Справа № 443/1852/14 Головуючий у 1 інстанції: Сидорак Б.Г.
Провадження № 22-ц/783/1757/15 Доповідач в 2-й інстанції: Береза В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого - судді: Берези В.І., суддів: Бойко С.М., Штефаніци Ю.Г., за участю секретаря судового засідання: Жукровської Х.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 1 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Гніздичівського державного спиртового заводу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації у зв`язку з втратою частини заробітної плати через порушення термінів виплати,-

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Гніздичівського державного спиртового заводу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компененсації у зв'язку з втратою частини заробітної плати через порушення термінів її виплати відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник позивача - ОСОБА_3, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким задоволити позовні вимоги. Вказує на те, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. При ухваленні оспорюваного рішення суд першої інстанції керувався рішенням Конституційного суду України від 22.02.2012 р. № 4 рп/2012, відповідно до якого прийшов до висновку, що позивач звернувся до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, що стало підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Однак, вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими з огляду на те, що при вирішенні питання щодо строку звернення до суду не було взято до уваги ухвалені пізніше Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 р. № 9-рп/2013 р. та Рішення Конституційного суду України від 15.10.2013 р. № 8-рп/2013 р. Суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позовної вимоги позивача, щодо стягнення компенсації у зв'язку з втратою частини заробітної плати через порушення термінів її виплати на суму 201,26 грн., застосувавши до неї строк позовної давності 3 місяці.

Вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірісереднього заробітку та строк позовної давності до таких виплат не застосовується. Суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідач не звертався до суду з заявою про застосування строків позовної давності.

Згідно зі ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою і звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки сторони належним чином повідомлені про розгляд справи не з`явились, у справі наявне клопотання апелянта /а.с. 33/ про розгляд справи без його участі.

Перевіривши матеріали справи, межі та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність такої.

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Жидачівського районного суду від 23 липня 2012 року з відповідача Гніздичівського державного спиртового заводу в користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 33867,61 грн. та компенсацію за невикористані відпустки в сумі 3541,30 грн. На даний час рішення суду виконано, відповідач 18.02.2014 року провів з позивачем розрахунок, що підтверджується листом відділу ДВС Жидачівського РУЮ № 1690/09-20 від 10.06.2014 року та чого не заперечує сам позивач.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив про те, що позивач вправі був звернутися до суду за захистом своїх прав в тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. А оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом 17 жовтня 2014 року, такий пропустив строк позовної давності, тому у задоволенні вимог відмовив.

З висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

За вимог ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до Законів України "Про оплату праці", "Про компенсацію громадянам частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та Постанови КМУ від 21.02.2001 р. № 159, підприємство зобов'язане виплатити працівнику компенсацію за втрату частини зарплати через порушення термінів її виплати.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, для звернення працівника до суду з вимогою про вирішення трудового спору щодо виплати середнього заробітку за час затримки проведення належного розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та про виплату втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатись про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталась затримка виплати усіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Як видно з вимог за позовною заявою у даній справі позивача, такий просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.10.2010 р. по 18.02.2014 р. в розмірі 198099,90 грн. та просив стягнути 201,26 грн. компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з липня 2012 р. по лютий 2014 року.

Як видно з рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 23 липня 2012 року з відповідача - Гніздичівського державного спиртового заводу, стягнуто в користь позивача ОСОБА_2 - 33867,61 грн. заборгованості по заробітній платі та компенсацію у зв`язку з втратою частини заробітної плати через порушення термінів її виплати в сумі 3541,30 грн., а всього 37408,91 грн. Дане рішення вступило в законну силу та повний розрахунок з позивачем відповідно до зазначеного рішення проведено 18.02.2014 року.

Оскільки фактичний розрахунок роботодавець з позивачем провів 18.02.2014 року, а позивач звернувся до суду з позовом лише 17.10.2014 року, тобто більше ніж три місяці, такий пропустив встановлений тримісячний строк, який обраховується з дня фактичного розрахунку, відтак, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за пропуском строку позовної давності.

Відповідно до п. 5 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159 , сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Як видно з розрахунку компенсації у зв`язку з втратою частини заробітної плати, долученого до даної справи, період розрахунку зазначений з липня 2012 року по лютий 2014 року, проте такий розрахунок наведений на підставі грошового доходу за серпень 2009 р. по жовтень 2010 р. ,тобто того, який фактично наводився у іншій справі.

Відповідно до норм Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою КМ України від 21 січня 2001 року № 159, зазначена компенсація виплачується працівникам за період перебування їх у трудових відносинах у зв`язку з чим виникає право на їх отримання та виплату. Таку компенсацію виплачено позивачу згідно рішення суду від 23 липня 2012 року, а тому порушене право позивача у випадку дотримання строків звернення до суду врегульовується нормами ст.ст. 116, 117 КЗпП України, а не на підставі вищенаведених нормативних документів.

Враховуючи наведене, підстав для задоволення позовних вимог колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення суду відповідає зібраним по справі доказам, тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.ст. 314, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 1 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в двадцятиденний строк з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий Береза В.І.

Судді: Бойко С.М.

Штефаніца Ю.Г.