Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/7125/14-ц
провадження 2/369/3656/15
РІШЕННЯ

Іменем України

01.12.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Дуплій Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3, треті особи Києво-Святошинський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області, служба у справах дітей Києво-Святошинська районна державна адміністрація про позбавлення права користування житловим приміщенням, усунення перешкоди в користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації, -

в с т а н о в и в :

У липні 2015 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належить житловий будинок №56 по вул. Харченка в с. Музичі. З 2010 року по 2013 рік він перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 Від спільного проживання вони мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Донька зареєстрована в його житловому будинку. Після розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_2 був укладений договір про сплату аліментів та вони визначили, що дитина буде проживати разом з матірю. Тому з травня 2013 року дитина в будинку не проживає. На його вимоги зняти дитину з реєстраційного обліку від відповідачки отримав відмову. Вважає, що він як власник має вимагати усунення будь-яких порушень права власності. На підставі ст.ст. 71, 72, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України ОСОБА_2 може бути позбавлена права користування житловим приміщенням.

Тому просив суд позбавити ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням в будинку № 56 по вул. Харченка в с. Музичі Києво-Святошинського району Київської області; зобовязати ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди у користуванні власністю шляхом зняття малолітньої ОСОБА_4 з реєстрації місця проживання.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що колишня дружина та дитина виїхали з будинку у травні 2013 року та постійно проживають за іншою адресою. Не зважаючи на щотижневі його побачення з дитиною, в тому числі в даному будинку, це не може вважатись користуванням будинком, оскільки місце проживання дитини є з її матірю. Коли ОСОБА_2 виїхала з будинку, то вона забрала всі речі. В даний час в будинку є речі дитини, які необхідні їй при побаченнях. Нарізі є необхідність в продажу будинку, але наявність реєстрації малолітньої особи є перешкодою в такому продажу. До органу опіки та піклування щодо зняття з реєстрації та надання дозволу на продаж будинку ще не звертався. Вважає дії відповідачки неправомірними та такими, що порушують його права власника. Просив задоволити позов.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Суду пояснив, що між колишнім подружжям був спір щодо участі батька у вихованні дитини. За судовим рішенням встановлений певний порядок. В даний час дитина час від часу буває в будинку, ним користується, в неї там є речі. Тому вимоги та доводи позовної заяви вважає необґрунтованими. Просив суд відмовити в задоволенні позову.

У судове засідання представник органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області не зявилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Відповідно до письмових пояснень, просили суд вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок № 56, по вул. Харченка, в с. Музичі, Києво-Святошинського району Київської області, що підтверджується свідоцтвом на право власності на нерухоме майно.

14 серпня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.

21 лютого 2011 року у сторін народилася донька ОСОБА_3, яку було зареєстровано у будинку 13 квітня 2011 року, що підтверджується довідкою Форми 3 виданої Музичанською сільською радою від 13 вересня 2013 року.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

01 лютого 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про сплату аліментів на дитину, згідно з п. 1 цього договору сторони досягли домовленості, що після припинення шлюбу донька ОСОБА_3 залишиться на вихованні матері.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2014 року зменшено розмір стягуваних аліментів.

Рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року встановлено регламент побачень ОСОБА_1 з малолітньою дитиною ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, щомісяця кожної суботи з 10 год. до 19 год. без присутності ОСОБА_4 та щорічно влітку протягом 2 тижнів під час канікул з 01 серпня по 14 серпня включно для сумісного відпочинку без присутності ОСОБА_4

Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, діти і батьки.

Таким чином, дитина позивача є членом сім'ї власника та має право користування жилим приміщенням.

Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла.

Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

За ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

П.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначає, що у справах про визнання наймача або членів його сімї такими, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів сімї права користування займаним приміщенням.

За ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

За правилом ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

З пояснень осіб, які беруть участь в справі, судом встановлено, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 у травні 2013 року виїхала з будинку №56 по вул. Харченка в с. Музичі. Відносини між колишнім подружжям склались неприязні, судами вирішують спори між ними. В даний час побачення дитини та ОСОБА_1 проходять також і в вищевказаному будинку. Дані обставини підтверджені також і показам допитаних в судовому засіданні свідків.

Враховуючи вимоги ст. 29 ЦК України та пояснення осіб, які беруть участь в справі, суд відмовляє в задоволенні вимог про позбавлення права користування будинком, оскільки неповнолітні діти мають право проживати одним із батьків, обовязок по утриманню та вихованню батьки мають однакові.

Посилання позивача на усунення перешкод в розпорядженні власністю, суд оцінює критично, оскільки належних та допустимих доказів цим обставинам суду не подано, не звертався позивач і до уповноважених органів щодо отримання згоди на продаж будинку. Щодо досягнення згоди по місцю проживання дитини разом з матірю, слід вказати, що в поданих суду договорах, судових рішеннях відсутнє погодження сторін щодо втрати дитиною права користування житловим приміщенням будинку.

Крім того, відповідно до ст. 10 ЦПК України, судом розяснено право позивача на уточнення позовних вимог з огляду на ухвалу касаційної інстанції.

Заяв про уточнення позовних вимог суду не подано.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що дитина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, не втратила право користування спірним жилим приміщенням, в будинку знаходяться її речі, час від часу перебуває в будинку, через розірвання шлюбу між батьками постійно проживати немає можливості, що є поважною причиною, що відповідно до вимог ст. 405 ЦК України підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється за заявою особи, запиту органу реєстрації, остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні вимог про позбавлення права користування житловим приміщенням, тому не підлягають задоволенню вимоги про зобовязання вчинити дію.

Зважаючи на вищенаведене, враховуючи рекомендації, викладені у Інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», керуючись ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 3, 10, 11, 15, 60, 88, 114, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3, треті особи Києво-Святошинський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області, служба у справах дітей Києво-Святошинська районна державна адміністрація про позбавлення права користування житловим приміщенням, усунення перешкоди в користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич