Справа № 203/4366/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2015 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Маймур Ф.Ф.,

при секретарі - Чередник І.О.

за участю : позивача - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_6, про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

08 липня 2013 року позивач звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. (а.с. 2-5).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2013 року вищезазначена позовна заява була залишена без руху та позивачу було надано строк для усунення зазначених в ухвалі суду недоліків. За результатом усунених позивачем недоліків, 24.07.2013 року позивачем була подана до суду уточнена позовна заява до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності. (а.с. 16, 20-23)

18 грудня 2014 року судом у судовому засідання була проголошена ухвала без виходу до нарадчої кімнати про притягнення до участі в рамках даної цивільної справи в якості третьої особи - ОСОБА_6. (а.с. 158)

Позивач у позовній заяві та представник позивача у судовому засіданні посилались на те, що у липня 1992 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який 04 березня 2013 року за рішенням суду було розірвано. За час проживання однією сім'єю сторони спільно нажили одну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства сторонами була придбана квартира за договором міни з доплатою, яка розташована за вищевказаною адресою, при укладанні відповідачем договору міни позивачем під час її придбання було сплачено за неї велика частина грошей, так як на той час позивач продав свою власну квартиру, яка знаходилась за адресою: АДРЕСА_2, у зв'язку з чим була здійснена велика різниця у вигляді доплати при укладенні договору міни на той час дружиною позивача. Крім вищезазначеного, позивач також в обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що з питання розподілу спільно нажитої квартири під час шлюбу у сторін виникає спір, у зв'язку з тим, що у позивача не має іншого житла, окрім квартири яка була придбана сторонами під час шлюбу, позивач просив суд здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом виділення у власність позивачу та відповідачу по ? частини квартири АДРЕСА_1. (а.с. 20-23)

У судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні у повному обсязі. (а.с. 174)

Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні заперечували проти заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належала квартира АДРЕСА_6. 23.08.2002 року відповідач уклала договір міни, згідно якого поміняла належну їй на праві приватної власності вищезазначену квартиру на квартиру АДРЕСА_1. Відповідач вважає необґрунтованими твердження позивача про те, що при укладенні договору міни ним була здійснена велика доплата за спірну квартиру, яка була отримана ним після продажу його квартири, оскільки спільних грошей на той час у подружжя не було, а кошти отримані позивачем від продажу його квартири були витрачені сторонами на спільні сімейні потреби. Таким чином відповідач вважає, що на час укладення договору міни від 23.08.2002 року у позивача не було власних грошей, тому доплатити зазначену позивачем велику різницю при оформленні цього договору він не мав можливості, оскільки квартира, яку обміняла відповідач належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.03.1992 року, та була особистою власністю відповідача, внаслідок чого обмін квартирами здійснювався з доплатою в сумі 23 850 грн., які належала відповідачу, у зв'язку з чим відповідач вважає, що спірна квартира не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому просила суд відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог. (а.с. 110-112, 174)

Третя особа - ОСОБА_6 у судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини не явки суд не повідомила, однак пояснила у минулому засіданні, що вважає необхідним розподілити спільну сумісну власність сторін у вигляді квартири шляхом її продажу та отриманням сторонами по справі грошових коштів за її продаж. (а.с. 170)

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.

Встановлено, що з 24 липня 1992 року позивач та відповідач були одружені та 04 березня 2013 року рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська зазначений шлюб був розірваний. Крім того, від даного шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва, довідкою № 133 від 25.12.2014 року та рішенням суду від 04.03.2013 року,наявними в матеріалах справи. (а.с. 6-7, 169)

Судом встановлено, що 25.02.2014 року відповідачем було змінено прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені, виданого Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис - 09, наявною в матеріалах справи. (а.с. 97)

Встановлено, що відповідач на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом отримала у спадок від ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_6, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.03.1992 року, копією реєстраційного посвідчення від 13.04.1992 року, копією ордеру № 1536 від 30.06.1978 року, копією рішення від 21.12.1990 року та копією технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_6, наявними в матеріалах справи. (а.с. 46-53)

Також судом було встановлено, що 02.11.2011 року приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_8 був посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, продавцем квартири за цим договором був ОСОБА_1, а покупцем - ОСОБА_9, за результатами укладеної угоди позивач отримав 4 000 доларів США, що підтверджується поясненнями свідків у судовому засіданні та копією листа приватного нотаріуса № 09/01-16 від 30.03.2013 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 14,170)

Відповідно до показань свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, які були допитані під час розгляду справи, в 2001 році позивач ОСОБА_1 дав у борг ОСОБА_10 грошові кошти у сумі 2 000 доларів США, які були отримані позивачем від продажу його квартири, зазначивши одну умову, що при купівлі квартири позивачем зазначена сума буде повернута йому, що й було здійснено на перше прохання позивача, а саме влітку 2002 року в момент покупки спірної квартири сторонами по справі. (а.с. 170)

Судом встановлено, що 12.06.2002 року матір відповідача ОСОБА_13 позичала відповідачу 3 000 доларів США на придбання квартири, крім того 20.08.2002 року ОСОБА_14 позичила відповідачу грошові кошти у сумі 1 000 доларів США на придбання квартири. Окрім цього, встановлено, що 10.10.1999 року ОСОБА_15 дала у борг ОСОБА_3 1 000 доларів США на лікування доньки, які 15.12.2001 року були повернуті відповідачем, викладені обставини були підтверджені поясненнями свідків у судовому засіданні, копією розписки від 10.10.1999 року, копією розписки від 12.06.2002 року та копією розписки від 20.08.2002 року, наявними в матеріалах справи. (а.с. 45, 113-115, 145)

Судом встановлено, що 23.08.2002 року відповідач уклала з ОСОБА_16 договір міни, за умовами якого відповідач обміняла належну їй квартиру АДРЕСА_6 з доплатою на квартиру АДРЕСА_1. Вказана квартира належала відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а квартира ОСОБА_16 належала їй на підставі договору купівлі-продажу. В результаті укладеного договору відповідачу у власність перейшла квартира АДРЕСА_6, вказана міна здійснювалась з доплатою відповідачем в сумі 23 850 грн. до підписання цього договору, а балансова оцінка квартири, яка належала відповідачу складала 9 403 грн. 78 коп., що підтверджується копією договору міни від 23.08.2002 року та копією угоди про завдаток від 12.08.2002 року, наявними в матеріалах справи. (а.с. 9-10)

Встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 станом на 20.08.2002 рік зареєстрована відповідач ОСОБА_3, що підтверджується копією технічного паспорта від 20.08.2002 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 11-13)

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 19.11.2013 року по даній цивільній справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза, за результатами проведення якої судовими експертами був складений висновок у якому були надані відповіді на поставлені перед експертами питаннями. На перше питання судовими експертами була надана відповідь, що середньоринкова вартість квартири АДРЕСА_1 за порівняльним підходом станом на червень 2014 року складає - 503 117 грн. Відповідно до висновків експертів по другому питанню, вбачається, що виділити ? частину у квартирі АДРЕСА_1 на дві окремі однокімнатні та ізольовані квартири не можливо, можливо лише визначити порядок користування співвласниками квартирою № 8 по вищевказаному адресу по ? частині з мінімальними відхиленнями від ідеальних часток в зв'язку з внутрішнім об'ємно планувальним рішенням приміщень квартири, у зв'язку з чим судовими експертами запропоновані варіанти порядку користування квартирою по ? частині та вартість по приміщенням загального користування та виділених приміщень, що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі № 203/4366/13 № 2959/2960-13 від 19.06.2014 року, наявним в матеріалах справи. (а.с. 74-93)

Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Сімейного кодексу України та нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до змісту ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Пунктом 30 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

Згідно зі ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно до приписів ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд вирішуючи позовні вимоги, приймаючи до уваги доводи відповідача про те, що спірна квартира є її особистою власністю, оскільки була придбана на підставі договору міни квартири, яка була отримана відповідачем на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та з доплатою, яку як стверджувала відповідач під час розгляду справи вона здійснила самостійно шляхом позичання грошових коштів та внесення їх під час укладання договору, виходив з того, що позивачем в момент укладення договору міни також вносились грошові кошти у розмірі 2 000 доларів США за придбання спірної квартири, які були отримані ним після продажу його квартири, яка була розташована за адресою: АДРЕСА_2, тому з урахуванням пояснень допитаних під час розгляду справи свідків, суд приходить до висновку, що відповідачем не був доведений факт того, що спірна кватира була набута відповідачем за час шлюбу за кошти, які належали тільки їй особисто, оскільки з наявних в матеріалах справи доказах позивач також приймав участь у придбанні даної квартири, а також, як зазначала сама відповідач, що отримані позивачем від продажу його квартири кошти витрачались ними на спільні потреби сім'ї та лікування доньки, тому суд приходить до висновку, що сторонами по справі в момент укладення відповідачем договору міни вносились грошові кошти як відповідача так і позивача, а отже квартира АДРЕСА_1 є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, який підлягає розподілу в рівних частках відповідно до вимог ст. 69 СК України.

Суд при вирішенні позовних вимог та запропонованих відповідачем та третьою особою варіантів поділу спірної квартири, враховував висновок судової будівельно-технічної експертизи квартири АДРЕСА_1, відповідно до якого виділити в натурі ? частини у даній квартирі на дві окремі однокімнатні та ізольовані квартири не можливо, оскільки можливо лише визначити порядок користування співвласниками зазначеної квартири приміщень квартири, однак з огляду на заявлені позовні вимоги та обґрунтування їх у судовому засіданні, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги шляхом визнання за сторонами по справі права власності на ? частини квартири АДРЕСА_1.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи вимоги позивача в частині поділу майна подружжя, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки дана квартира була набута відповідачем за час шлюбу, за грошові кошти які вносилась сторонами по справі, а отже позивач та відповідач мають рівні права на володіння, користування і розпорядження квартирою, тому суд враховуючи вищезазначене вважає необхідним визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1, 2 ст. 321, ч. 3 ст. 368, 369, 372 ЦК України, ч. 1-3 ст. 65, 68, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Визнати за ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_2) у порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ф.Ф. Маймур