Справа № 307/3902/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 серпня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі ДАШКОВСЬКІЙ С.О.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, до Вільховецької сільської ради Тячівського району Закарпатської області, Тячівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання недійсними та скасування державного акту на право приватної власності на землю, свідоцтва про право на спадщину та договору дарування, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на рішення Тячівського районного суду від 10 червня 2015 р., -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 22.10.2014 звернулася до суду із зазначеним позовом до Вільховецької сільради Тячівського району, Тячівської держнотконтори, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 мотивуючи наступним.

На підставі договору купівлі-продажу від 17.01.2008 позивачу належить житловий будинок з надвірними спорудами № 211 по вул. Леніна в с. Вільхівці Тячівського району. Позивач із сімєю постійно проживає в будинку та користується присадибною земельною ділянкою.

У квітні 2014 р. позивачу стало відомо, що за договором від 17.03.2014 ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1892 га, розташовану у по вул. Леніна, 201 у с. Вільхівці. Дарувальнику зазначена земельна ділянка належала на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.03.2014, виданого після смерті ОСОБА_5, яка померла 16.04.2012 і якій, у свою чергу, ця земельна ділянка належала на підставі Державного акту серії І-ЗК № 015826 на право приватної власності на землю, виданого Вільховецькою сільрадою 23.06.2003. Відповідач ОСОБА_4 стверджуючи, що йому належить указана земельна ділянка, розпочав будівництво житлового будинку, яке фактично здійснюється на земельній ділянці, на якій знаходиться будинок і господарські споруди позивача.

Між тим, Державний акт на право приватної власності на землю, виданий Вільховецькою сільрадою 23.06.2003 на імя ОСОБА_5, Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 11.03.2014 на імя ОСОБА_3, і договір дарування, укладений 17.03.2014 ОСОБА_3 із ОСОБА_4, підлягають визнанню недійсними та скасуванню, оскільки порушують законні права та інтереси позивача.

На момент набуття ОСОБА_1 права власності на будинок на підставі договору купівлі-продажу від 17.01.2008 діяли правила, відповідно до яких якщо договором відчуження житлового будинку не був визначений розмір відповідної земельної ділянки, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину ділянки, яка потрібна для їх обслуговування (ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України).

Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 набули в цілому право власності на земельну ділянку площею 0,1892 га по вул. Леніна, 201 в с. Вільхівці, при цьому, житловий будинок з надвірними спорудами, що належить позивачу, повністю знаходиться на вказаній земельній ділянці, чим позивача позбавлено права на земельну ділянку для обслуговування будинку та надвірних споруд.

Крім цього, в державному акті зазначено, що його видано на підставі рішення сесії Вільховецької сільської ради від 10.01.1997, тоді як таке рішення не приймалося, а було прийняте рішення Виконкому Вільховецької сільради від 10.01.1997 № 7 про передачу ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,26 га без зазначенні її місця розташування та цільового призначення. Це суперечить вимогам закону, оскільки чинне на відповідний час законодавство у сфері земельних відносин та місцевого самоврядування відносило прийняття рішення про надання землі у власність громадянам до компетенції місцевих рад, а не їх виконавчих комітетів, що з огляду на положення ст.ст. 116, 118 ЗК України, інші норми законодавства тягне недійсність державного акту.

Таким чином, при прийнятті актів, що стосуються оформлення права власності відповідачів на земельну ділянку по вул. Леніна, 201 в с. Вільхівці, були порушені вимоги закону та права і законні інтереси позивача.

Посилаючись на ці обставини, на вищевказані норми закону та на положення ст.ст. 15, 21, 203, 215 ЦК України, ст. 155 ЗК України, позивач просив визнати недійсними та скасувати:

Державний акт серії І-ЗК № 015826 на право приватної власності на землю, виданий Вільхівською сільською радою 23.06.2003 на імя ОСОБА_5, яка померла 16.04.2012, на земельну ділянку площею 0,1892 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташовану на території Вільхівської сільської ради;

Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 11.03.2014 на імя ОСОБА_3 держнотаріусом Тячівської держнотконтори ОСОБА_6 за реєстровим № 1-232 на земельну ділянку площею 0,1892 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташовану по вул. Леніна, 201 у с. Вільхівці Тячівського району;

договір дарування земельної ділянки від 17.03.2014, посвідчений держнотаріусом Тячівської держнотконтори ОСОБА_6 за реєстровим № 1-280, за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1892 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташовану по вул. Леніна, 201 у с. Вільхівці Тячівського району.

Рішенням Тячівського районного суду від 10.06.2015 позов задоволено:

визнано недійсними та скасовано Державний акт серії І-ЗК № 015826 на право приватної власності на землю, виданий Вільхівською сільською радою 23.06.2003 на імя ОСОБА_5, яка померла 16.04.2012, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 491 «а», згідно якого ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,1892 га на території Вільхівської сільської ради для будівництва та обслуговування жилого будинку; Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 11.03.2014 на імя ОСОБА_3 держнотаріусом Тячівської держнотконтори ОСОБА_6 за реєстровим № 1-232 на земельну ділянку площею 0,1892 га для будівництва та обслуговування жилого будинку (кадастровий номер земельної ділянки :06:013:0005), розташовану по вул. Леніна, 201 у с. Вільхівці Тячівського району;

визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 17.03.2014, посвідчений держнотаріусом Тячівської держнотконтори ОСОБА_6 за реєстровим № 1-280, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1892 га для будівництва та обслуговування жилого будинку (кадастровий номер земельної ділянки :06:013:0005), розташовану по вул. Леніна, 201 у с. Вільхівці Тячівського району.

Заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Тячівського районного суду від 21.11.2014, скасовано.

Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 рішення суду оскаржили, вважають його незаконним і необґрунтованим внаслідок неправильного застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Так, позивач ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу придбала тільки будівлі, тоді як земельна ділянка не була предметом договору і на момент його укладання не належала продавцю будинку ОСОБА_7 та не могла бути придбана позивачем у власність. Окрема цивільно-правова угода за правилами, встановленими законодавством, щодо прав позивача на земельну ділянку не укладалася. Отже, оспореними державним актом, свідоцтвом про право на спадщину та договором дарування не могли бути і не були порушені права ОСОБА_1 Крім того, державний акт був виданий за законодавством, що діяло на відповідний час, рішення, на підставі якого був виданий акт, вичерпало свою дію шляхом його реалізації, внаслідок чого відсутній предмет судового розгляду.

Натомість, купуючи будинок, що був розташований на чужій земельній ділянці, позивач з моменту укладення договору був обізнаний щодо неврегульованості питання про земельну ділянку, відсутності прав стосовно конкретно визначеної ділянки.

Посилаючись на ці обставини, на недоведеність позову та на відсутність передбачених законом підстав для припинення права власності на земельну ділянку та для визнання правочину недійсним, відповідачі просять рішення суду першої інстанції скасувати, у позові відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: відповідача ОСОБА_3, її представника ОСОБА_8, відповідача ОСОБА_4, його представника адвоката ОСОБА_9, які апеляцію підтримали, представника позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2, який апеляцію не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності. Однак, погодитись із таким рішенням не можна, оскільки його ухвалено внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Встановлено, що виконавчий комітет Вільховецької сільської ради Тячівського району Закарпатської області 10.01.1997 прийняв рішення № 7 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність», яким вирішив передати у приватну власність громадянам земельні ділянки, які були в їх постійному користуванні, і передав ОСОБА_5, мешканці с. Вільхівці, вул. Леніна, 201, земельну ділянку площею 0,26 га (а.с. 15, 16, 97 т. 1).

23.06.2003 Вільхівська сільська рада Тячівського району видала на імя ОСОБА_5 Державний акт серії І-ЗК № 015826 на право приватної власності на землю, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 491 «а», на земельну ділянку площею 0,1892 га на території Вільхівської сільської ради для будівництва та обслуговування жилого будинку (а.с. 11-12, 101-102 т. 1). У державному акті зазначено, що його видано на підставі рішення сесії Вільхівської сільської ради від 10 січня 1997 року, водночас номер скликання ради та номер відповідної сесії в акті не вказані, тексту рішення зазначеної в акті сесії в справі немає, листом архівного відділу Тячівської РДА від 31.03.2014 стверджується, що в архівному фонді Вільховецької сільради протокол сесії від 10.01.1997 відсутній (а.с. 14 т. 1). На даний час вживається назва «Вільховецька» сільська рада, з приводу розбіжностей у документах, складених у різний час, щодо назви сільської ради спору між сторонами немає, оскільки попри такі розбіжності йдеться про одну й ту ж сільську раду.

Описом меж земельної ділянки, зафіксованим у вищевказаному державному акті, стверджується, що по лінії А Б ділянка межує із землями загального користування сільської ради по вул. Леніна, по решті ліній межує із землями інших громадян. З наданого апеляційному суду Свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах УРСР, виданого ОСОБА_10, та доданих до нього матеріалів випливає, що ОСОБА_10, було відведено земельну ділянку площею 0,7 га по під індивідуальне житлове будівництво рішенням виконкому Вільхівської сільської ради депутатів трудящих від 27.07.1971 № 94, а забудова ділянки по вул. Головній, 235 в с. Вільхівці була дозволена рішенням виконкому Тячівської районної ради депутатів трудящих від 20.01.1972 № 19. ОСОБА_10 була матірю ОСОБА_5 та ОСОБА_3, що ніким не заперечується. Розташування земельної ділянки, на яку був виданий державний акт, за адресою, якою наразі є вул. Леніна, 201 в с. Вільхівці Тячівського району, випливає з наявних матеріалів справи, стверджується документами, які складалися стосовно цієї ділянки, визнається сторонами, між якими саме щодо розташованої за цією адресою земельної ділянки виник спір.

Отже, ОСОБА_5 оформила своє право власності на земельну ділянку площею 0,1892 га, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку та розташовану по вул. Леніна, 201 в с. Вільхівці Тячівського району, за правилами, що випливають з положень ст.ст. 4, 86 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 78, 79, ст. 80 ч. 1 п. «а», ст. 125 ч. 1, ст. 126 ч. 1 ЗК України (2001 р.) з урахуванням п. 1 Перехідних положень цього Кодексу, ст.ст. 2, 8, 11-14 Закону України «Про власність» (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів). У справі немає доказів оспорювання за життя ОСОБА_5 будь-ким набутого нею права власності на зазначену земельну ділянку чи її частину.

27.09.2007 ОСОБА_11 продав ОСОБА_7 за 63698,00 грн двокімнатний житловий будинок (літ. А), розташований по вул. Леніна, 211 (колишній № 203) в с. Вільхівці Тячівського району, загальною площею 71,7 кв. м, житловою площею 39,6 кв. м з належними до нього прибудовою (літ. Б), господарською зблокованою будівлею (літ. В), літньою кухнею (літ. Г), вбиральнею (літ. Д), дроварнею (літ. Ж), огорожею (1-2), що стверджується договором купівлі-продажу, посвідченим цього дня приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_12 за реєстровим № 8188 (а.с. 186-188 т. 1). Як випливає з п. 4 договору, будинок належав ОСОБА_11 на підставі Свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно, виданого Вільховецькою сільрадою 24.09.2007 за № 241, зареєстрованого в Тячівському РПТІ 24.09.2007 за № 256, з копії зазначеного Свідоцтва (а.с. 175 т. 1) вбачається, що воно видане на підставі рішення виконкому Вільховецької сільради від 30.08.2007 № 94. У п. 2 договору зазначено, що будинок «розташований на земельній ділянці, норму якої не встановлено, приватизація якої не проводилася, оформлення права власності на земельну ділянку буде оформлено покупцем відповідно до чинного законодавства», а в п. 3 що зміст ст.ст. 120, 121 ЗК України та ст. 377 ЦК України покупцю розяснено.

17.01.2008 ОСОБА_7 продав ОСОБА_1 за 67739,00 грн двокімнатний житловий будинок (літ. А), розташований по вул. Леніна, 211 (колишній № 203) в с. Вільхівці Тячівського району, загальною площею 71,7 кв. м, житловою площею 39,6 кв. м з належними до нього прибудовою (літ. Б), господарською зблокованою будівлею (літ. В), літньою кухнею (літ. Г), вбиральнею (літ. Д), дроварнею (літ. Ж), огорожею (1-2), що стверджується договором купівлі-продажу, посвідченим цього дня приватним нотаріусом Тячівського РНО ОСОБА_12 за реєстровим № 545 (а.с. 183-185 т. 1). Як випливає з п. 4 договору, будинок належав ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 27.09.2007, посвідченого цим же нотаріусом за реєстровим № 8188, зареєстрованого в Тячівському РПТІ за № 256. У п. 2 договору зазначено, що будинок «розташований на земельній ділянці, норму якої не встановлено, приватизація якої не проводилася, оформлення права власності на земельну ділянку буде оформлено покупцем відповідно до чинного законодавства», а в п. 3 що зміст ст.ст. 120, 121 ЗК України та ст. 377 ЦК України покупцю розяснено.

Відповідно до ст.ст. 14, 41 Конституції України, ст.ст. 11, 202, 509, 316-319, 328, ст. 346 ч. 1 п. 1, ст.ст. 373, 655, 658 ЦК України, ст.ст. 78, 81, 92, 93 ЗК України, право власності на землю, в т.ч., внаслідок вчинення правочину, а також право землекористування, набувається громадянами відповідно до закону, право розпорядження майном, включаючи право відчуження земельної ділянки, передачі її в користування належить власнику майна.

Особа діє у цивільних відносинах на власний ризик і повинна діяти, в т.ч., вчиняючи правочин, добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки (ст.ст. 11-14, 202, 509 ЦК України). Як випливає зі змісту зазначених вище договорів купівлі-продажу будинку та не спростовано по суті учасниками процесу, ані ОСОБА_11, ані ОСОБА_7 як продавці будинку не були при цьому власниками земельної ділянки, на якій він розташований, відсутні й відомості про надання їм земельної ділянки чи її частини в користування (оренду), як це випливає з вимог ст. 93, ст. 124 ч. 2, ст. 125 ч. 2, ст. 126 ч. 2 ЗК України. В апеляційному суді сторонами визнано, що йдеться про продаж будинку, що на даний час має адресу: с. Вільхівці, вул. Леніна, 211 і розташований на земельній ділянці площею 0,1892 га, на яку був виданий державний акт на імя ОСОБА_5 Сторони визнали, що зазначений будинок та належні до нього будівлі і споруди позначені, зокрема, як «КЖ», «КН», навіс, цифрами «2», «3», «4» (а.с. 59, 96, 112, 120 т. 1) на експлікаціях земельних угідь, на схемах забудови земельної ділянки, повністю знаходяться в межах земельної ділянки по вул. Леніна, 201 в с. Вільхівці. На час укладання договору, за яким ОСОБА_1 придбала будинок, право власності на земельну ділянку, на якій будинок розташований, належало ОСОБА_5 і було відповідним чином оформлене, доказів відчуження власником належної йому земельної ділянки чи її частини в справі немає.

За приписами ст. 120 ч.ч. 1, 2 ЗК України, ст. 377 ч.ч. 1, 2 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором, якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування; якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

ОСОБА_1 діючи на власний ризик і розсуд придбала будинок через чотири з половиною роки після оформлення права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку, де розташований будинок, придбала майно без врегулювання в цьому або іншому договорі відповідно до закону питання про право на земельну ділянку виходячи, всупереч дійсним обставинам та без перевірки факту належності землі певному власнику або надання її певному землекористувачу, з того, що право на цю ділянку раніше не було оформлене. У справі немає доказів щодо наявності для ОСОБА_1 перешкод у зясуванні та перевірці обставин, що мали істотне значення для укладання договору, на такі обставини сторона не посилається. За відсутності у продавця права власності на відповідну земельну ділянку (її частину) до покупця будинку не могло перейти і не перейшло право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину ділянки, яка потрібна для їх обслуговування, які, до того ж, не визначалися в натурі. Укладення за вищевикладених обставин договору купівлі-продажу будинку не могло мати наслідком позбавлення ОСОБА_5 права власності на земельну ділянку чи її частину, оскільки власника земельної ділянки може бути проти його волі позбавлено прав лише у випадках, передбачених законом (Глава 22, ст. 153 ЗК України, ст.ст. 321, 378, Глава 25 ЦК України), до яких спірний випадок не належить.

Відтак, правова позиція позивача щодо набуття внаслідок укладання договору купівлі-продажу будинку права власності на земельну ділянку помилкова, а обрана лінія захисту порушених, як вважає позивач, його прав, не ґрунтується на законі та не враховує дійсних обставин справи. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав (ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 ЦПК України). Особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), особа зобовязана належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України).

Прийняття органом місцевого самоврядування рішення про надання ОСОБА_5 земельної ділянки у власність, що мало місце за 11 років до придбання нею будинку, а також видача відповідного державного акту на землю задовго до такого придбання, що ніким не оспорювалися, апріорі не могли порушити прав, які у ОСОБА_1 на відповідний час не виникли. Вимога особи про захист права, якого в неї не існувало, безпідставна внаслідок відсутності обєкта цивільно-правового захисту. Цивільні обовязки особа виконує, а цивільні права здійснює в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства, і зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання правом не допускається (ст. 13 ч.ч. 1-3, ст. 14 ч. 1 ЦК України); у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобовязати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст. 13 ч. 6 ЦК України). Поведінку сторін договору купівлі-продажу будинку не можна визнати добросовісною і розумною (ст. 12 ч. 5 ЦК України), оскільки така тягла порушення прав ОСОБА_5 як власника земельної ділянки.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів констатує, що ОСОБА_1 не має права вимоги щодо визнання недійсним Державного акту серії І-ЗК № 015826 на право приватної власності на землю, виданого 23.06.2003 Вільхівською сільрадою на імя ОСОБА_5, у звязку з чим доводи, якими обґрунтовувалася ця вимога, зокрема, щодо прийняття рішення про надання землі неуповноваженим органом, не мають правового значення в даній справі та не можуть тягти задоволення такої безпідставної вимоги позову. Від вирішення вимоги про визнання державного акту недійсним залежить вирішення інших, похідних позовних вимог.

16.04.2012 ОСОБА_5 померла (а.с. 239 т. 1), спадщину за нею прийняла 26.04.2012 сестра ОСОБА_3, якій держнотаріусом Тячівської держнотконтори ОСОБА_6 за реєстровим № 1-232 у спадковій справі № 222/2012 (а.с. 234-250 т. 1, а.с. 1-12 т. 2) було 11.03.2014 видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,1892 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташовану по вул. Леніна, 201 у с. Вільхівці Тячівського району, що належала спадкодавцю на підставі Державного акту серії І-ЗК № 015826 на право приватної власності на землю, кадастровий номер :06:013:0005, вартість спадкового майна 53827,40 грн (а.с. 5, 7 т. 2). Як видно з матеріалів справи, на замовлення спадкоємця ОСОБА_3 була виготовлена Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель за адресою с. Вільхівці, вул. Леніна, 201 Тячівського району, ділянці 26.02.2014 присвоєно кадастровий номер № :06:013:0005 (а.с. 84-108, 242-246 т. 1), посилання на який міститься в свідоцтві про право на спадщину. Реєстрація права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, набутого в порядку спадкування, стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.03.2014 № 18808259 (а.с. 6 т. 2).

17.03.2014 ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 земельну ділянку вартістю 53827,40 грн і площею 0,1892 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташовану по вул. Леніна, 201 у с. Вільхівці Тячівського району, яка їй належала на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.03.2014, що стверджується договором дарування земельної ділянки, посвідченим цього дня держнотаріусом Тячівської держнотконтори ОСОБА_6 за реєстровим № 1-280 (а.с. 115-116 т. 1). Реєстрація права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку, набутого в порядку дарування, стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.03.2014 № 19111287 (а.с. 117 т. 1).

14.05.2014 ОСОБА_13 був виданий будівельний паспорт на будівництво індивідуального житлового будинку по вул. Леніна, 201 в с. Вільхівці Тячівського району, а 15.05.2014 ОСОБА_13 зареєстрував повідомлення про початок виконання будівельних робіт (а.с. 109-125 т. 1). За обопільним визнанням сторін, яке відповідає обставинам справи (а.с. 42-45 т. 1 та ін.), ОСОБА_13 розпочав будівельні роботи зі зведення будинку, що на схемах забудови позначений цифрою «1» і повністю знаходиться в межах земельної ділянки.

Таким чином, право власності ОСОБА_3 і ОСОБА_13 на земельну ділянку послідовно виникало та реєструвалося з передбачених законом (зокрема, ст.ст. 717, 1216-1218, ст. 1225 ч. 1, ст.ст. 1268, 1296-1298 ЦК України, ст.ст. 81, 131 ЗК України) підстав відповідно до вимог, що випливають з положень ст.ст. 79-1, 125, 126, 193, 202 ЗК України, ст. 182 ЦК України, ст.ст. 2-4, 5, 10, 19, 28-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Будівництво на земельній ділянці здійснюється ОСОБА_13 на підставі документів, передбачених, зокрема, ст. 27, ст. 34 ч. 1 п. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Даних про те, що під час відповідних процедур параметри, встановлені державним актом на земельну ділянку, легітимність цього акту будь-ким оспорювалися, заперечувалися, немає.

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ст. 1301 ЦК України). За позовом заінтересованої особи, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених ст. 215 ч. 1 ЦК України внаслідок недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 цього Кодексу, тобто, у разі невідповідності правочину вимогам законодавства. Правомірність правочину презюмується (ст. 204 ЦК України).

Враховуючи, що вимоги про визнання оспорених свідоцтва про право на спадщину та договору дарування земельної ділянки ґрунтувалися на недійсності, відповідно до правової позиції позивача, державного акту на право власності на землю, та передбачали зникнення правової підстави для кожного наступного правовстановлюючого документу у відповідній послідовності, відмова у визнанні державного акту недійсним виключає наявність фактичних та правових підстав для задоволення похідних вимог.

Суд першої інстанції не мав підстав для задоволення вимоги про визнання недійсним державного акту на право власності на землю, а тому не мав підстав і для скасування свідоцтва про право на спадщину та для визнання недійсним договору дарування земельної ділянки. Позов ОСОБА_1, що виник внаслідок укладання нею за своєю волею та поза волею і обізнаністю щодо цього відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_13 договору купівлі-продажу, безпідставний, необґрунтований, натомість доводи відповідачів заслуговують на увагу, а порушені права як спадкоємця земельної ділянки, так і сторін договору, що були набуті в законний спосіб, підлягають захисту та поновленню, як це випливає наведених вище положень закону та передбачено ст.ст. 90, 152, 153 ЗК України, ст.ст. 16, 386 ЦК України. Дії відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_13 щодо оформлення та реалізації належних їм цивільних прав, законність яких не спростована, не можуть вважатися такими, що порушують законні права позивача.

Участь у справі Вільховецької сільради в якості відповідача обумовлювалася вимогою про визнання недійсним державного акту на право власності на землю, виданого цією радою, відсутність підстав для задоволення якої через взаємоповязаність предявлених вимог тягне відмову в позові й до цього відповідача. Позов був предявлений і до Тячівської держнотконтори, хоча така не є учасником спірних правовідносин і не може бути відповідачем у справі, тож визначення відповідачем держнотконтори необґрунтоване, позов було предявлено до неналежного відповідача і вже лише внаслідок цього задоволення позову виключалося.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 3, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити, рішення суду першої інстанції, що не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, скасувати, у безпідставному, необґрунтованому та недоведеному позові відмовити, оскільки предявивши вимоги про позбавлення особи права власності на землю позивач як власник будинку, якщо вважає свої права щодо використання земельної ділянки порушеними, обрав неналежний спосіб їх захисту.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 3, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 і ОСОБА_4 задовольнити, рішення Тячівського районного суду від 10 червня 2015 р. скасувати, у позові ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, до Вільховецької сільської ради Тячівського району Закарпатської області, Тячівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання недійсними та скасування державного акту на право приватної власності на землю, свідоцтва про право на спадщину та договору дарування відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 442,01 грн судового збору на користь держави.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді