Справа № 428/2521/14-ц
Провадження № 22ц/782/421/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року, серпня місяця, 26 го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі : головуючого судді Яреська А.В., суддів: Лісіциної А.І., Борисова Є.А. при секретарі: Ткаченко Т.П. розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 червня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на ? частку квартири,-

встановила :

У квітні 2014 року позивачка звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою, у якій просила суд встановити факт, що має для неї юридичне значення її проживання однією сімєю із ОСОБА_2, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01.11.2007 року по січень 2014 року. Просила визнати квартиру АДРЕСА_1, яка належить відповідачу обєктом права спільної сумісної власності, визнати за нею право власності на 1/2 частку спірної квартири.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено. Із таким рішенням суду не погодилась позивачка та подала апеляційну скаргу, у якій вказувала, що оскаржуване нею рішення міського суду є незаконним та таким, що ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права. Просила скасувати оскаржуване нею рішення та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Вислухавши доповідача, пояснення представників сторін та обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, дослідивши наявні у матеріали справи докази, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що після дослідження усіх наданих сторонами доказів дійшов до висновків про те, що відповідач на тривалий час виїздив на заробітки за кордон з метою придбання квартири, проживав там сам, зароблені гроші перераховував своїй матері, накопичував гроші, а після повернення до України придбав для себе квартиру на зароблені самостійно гроші. Суд зробив висновки і про те, що позивачкою не було доведено ні спільного проживання із відповідачем перед придбанням квартири, ні своїх тверджень про те, що при придбанні квартири були використані частково чи повністю її кошти, суд врахував і те, що позивачка відмовилась від надання документів про її майновий стан та доходи за спірний період часу. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд вказав на те, що належних та допустимих доказів ведення сторонами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна саме у інтересах сімї позивачем не було надано, а твердження позивачки про обставини ведення сторонами спільного господарства спростовані наданими суду доказами та поясненнями свідків і за таких обставин суд відмовив у встановленні факту проживання як взаємоповязаних та похідних від визнання майна спільною власністю, визнання права власності..

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов із належним дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, адже суд оцінив надані сторонами доказів, дослідив їх без такого порушення норм процесуального права та правил оцінки доказів, що давали б підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

Щодо посилання у апеляції на неналежне та упереджене оцінювання судом свідчень допитаних у судовому засіданні певних свідків з боку позивачки, то відповідно до правил ст.. 212 ЦПК України жоден з доказів не має для суду наперед встановленого значення, і суд оцінює докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, при цьому враховує і особливості джерела отримання доказів, їх відносини із сторонами, наявність зокрема родинних відносин.

Стосовно посилання апелянта на письмовий доказ копію позову ОСОБА_2 до суду (а.с. 66), то у ньому є вказаним період з 2006 по 2010 рік, між тим, необхідність встановлення юридичного факту спільного проживання позивачка мотивує визнанням за нею права власності на частину квартири, що була придбана на імя ОСОБА_2 через тривалий термін після цього - два роки - 20 квітня 2012 року, протягом яких ОСОБА_2 практично не мешкав не тільки з позивачкою, але й і був відсутнім на території України, заробляючи гроші на придбання квартири. При підписанні 20 квітня 2012 року договору купівлі продажу ОСОБА_2, виступаючи у якості покупця довів до відома нотаріуса та продавця той факт, що він не перебуває у шлюбі та з будь якою жінкою однією сімєю не проживає, а грошові кошти, що витрачаються на придбання квартири за цим договором не є спільною сумісною власністю і є його особистою приватною власністю (п. 10 договору купівлі-продажу квартири а.с. 60 на звороті).

Суд першої інстанції дослідив докази перебування та роботи ОСОБА_2 за кордоном, дійшов до висновків про доведеність заперечень ОСОБА_2 проти тверджень у позові про спільне придбання квартири за спільні гроші, адже джерела отримання коштів на придбання квартири є доведеними належними та допустимими доказами, що є у матеріалах справи. Відсутні і підстави стверджувати про спільне проживання сторін у період практично двох років перед придбанням квартири це підтверджується і самими довідками про доходи ОСОБА_2, з яких вбачається що він там працював на постійній основі, мав щомісячний дохід, відповідно і проживав там постійно (а.с. 50-54), зароблені для придбання квартири гроші перераховував своїй матері ОСОБА_3, що розпоряджалась певний час тими коштами, зберігала їх відкривши депозитний рахунок (а.с. 55, 57) це спростовує доводи позивачки про спільне проживання їх та спільний бюджет принаймні за два роки та протягом двох років перед придбанням спірної квартири, між тим необхідність встановлення юридичного факту позивачка повязує саме із визнанням права власності на спірну квартиру, а отже особливе значення у цій справі має саме період перед придбанням спірної квартири з точки зору доведеності спільного проживання у той час, а не задовго перед цим чи після того вже, як ОСОБА_3 придбав квартиру за свої особисті кошти не проживаючи перед тим спільно із позивачкою.

Отже надані позивачкою докази на користь їх спільного проживання однією родиною, про які вона вказує у апеляції та які датуються періодом після того, як квартира була придбана особисто ОСОБА_3 - дозвіл на проживання, реєстрація у спірній квартирі, оплата певних комунальних послуг, участь у ремонті, придбанні вікон, відомості у індивідуальній карті вагітної, інформація з органів внутрішніх справ та постанова суду по ст.. 173-2КУпАП теж не дають підстав для задоволення позовних вимог, адже свідчать про обставини, що мали місце вже після отримання ОСОБА_3 права власності на квартиру. Щодо доводів апелянта про неврахування судом інформації з наданих нею світлин, то надані суду із позовом у якості доказів копії світлин не мають на собі датувань за період з 2010 по момент придбання квартири (а.с. 22-24). Немає підстав вважати що у 2010-2012 році до придбання спірної квартири сторони жили разом як подружжя, тобто спільно, вели спільний бюджет, спільне господарство, мали певні права та обовязки один щодо одного зароблені гроші перераховувались відповідачем матері, доводи ОСОБА_1 про те, чому так робилось свого підтвердження у суді не знайшли, є сумнівними.

Не свідчать про спільне проживання, спільний бюджет, спільне господарство, наявність певних прав та обовязків один щодо одного і надані апелянтом до апеляційної справи ксерокопії світлин із SMS-повідомленнями з екрану мобільного телефону від відправника, що означений російською як «ОСОБА_4 ОСОБА_3», хоч і підтверджують наявність певних відносин між сторонами у той час (а.с. 160-164). Не є підтвердженими суду належними та допустимими доказами під час розгляду справи і твердження позивачки про те, що вона нібито відвідувала ОСОБА_3 у РФ, вкладала особисті гроші при придбанні квартири, мала із ним спільний побут відповідач заперечує ці обставини, вказує про те, що під час роботи у РФ мав відносини із іншими жінками.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Таким чином, доведенню позивачкою перед судом підлягали як факт спільного проживання, так і наявність при цьому спільного побуту, взаємних прав та обов'язків. Частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Між тим, позивачкою не надано належних та допустимих доказів того що за період перед придбанням спірної квартири вона спільно проживала та була пов'язана спільним побутом, мала взаємні права та обов'язки із відповідачем, а отже у суду не було достатніх підстав до задоволення позову і винесене по справі рішення є законним та обґрунтованим. Встановлення факту проживання однією сім'єю позивачка мотивує необхідністю визнати за нею право власності за придбану спільно квартиру оскільки суд встановив, що квартиру було придбано особисто відповідачем за належні тільки йому кошти, що були зароблені ним у період 2010-2012 року до придбання квартири, то відсутні підстави для встановлення юридичного факту спільного проживання у інший період чи періоди, що не мають значення при визначенні належності спірного майна, адже як було розяснено у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, лише у тому випадку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Тобто, колегія суддів вважає, що надані позивачкою докази не підтверджують той факт, що вони із відповідачем у період до придбання спірної квартири проживали із ним однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Позивачкою не ставиться питання про розділ майна, що могло бути придбано після її вселення у спірну квартиру. Судом достатньо повно і всебічно були досліджені обставини справи, дано належну оцінку доказам, що надавались сторонами по справі. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.303,304,307,308,314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -відхилити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 червня 2015 року залишити без змін.

Ця ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після ії проголошення.

Головуючий: Судді: