлю квартири (на банківському рахунку або іншим шляхом), яку суму назбирали тощо.

Судом встановлено і не оспорюються сторонами, що однокімнатна квартира АДРЕСА_2 у особистій приватній власності ані відповідача, ані його сестри не перебувала, а належала до державного (громадського) житлового фонду і відповідно до чинного законодавства, що діяло на проживання в зазначеній квартирі (з 30.12.1988 по 23.06.1993 р.р.), використовувалось сторонами на умовах найму у відповідності із ст. 61 Житлового кодексу Української РСР, а відтак доводи відповідача у частині того, що ця квартира була його особистою власністю, не заслуговують на увагу .

Крім того, як вбачається із письмових пояснень позивача (а.с. 83), у липні 1993 року, за рахунок спільних коштів, сторонами було повністю сплачено пайовий внесок за квартиру у сумі 4485,06 руб., що дорівнювало купівельній вартості жилого приміщення. Грошові кошти (пайовий внесок) за квартиру було внесено на рахунок кооперативу в установі банку, однак наведені письмові пояснення спростовані у судовому засіданні самим позивачем та показаннями допитаного у якості свідка голови ОСББ "Ластівка-Запоріжжя", яка повідомила суду, що пай за квартиру кооперативу було сплачено у повному обсязі саме ОСОБА_6 і не підтверджені жодними доказами.

Однак, відповідно до діючого на той час житлового законодавства та Примірного статуту, при обміні жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду на жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу особа, яка вступає до кооперативу у зв'язку з обміном (ОСОБА_4) зобов'язаний був внести па рахунок кооперативу в установі банку пайовий внесок не менший, ніж розмір паєнагромадження члена кооперативу, який вибув і відповідно до п. 53. Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, особі, яка вибула з житлово-будівельного кооперативу, (ОСОБА_6) повинна бути повернута внесена ним сума паєнагромадження після внесення відповідної суми новоприйнятим членом кооперативу.

Жодних доказів як внесення паю на рахунок кооперативу ОСОБА_4 так і повернення суми паю ОСОБА_6 у матеріалах справи немає і на теперішній час, у справі відсутні докази того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вносилися пайові внески до ЖБК-3 Заводу "Запоріжсталь" як особисто відповідачем так і за рахунок спільних коштів, адже достовірно сплачено, що пай було сплачено попереднім членом ЖБК - ОСОБА_6, як і відсутні докази зарахування сум паєнагромаджень на ім'я ОСОБА_4 у кооперативі.

Згідно до п. 54 Примірного статуту члени сім'ї, які проживають разом із членом ЖБК, мають право користування житловим приміщенням.

Твердження представника позивача, що квартира має бути спільним майном та підлягає поділу є, на думку суду, помилковим, так як відповідно до роз'яснень, викладених в п.п. 6, 6-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи" квартира підлягала б поділу у разі повної сплати паю саме подружжям у період їх сумісного проживання.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" судам роз'яснено, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Стаття 31 ЦПК України закріплює принцип процесуальної рівноправності сторін, сутність якого полягає в тому, що сторони у цивільному процесі наділяються рівними можливостями щодо відстоювання своєї позиції в цивільній справі.

Згідно з ч. 1 ст. 27 ЦПК, особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, задавати питання іншим особам, які беруть участь у справі, заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

В цивільному процесі доказування покладається на сторін по справі, позивач, який не заявляв клопотання про допит його в судовому засіданні відповідно до положень ст. 184 ЦПК України, не довів суду ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог, а саме те, що квартира була придбана на спільні гроші подружжя ОСОБА_4, що квартиру придбали разом ОСОБА_4 та ОСОБА_1 і що, у зв'язку з цим, вона має право на 1/2 частку квартири.

Відповідно до ч.1 ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь -які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяг із них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

З огляду на наведене та враховуючи, що позивач не надав суду належних й допустимих доказів обґрунтованості позову, як цього вимагає ст.60 ЦПК України, судом не здобуто належних і допустимих доказів у підтвердження набуття будь-ким із сторін права власності на спірну квартиру, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, на підставі належних та допустимих доказів не доведено того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя і позивачу належить одна друга її частина, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача про визнання права власності на ? частину квартири до відповідача слід залишити без задоволення за недоведеністю.

У відповідності до ст..88 ЦПК України, стягненню не підлягають і судові витрати.

Керуючись ст. 3, 10, 11, 57-61, 88, 208, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа ОСББ "Ластівка- Запоріжжя" про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частину квартири, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Ю.В. Апаллонова