РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/6498/14-ц пр. № 2/759/178/15

01 квітня 2015 року Святошинський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Морозова М.О.

при секретаря Прохоренко К.М., Захарчук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондра Людмила Вікторівна про визнання недійсним договору дарування та визнання його таким, що фактично прийняв спадщину-квартиру, з визнанням за ним права власності, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Святошинський районний відділ у м. Києві Головного управління Державної міграційної служби України про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного нею з ОСОБА_3 19.04.2012 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л.В., зареєстровано в реєстрі №804, обґрунтовуючи свій позов ч.3 ст. 203, ч.1 ст. 215, ст. 225 ЦК України, коли її волевиявлення на дарування квартири не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, т.я. її свідомість була затьмарена з вини ОСОБА_3 алкоголем.

При цьому, посилається на те, що по вказаному договору вона подарувала відповідачу по справі свою квартиру, яка належала їй на праві приватної власності з 25.03.2003 р. на підставі договору дарування від своєї сестри ОСОБА_5 З відповідачем працювала на одному маршруті тролейбуса при Депо №2 по вул. Довженко в м. Києві, й він працює водієм тролейбусу, а вона контролером. Відповідач знав, що вона є власником житла, тому потрапила у його поле зору, він став приділяти їй підвищену увагу. Враховуючи її залежність від спиртного, відповідач почав систематично споювати її, обіцяючи їй догляд за нею, як за рідною, її безбідне існування тощо. Скориставшись саме таким її станом, відповідач ОСОБА_3 19.04.2012 р. привів її до нотаріуса, вона щось підписала, не усвідомлюючи, що саме. Після 19.04.2012 р. відповідач продовжував «доглядати» її, пропонуючи все нові й нові порції спиртного. 17.05.2012 р. ОСОБА_3 проник до її оселі, погрожував та викрав усі документи, пов'язані з договором дарування, в подальшому погрожуючи на її життя та виселення з квартири. 18.05.2012 р. вона прийшла до тями після побоїв та тривалого запою і зрозуміла, на що саме була спрямована «благодійність» відповідача ОСОБА_3 Їй стало відомо, що 19.04.2012 р. вона подарувала своє житло відповідачу ОСОБА_3 Дійсного наміру дарувати своє житло відповідачу у неї не було, так як іншого житла у неї не має. 18.05.2012 р. вона звернулася з заявою до начальника БТІ м. Києва з проханням не проводити державну реєстрацію договору та накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 й 29.05.2012 р. вона отримала відповідь на свою заяву з рекомендацією звернення до суду.

В ході розгляду спарви правонаступник померлого позивача по справі ОСОБА_1-ОСОБА_2 уточнив позовні вимоги і просить у відповідності до ст.ст. 203, 215, 229, 717, ч.3 ст. 1268 ЦК Україи визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3 від 19 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондра Людмилою Вікторівною; визнати його, ОСОБА_2, таким, що фактично прийняв в спадщину квартиру АДРЕСА_3, та визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_3.

При цьому, мотивує свої позовні вимоги тим, що він з ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 31.03.1979 р. до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 р., проживаючи однією сім'єю в спірній квартирі, будучи в ній зареєстрованими. В березні 2012 р. він поїхав до свого сина в Російську Федерацію, місто Санкт-Петербург, в квітні 2012 р. син помер і він ще тривалий час знаходився там в зв'язку з похоронами сина та для підтримки невістки в моральному й побутовому плані. В цей час його дружина знаходилась в м. Києві в тяжкому депресивному стані від цих подій та після перенесення нею двох інфарктів. Як йому стало згодом відомо від сусідів, ОСОБА_3, який разом працював з ОСОБА_1, почав приходити часто до ОСОБА_1 ОСОБА_1 потім пояснювала, що прийняла ОСОБА_3 пожити тимчасово як квартиранта і знаючи своє незадовільне матеріальне становище та те, що знаходиться в тяжкому емоційному стані, він не заперечував проти цього. В цей час йому стало відомо, що ОСОБА_3 споює ОСОБА_1 спиртними напоями, хоча це було протипоказано їй через перенесення двох інфарктів, і вн вирішив повернутися до м. Києва. Після повернення до м. Києва він дізнався, що ОСОБА_1 19.04.2012 р. підписала договір дарування квартири, після підписання договору одразу ж звернулася до ЖЕКу про погрози з боку ОСОБА_3 та просила не реєструвати договір, а потім звернулася з позовом до суду. ІНФОРМАЦІЯ_2 р. ОСОБА_1 померла. Обдарований не переймався долею дарувальника, участі у похованні померлої не приймав, в квартирі не проживав та подарунок фактично не прийняв. Прочитати зміст договору дарування самостійно ОСОБА_1 не могла через захворювання катаракти обох очей, і ОСОБА_1 вважала, що укладає договір довічного утримання й оскільки ОСОБА_3 обіцяв утримання і фінансову допомогу, то ОСОБА_1, довіряючи йому, підписала договір. Скориставшись тяжким емоційним станом ОСОБА_1 і відсутністю чоловіка, який перебував на похоронах в іншій державі, а також схильністю до вживання алкоголю ОСОБА_1, ОСОБА_3 запевнив ОСОБА_1, що тільки він про неї може подбати. В час дуже складних обставин для хвороби і розгубленої жінки похилого віку ОСОБА_3 запевнив ОСОБА_1 в тому, що вона підписує договір, в якому захищені всі її права, щодо довічного утримання і довічного проживання її та її чолавіка в спірній квартирі. Таким чином договір дарування ОСОБА_1 уклала під впливом помилки стосовно правової природи даної угоди, оскільки за віком і станом здоров'я потребувала допомоги та стороннього догляду, наміру дарувати квартиру в неї не було, адже іншого житла вони не мають. Договір дарування квартири не відповідає її внутрішній волі, оскільки вона вважала, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування. Саму квартиру ОСОБА_1. не передала ОСОБА_6, з квартири не виселялась, зрозумівши, що помилилась щодо правої природи правочину, оспорювала його в судовому порядку. ОСОБА_1 помилилась щодо прав та обов'язків сторін даного правочину, бо ОСОБА_1, маючи єдине житло, будучи хворою як інвалід другої групи, яка потребує допомоги та догляду, не може хотіти віддати останнє житло і залишитись безпритульною разом з чоловіком, а отже подарувати єдине житло сторонній особі вона не хотіла. Після підписання договору ситуація кардинально змінилась. ОСОБА_3 викрав документи на квартиру, утримання не надавав, навпаки, став погрожувати виселити дружину і його з квартири. Вказане для ОСОБА_1 стало великим потрясінням, вона стала, як уміла, захищати свої права, направивши відповідні заяви в державні органи. Такі цілеспрярмовані і систематично повторювальні дії і ті хвилювання, що пережила літня жінка, призвели до чергового інсульту і смерті.

Представник правонаступника позивача по справі в судовому засіданні позовні вимоги підтримала.

ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, вважаючи їх безпідставними та надуманими, і в свою чергу пред'явив позов до ОСОБА_2 про позбавлення його права користування квартирою АДРЕСА_1 у м. Києві; вислення з цієї квартири. При цьому, посилається на те, що він після укладення договору дарування з ОСОБА_1 зареєстрував право власності в установленому законом порядку. ОСОБА_1 передала йому ключі від квартири для подальшого розпорядження власністю. Але, прибувши до квартири, він виявив, що у його квартирі проживає відповідач ОСОБА_2 і в квратирі знаходяться особисті речі останнього. На його прохання в добровільному порядку залишити його помешкання ОСОБА_2 вигнав його з квартири, в подальшому не допускав його до квартири. ОСОБА_2, не маючи права власності на користування цим житлом, перешкоджає йому у здійсненні права власності на належне йому майно. Він не може користуватся даною квартирою, проживати в ній чи іншим чином розпоряджатися власністю. ОСОБА_2 в силу діючого законодавства України безпідставно користується спірною квартирою, бо не є членом його сім'ї, є сторонньою осбою, з дати набуття ним власності на житло, самоправно, без його дозволу безоплатно користується його власністю, завдаючи збитків та морально його принижуючи. Втрата ОСОБА_2 права на житло або взагалі його відсутність є підставою для позбавлення права на житло.

Треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондра Л.В., Святошинський районний відділ у м. Києві Головного управління Державної міграційної служби України належним чином про час, місце слухання справи повідомлялись, третя особа Святошинський районний відділ у м. Києві Головного управління Державної міграційної служби України подала заяву про слухання справи без участі її представника, причини неявки третьої особи Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондра Л.В. суду невідомі, тому суд, враховуючи думку правонаступника позивача, представника правонаступника позивача, ОСОБА_3, матеріали та обставини справи, вважає за можливе вирішити спір без участі третіх осіб.

Суд, вислухавши пояснення правонаступника позивача, представника правонаступника позивача, відповідача ОСОБА_3, з'ясувавши обставини справи, заслухавши показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку, що позов правонаступника позивача ОСОБА_1-ОСОБА_2 підлягає задоволенню, позов ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що 19.04.2012 р. між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_4, згідно з умовами якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 належну їй на праві приватної власності вказану квартиру, а останній її прийняв у дар. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондра Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №804.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі є прийняттям дарунка.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч.2 ст.717 ЦК України договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст. 745 ЦК України договір довічного утримання не може укладатись усно, він підлягає укладенню у письмовій формі, нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Як роз'яснено в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 р. „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як зазначено в позові, ОСОБА_3, працюючи разом з ОСОБА_1, часто пригощав останню горілчаними напоями, обіцяв свої послуги догляду за нею для її безбідного існування, а замість цього попросив відписати йому належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_5. ОСОБА_1 погодилася і 19.04.2012 р. уклала з ОСОБА_3 у приватного нотаріуса договір, текст якого не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов'язки, про які вони домовилися щодо утримання. Після укладення договору ОСОБА_3 став пред'являти до ОСОБА_1 претензії на звільнення з квартири і своє вселення в житло. ОСОБА_1, проаналізувавши дії ОСОБА_3, зрозуміла, що він її ошукав, звернулася в ЖЕК, орган БТІ не проводити державну реєстрацію квартири та накладення на квартиру арешт, та дізналася після цього, що фактично між нею і ОСОБА_3 був укладений договір дарування, чого вона не бажала.

Відповідач по справі ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що погодився з пропозицією ОСОБА_1 подарувати йому належну їй квартиру. Ніяких домовленостей щодо утримання в майбутньому ОСОБА_1 замість підписання з її боку договору дарування між сторонами не було. Волевиявлення на дарування квартири виходило виключно з боку ОСОБА_1 Оформлення документів проводилося не формально, а з настанням реальних наслідків і відчуженням квартири від одного власника до іншого власника. Він провів державну реєстрацію квартири, має намір використовувати її по цільовому призначенню в подальшому для проживання.

Свідченням того, що ОСОБА_1 не мала намір відчужувати свою квартиру шляхом дарування, є показання свідка ОСОБА_7, яка показала, що знає ОСОБА_1 з 2003 р., коли її сім'я стала проживати в АДРЕСА_5. Спілкувались, допомогала їй, особливо після того, як чоловік ОСОБА_1 переніс інсульт. У ОСОБА_1 були думки, щоб їх хтось доглядав. ОСОБА_1 розповіла, що у неї є знайомий ОСОБА_3, який разом з нею працював, привела його додому, думала, що останній буде їй допомагати, але допомоги так і не було. Були випадки,коли ОСОБА_1 перебувала в нетверезому стані, і саме вона ОСОБА_1 продовжувала допомагати у всьому, в тому числі, коли та хворіла, знаходилась на лікуванні в лікарні. Потім ОСОБА_1 розповіла, що замість договору довічного утримання вона помилково чомусь підписала договір дарування ОСОБА_3 ОСОБА_1 стала звертатися до державних органів про скасування цього договору, але померла.

Допитана в якості свідка ОСОБА_8 показала, що ОСОБА_1 знала 15 років, як добру людину. Бачила в квартирі ОСОБА_1 молодого чоловіка і ОСОБА_1 сказала, що це її знайомий ОСОБА_3 Потім, коли в черговий раз прийшла до ОСОБА_1, та плакала, жалілась, що ОСОБА_3 не допомагає їй, обманув її, коли вона підписувала якісь документи у нотаріуса, обіцяв утримувати. Скаржилась також ОСОБА_1 на те, що вказана особа їй погрожувала.

Те, що ОСОБА_1 під час укладення угоди дарування була безпосередньо присутньою у приватного нотаріуса, й вказаний договір вона підписала, не може бути безумовною і достатньою підставою для залишення договору дарування дійсним.

По наданим з боку позивача та правонаступника позивача медичних документів-медичних карок, виписок з історій хвороб вбачається, що ОСОБА_1 була хворою людиною, інвалідом другої групи, систематично лікувалася з приводу різних хронічних захворювань стаціонарно у лікарнях.

Крім того, згідно пояснень позивача, правонаступника позивача, свідків, даних в судовому засіданні, видно, що ОСОБА_1 вживала спиртні напої та періодично знаходилася у нетверезому стані.

Як вбачається з висновку експертного дослідження фахівця у галузі судово-психологічної експертизи Линник С.В. ТОВ «Інститут сучасних судових експертиз» від 24 лютого 2015 року, ОСОБА_1 на період укладання правочину (квітень 2012 року) виявляла такі життєві обставини та психологічні особливості, як: похилий вік, 11 група інвалідності, низький освітній рівень, значні проблеми здоров'я з необхідністю постійного підтримуючого стаціонарного та амбулаторного лікування, відсутність рідних дітей, наявність хворого чоловіка, потребуючого зовнішньої допомоги, матеріальна неспроможність до самоутримування та лікування з усвідомленням своєї наближеної нездатності до фізичного самообслуговування і залежності від зовнішньої допомоги. У характері дослідженої за наданими матеріалами ситуації (укладення договору дарування квартири замість договору довічного утримання) вбачаються психологічні ознаки помилкового волевиявлення, з недостатнім осмисленням ОСОБА_1 наслідків своїх дій, що пов'язано з важкими життєвими обставинами та психологічними особливостями, які могли обумовити її підвищену довірливість та конформність щодо ситуаційно-значущої особи.

Вказане свідчить, що ОСОБА_1 25.03.2013 р. в період укладання договору дарування дійсно спроможна була помилитися щодо обставин укладеного договору дарування квартири.

Враховуючи вказане, з підтвердженням письмовими доказами та у вигляді свідків, суд вважає, що ОСОБА_1 дійсно помилялася щодо обставин, які мають істотне значення при укладенні договору, і це не можна рахувати як припущення, бо містить доказову та переконливу базу.

Суд вважає, що ОСОБА_3, знаючи стан ОСОБА_1, свідомо укладав з нею договір дарування квартири, беручи на себе всі ризики від укладання такого правочину на майбутнє.

На протязі 2012 р. ОСОБА_1 неодноразово зверталася з заявами до різних державних органів щодо незаконних дій ОСОБА_3 по відчуженню квартири АДРЕСА_6, наголошуючи на своїй помилці при укладанні договору дарування, та використання ОСОБА_3 її залежного стану у своїх корисливих цілях.

Вказане підтверджується дослідженими в судовому засіданні копіями таких звернень та відповідей на них від 18.05.2012 р., від 29.05.2012 р., від 30.05.2012 р.

З боку ОСОБА_3 не представлено доказів у заперечення позовних вимог, крім констатації самого факту укладення договору.

Твердження відповідача ОСОБА_3 на те, що для укладання договору дарування неважливі мотиви його укладання з боку дарувальника ОСОБА_1, суд сприймає критично, бо оспорюється правочин не з мотивів укладання договору, а вчинення його, коли особа помилилася щодо обставин, які мають істотне значення.

Укладаючи договір, ОСОБА_1, страждаючи численними фізичними захворюваннями, мала на меті отримати від ОСОБА_3 необхідну допомогу та догляд і не мала намір дарувати квартиру при своєму житті та при житті свого чоловіка, який також є особою похилого віку, сторонній особі, що свідчить про укладення договору під впливом помилки стосовно обставин, які мають істотне значення, зорема, щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків сторін, бо вважала цей договір договором довчного утримання.

Тому, посилання у позові на те, що укладення договору дарування квартири сталося внаслідок помилки ОСОБА_1 щодо обставин, що мають істотне значення, суд вважає обгрунтованими і такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки такі факти є доведеними, як і доведена їх наявність у безпосередньому зв'язку з дослідженими доказами, при наявності тих умов, які існували в період укладення договору дарування.

Крім того, суд враховує наступне.

Уклавши угоду дарування, ОСОБА_3 до дати смерті ОСОБА_1 не провів державну реєстрацію спірної квартири, в квартиру не вселився, фактично та юридично не прийняв спадщину і в квартирі до смерті продовжувала проживати ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_2, не маючи іншого житла.

Вищевказані обставини у їх сукупності є істотними для того, щоб вважати, що договір дарування укладався з боку ОСОБА_1, коли існувала помилка у сприйнятті таких обставин по правочину.

В момент смерті ОСОБА_1 припинення її права власності на кватиру не було зареєстровано і квартира увійшла до спадкової маси з моменту відкриття спадщини-моменту смерті ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 р. Державна реєстрація спірної квартри була здійснена ОСОБА_3 вже після смерті дарувальниці в 2013 р., як це вбачається з витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.01.2013 р. Реєстрація договору дарування квартири за ОСОБА_3 є перешкодою для ОСОБА_2 для реалізації свого права спадкоємця на прийняття в установленому законом порядку спадщини у вигляді квартири. ОСОБА_2 подав 24.01.2014 р. до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті своєї дружини ОСОБА_1, по що була заведена спадкова справа №88/14. Оскільки свідоцтво про право власності на спадщину за законом державним нотаріусом не видавалось у зв'язку з розглядом цивільної справи в суді по оспорюванню договору дарування, й ОСОБА_3 не визнає за ОСОБА_2 права на спадщину на вказану квартиру, то у відповідності до ст.ст. 1268, 1270 ЦК України ОСОБА_2 у судовому порядку необхідно визнати таким, що фактично прийняв спадщину у вигляді спірної квартири та визнати за ним право власності на цю квартиру.

Згідно ч.ч.3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

На момент смерті ОСОБА_1 її чоловік ОСОБА_2 прийняв спадщину, будучи зареєстрованим та проживаючи в спірній квартирі разом з ОСОБА_1, в судовому порядку оспорює укладену його дружиною угоду дарування квартири.

Оскільки задовольняються позовні вимоги правонаступника позивача ОСОБА_1-ОСОБА_2 прор визнання недійсним договору дарування квартири та визнання за ним права власності на спірну квартиру, то позовні вимоги ОСОБА_3 не можуть бути задоволені.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 182, 203, 215, 229, 328, 334, 638, 717, 722, 745, 1268, 1270 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 60, 88, 212, 214, 215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондра Людмила Вікторівна про визнання недійсним договору дарування та визнання його таким, що фактично прийняв спадщину-квартиру, з визнанням за ним права власності, задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3. від 19 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондра Людмилою Вікторівною.

Визнати ОСОБА_2 таким, що фактично прийняв в спадщину квартиру АДРЕСА_3, та визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_3.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Святошинський районний відділ у м. Києві Головного управління Державної міграційної служби України про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у розгляді справи, але були відсутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційні скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня отримання копій цього рішення суду.

Суддя