Справа № 562/2410/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" лютого 2015 р. Здолбунівський районний суд

Рівненської області

в складі: головуючого судді Мички І.М.

при секретарі Прадош О.М.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивачів ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Здолбунів Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області про визнання права власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи: Державний реєстратор реєстраційної служби Здолбунівського управління юстиції Рівненської області, Здолбунівське міське бюро технічної інвентаризації, про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, -

в с т а н о в и в:

В поданій до суду заяві позивачі вказують на те, що ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у шлюбі, який був зареєстрований 19 листопада 1978 року в Уїздецькій сільській раді Здолбунівського району Рівненської області. Від даного шлюбу у них двоє спільних дітей, також позивачі у справі ОСОБА_5 1985 р.н. та ОСОБА_6-1979р.н.

10 лютого 2010 року Здолбунівським районним судом шлюб між ними було розірвано. За час проживання в шлюбі ними було спільно з відповідачем набуто (реконструйовано) житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Відповідно до ст.69 СК України позивачі мають право на частину спільно нажитого під час шлюбу майна, а саме у розмірі по ? частині, тобто частка позивачів у спірному будинковолодінні становить 3/4 частини, а частка відповідача ? від вказаного будинковолодіння.

Просить суд визнати вищезазначене будинковолодіння об"єктом спільної часткової власності, де частка позивачів має становити ? будинковолодіння. Крім того, позивачі просять скасувати Державний Акт про право приватної власності на землю оформлений на відповідача ОСОБА_3 та відповідно скасувати рішення Мізоцької селищної Ради Здолбунівського району Рівненської області про передачу у власність ОСОБА_3 даної земельної ділянки.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_11 та ОСОБА_6 від заявленого позову відмовились, а ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги на ? частку у будинковолодінні, тобто збільшила свої позовні вимоги з ? частки до ? частки.

Відповідач позов не визнав, вважає його безпідставним.

Представник відповідача та відповідач пояснили суду, що будинковолодіння по АДРЕСА_1 належитиь йому особисто і позивачі не мають жодного права на дане будинковолодіння. В обгрунтування своєї позиції відповідач, позивач за зустрічним позовом зазначив, що з травня 1979 року по серпень 1997 року він працював на Мізоцькому цукровому заводі. За період роботи на заводі його сім"ї була надана квартира у АДРЕСА_2, площею 37,5м.кв., яка на даний час є приватизованою, а співласниками у рівних долях є позивачка, відповідач та їхні повнолітні діти. Позивачка по сьогодні проживає у цій квартирі, тоді як він у цій квартирі не проживав з 1996 року і не проживає, оскільки стосунки між ними перервалися за неможливістю спільного проживання, як чоловіка і жінки. Таким чином, будь-яких відносин між позивачкою і відповідачем не існувало. Чомусь позивачка цей факт припинення шлюбних сосунків не згадує . За таких обставин, він змушений був з проживати у своїх сестер ОСОБА_12 у смт. Мізоч, а у послідуючому у сестри ОСОБА_13 у м. Здолбунові. В березні 2010 року шлюб між ними розірвано згідно рішення Здолбунівського районного суду.

У 1996 році, так як позивач продовжував перебувати на обліку на покращення житлових умов йому Мізоцьким цукровим заводом було передано в порядку забезпечення житлом, одного з корпусів табору "Гагарінець", який є предметом спору, а саме частину спального корпусу №4, садового будиночку для переобладнання та реконструкції під житло за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,15га для обслуговування даного будинку та підсобних приміщень.

У тому ж 1997 році навесні він почав реконструкцію наданого йому садового будинку під житло спального корпусу №4 з метою вселенння туди для постійного проживання, так як він не забезпечений житлом та проживає у знятих квартирах. Восени 1997 року за браком коштів позивач змушений був виїхати на заробітки до РФ, так як розпочата реконструкція не могла бути завершена за відсутністю коштів для будівництва та вселення у будинок, а проживати йому було ніде. Таким чином реконструкція була зупинена на невизначений термін.

Заробивши певні кошти ОСОБА_3 передавав ці кошти на продовження реконструкції садового будинку для своїх родичів та знайомих, які за погодженням з ним продовжували реконструкцію будинку. Зокрема ОСОБА_3 також допомагав грішми для навчанння своїм дітям. Будь-яких стосунків з ОСОБА_1 не підтримував. За період з 1997 року по 2006 рік ним було частково за власні кошти реконструйовано садовий житловий будинок, а саме замінені вікна та двері, зроблено опалення та частково оштукатурені стіни, частково проведена електропровідка водопостачанння та водовідведення. Однак, садовий будинок у зв'язку із реконструкцією залишився ще непридатним для проживання.

У 2007 році під час відпустки ним було отримано дозвіл селищної Ради на добудову веранди та будівництво хліва, гаража та літньої кухні. У 2009 році позивач повернувся на постійне місце проживання в смт. Мізоч із співмешканкою/новою дружиною/ ОСОБА_14, з якою фактично проживає однією сім'єю з 2005 року, а у 2012 році вони офіційно зареєстрували шлюб. Після повернення з РФ ОСОБА_3 фактично проживає у найманому житлі за користуванння, яким несе значні матеріальні витрати.

З 2009 року фактично особисто приступив до завершенння реконструкції, отримав техпаспорт на АДРЕСА_1та у 2012 році отримав Державний Акт на право власності на земельну ділянку за тією ж адресою.За період з моменту отримання дозволу на реконструкцію житлового будинку за вищезазначеною адресою позивачка не зверталася з вимогами щодо розподілу спільно нажитого майна з ОСОБА_7 в тому числі і спірного садового будиночку. Будь-які кошти на реконструкцію будинку та його будівництво не вкладала, у них не було спільного бюджету та спільного ведення господарства з 1996 року, окрім того позивачка ОСОБА_1 забезпечена житлом в АДРЕСА_2 куди відповідач повертатися не бажає, так як у нього інша сім"я. Таким чином відповідач ОСОБА_3 самостійно та за свої кошти реконструює та добудовує садовий будинок із господарськими будівлями за вищезазначеною адресою. Позивачка проживає окремо і не приймала участі у його будівництві чи реконструкції, а тому відносини права спільної сумісної власності не повинні застосовуватися. Шлюбні відносини між позивачем та відповідачем фактично припинилися ще в 1996 році і з цього часу шлюб існував формально. За таких обставин він змушений захищати своє право тому звертається до суду з зустрічним позовом, яким просить задовольнити його вимоги, щодо особистої приватної власності Дані обставини також стверджуються рішенням Здолбунівського районного суду від 11.02.2010р. у справі за позовом про розлучення. Просить суд в позові відмовити, а його зустрічний позов задовольнити.

Вислухавши пояснення позивача його представника, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 не доведений та задоволенню не підлягає, а зустрічний позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав.

На підставі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість позивачкою в обґрунтування своїх вимог не надано жодних доказів, які б стверджували той факт, що садовий будинок за адресою смт.Мзоч вул. Провулок Заводський №11/2 є їхньою спільною сумісною власністю з відповідачем.

Судом встановлено, що 19.11.1978 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб в Уїздецькій сільській раді Здолбунівського району Рівненської області. Рішенням Здолбунівського районного суду від 30.03.2010 року шлюб було розірвано. 30.03.2010р. розірвання шлюбу було зареєстровано в відділі РАЦС Здолбунівського районного управління юстиції. В зв'язку з цим, позивачка вважає, що оскільки шлюб в відділі РАЦС було розірвано в 2010р, а будівництво почалося в 1997 році, то спірне будинковолодіння входить до спільної сумісної власності подружжя. Суд вважає, що таке твердження позивачки є безпідставним оскільки спростовується наступними доказами.

Відповідно до ст.22 КпШС, який діяв на момент виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Проте відповідно до ч.2 ст.28 КпШС, суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Зокрема ч.6 ст. 57 СК України передбачає аналогічну норму.

Рішенням Здолбунівського районного суду від 11 лютого 2010 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу було встановлено, що фактично шлюб між сторонами було припинено понад 12 років тому. З даного часу вони проживали окремо, не вели спільне господарство, у них був відсутній спільний бюджет.

Відповідно до ч.З ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того той факт, що сторони, на момент реконструкції садового будинку, проживали окремо стверджується також і іншими доказами зібраними під час розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, дозвіл на реконструкцію садового будиночку та робочий проект виданий на ім'я ОСОБА_15, рішення про попереднє погодження вибору земельної ділянки та складання проекту відводу для будівництва та обслуговування садового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_15 було надано рішенням Мізоцької селищної Ради від 14 липня 2011 року №132 рішенням від 12.01.2012 року, №254 тієї ж Ради відповідачу було надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,0622га для будівництва та обслуговування індивідуального садового будинку в АДРЕСА_1, а в послідуючому ОСОБА_15 отримав Державний Акт на право власності на земельну ділянку. Свідки ОСОБА_16, ОСОБА_13, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 ствердили, а позивачка не спростувала, що реконструкція садового будинку розпочалася в 1998 році та за власні кошти ОСОБА_15 Також зазначені свідки ствердили той факт, що позивачка не приймала участі в будівництві будинку по АДРЕСА_1 і він реконструююється ОСОБА_15 самостійно та власні кошти.

З наведеного вище випливає, що будівництво спірного будинку почалося, коли шлюб між сторонами фактично було припинено і вони проживали окремо.

За таких обставин суд вважає, що садовий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 в смт. Мізоч є виключно власністю ОСОБА_15 і не може бути віднесено до спільної сумісної власності подружжя і поділу не підлягає.

В зв'язку з тим, що будинковолодіння не підлягає поділу, то не підлягє задоволенню і вимога позивачки про поділ земельної ділянки та скасування Державного Акту на право власності на земельну ділянку та рішенння відповідної Ради з цього приводу, оскільки статтею 120 ЗК України встановлено, що право користування земельною ділянкою (її частиною) переходить до особи лише після визнання за нею права власності на будинковолодіння (його частину).

Представник відповідача Мізоцької селищної Ради вважає дії селищної Ради в даному випадку законними та підставними.

У відповідності до п.18-2 Постанови ПВС України від 16.04.2004 року № 7 "Про практику застосуванння судами Земельного законодавства при розгляді справ із змінами та доповненнями" земельна ділянка, що одержана громадянином в період шлюбу у приватну власність шляхом приватизації відноситься до його особистої приватної власності, оскільки йдеться не про майно нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду відповідного органу місцевого самоврядування.

За таких обставин зустрічний позов ОСОБА_3 підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст. ст.10, 60, 209, 218 ЦПК України, на підставі ст.ст. 28, 29 КпШС України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Мізоцької селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно - відмовити.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи: Державний реєстратор реєстраційної служби Здолбунівського управління юстиції Рівненської області, Здолбунівське міське бюро технічної інвентаризації, про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю - задоволити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1, що розташований на земельній ділянці для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0622 га, яка згідно державного акту серії НМ №010202 належить ОСОБА_3 - особистою приватною власністю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В решті позовних вимог - відмовити.

Ухвалу суду від 15 серпня 2013 року про заборону державній реєстраційній службі у Здолбунівському районі вчиняти реєстрацію права власності на будинколодіння в АДРЕСА_1-скасувати.

На рішення може бути позивачем подана апеляційна скарга до апеляційного суду Рівненської області через Здолбунівський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя :