Справа № 299/641/14
У Х В А Л А

Іменем України

06 жовтня 2015 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

Головуючого судді Фазикош Г. В.

суддів Власова С. О., Куцина М. М.

з участю секретаря Рогач О. Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені якого діє його представник ОСОБА_2, на заочне рішення Виноградівського районного суду від 26 березня 2014 року по справі за позовом ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості згідно кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В :

Заочним рішенням Виноградівського районного суду від 26 березня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 11 689, 46 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить це рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Як на підставу своїх вимог посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Зокрема, апелянт стверджує, що позивач пропустив строк позовної давності. Крім того, щодо заявлених вимог не довів ряд фактичних обставин, що мають значення для спору, порушив процедуру розгляду справи, врегульовану законом (а.с.90-93).

У судовому засіданні в апеляційній інстанції представник позивача скаргу не визнав та просив відхилити, а представник відповідача скаргу підтримав та просив задовольнити. При цьому, останній пояснив, що заяву про застосування строку позовної давності його довіритель подав у заяві про скасування заочного рішення, а про рішення дізнався вже у ході його виконання.

Вислухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши зібрані у справі матеріали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно статті 526 ЦПК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до статті 610 ЦПК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) .

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Судами встановлено, що 18 серпня 2008 року ОСОБА_1 отримав в ПАТ КБ "Приватбанк" кредит в розмірі 3202, 88 грн. під 12 % на суму залишку заборгованості за кредитом.

В апеляційній скарзі представник апелянта стверджує, що позивачем не доведено факту укладення між сторонами договору відповідно до вимог статті 207 ЦК України. Між тим, згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В матеріалах справи наявна копія заяви позичальника № MKXRRC14550166 від 18.08.08 р., яка підписана відповідачем.

Отже, підписавши цю заяву відповідач ОСОБА_1 підтвердив і те, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам складає договір надання споживчого кредиту (а.с.18).

Основні умови цього кредиту (розмір, відсотки, строки повернення тощо) у заяві зазначені.

В порушення норм Цивільного кодексу України та умов укладеного між сторонами договору відповідач зобов'язання за цим договором належним чином не виконав, у зв'язку із чим станом на момент подачі позову утворилась заборгованість в розмірі 11 689, 46 грн., в тому числі:

- 10 656, 63 грн. пеня;

- 500 грн. фіксована частина штрафу;

- 532, 83 грн. відсоткова складова штрафу.

Відповідно до заяви відповідача на отримання кредиту платіжну картку він отримав 18 серпня 2008 року. Строк дії договору встановлений до 17 серпня 2009 року. Позивач звернувся до суду з даним позовом в лютому 2014 року, тобто з пропуском загального трирічного строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта стані 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

В той же час нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15.

Відповідач ОСОБА_1 до винесення судом першої інстанції рішення із заявою про застосування строку позовної давності не звертався, хоча був повідомлений про розгляд справи в цьому суді, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.39). Отже, відповідач знав про наявність даної судової справи та мав можливість подати відповідну заяву про застосування строків позовної давності. Заочне судове рішення по справі було ухвалено судом І інстанції 26 березня 2014 року. Заяву про перегляд цього рішення разом із заявою про застосування строків позовної давності відповідач подав лише у червні 2015 року.

Підстав для застосування наслідків спливу позовної давності у даній справі немає, місцевий суд правильно задовольнив позовні вимоги банку та стягнув заборгованість за кредитним договором.

За цих обставин, колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені якого діє його представник ОСОБА_2, відхилити.

Заочне рішення Виноградівського районного суду від 26 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді