Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 30 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він є власником земельних ділянок: площею 0,2500 га, 0,3920 га, 0,006 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Зазначає, що у вересні 2013 року ним було виявлено, що на частині земельних ділянок відповідачкою збудовано склад будівельних матеріалів та будівлю гаражу. На звернення про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки відповідачка повідомила, що зайнята частина земельних ділянок належить їй на праві власності у зв'язку з чим відмовилась їх звільнити. Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив задовольнити його позовні вимоги і усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом надання йому права на знесення самочинно збудованого забору, складу будівельних матеріалів та будівлі гаражу, стягнути з ОСОБА_4 на його користь 44 668 грн у рахунок оплати витрат на знесення самочинних будівель, стягнути на його користь 5 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, 3 500 грн у рахунок сплати витрат на правову допомогу та 691 грн у рахунок сплати судового збору.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 30 жовтня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга заявника підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не доведено обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме: порушення ОСОБА_4 меж земельних ділянок; що будівлі, зведені нею, є самочинним будівництвом і збудовані на земельних ділянках позивача.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку від 15 квітня 2004 року, від 15 квітня 2004 року та від 16 жовтня 2008 року ОСОБА_3 є власником земельних ділянок: площею 0,006 га для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2500 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд і площею 0,3920 га для ведення особистого селянського господарства відповідно, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,4015 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (державний акт на право власності на земельну ділянку від 23 листопада 2001 року), а також її чоловіку ОСОБА_6 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 27 серпня 2008 року належить земельна ділянка площею 0,1518 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за цією ж адресою.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Установлено, що ОСОБА_3 як доказ порушення його права власності подано до суду: лист сільського голови Паляничинської сільської ради Фастівського району Київської області від 16 серпня 2013 року, в якому зазначено, що при обстеженні земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, комісією в складі голови сільської ради, землевпорядника та представника землевпорядної організації виявлено невідповідність меж земельних ділянок в натурі порівняно з даними державних актів на право власності на земельну ділянку (а.с. 11); акт про відновлення меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків від 09 листопада 2013 року, в якому зазначено про самозахват частини земельної ділянки ОСОБА_3 громадянкою ОСОБА_4 (а.с. 12); абрис меж земельної ділянки та звіт по виконанню GNSS-зйомки (а.с. 14-20), в яких зазначено про захват ОСОБА_4 частини земельної ділянки, яка на праві власності належить ОСОБА_3

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що не бере до уваги ці докази, як такі, що підтверджують позовні вимоги ОСОБА_3, оскільки вони не є офіційними, тому на їх підставі не можна стверджувати про самозахват земельної ділянки відповідачкою, а належних доказів (клопотання про проведення експертизи) позивачем подано не було.

Однак, відхиляючи зазначені докази, суд не навів переконливих мотивів на їх спростування і неналежність, залишив поза увагою, що жоден доказ не має наперед встановленої сили, а оцінюється в сукупності з іншими доказами.

Разом з тим, у порушення частини четвертої статті 10 ЦПК України сторонам не було роз'яснено їх право на звернення до суду із клопотанням про призначення експертизи та наслідки невчинення таких дій.

Отже, суд першої інстанції не з'ясував всі обставини справи, не дослідив всі докази та не надав їм оцінки. З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув і помилково залишив рішення суду без змін.

Оскільки судами допущені порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, то оскаржувані судові рішення на підставі частини другої статті 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 30 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська