Справа № 462/7102/14 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/3102/15 Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Ванівського О.М., Гриновця Б.М.

При секретарі: Жукровській Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ "ОТП Банк", ТзОВ "ОТП Факторинг Україна" про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ "ОТП Банк", ТзОВ "ОТП Факторинг Україна" про визнання договору недійсним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що у відповідачів на момент укладення Договору купівлі - продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року були відсутні відповідні ліцензії на вчинення валютних операцій, а відтак передача права вимоги від відповідача - 1 відповідачу - 2 до позивача про стягнення 6499,68 доларів США за Договором про надання кредиту від 13.11.2003 року та 24964,57 доларів США за кредитним договором від 01.06.2007 року не відповідає вимогам чинного законодавства.

Сторони в судове засідання не заявилися хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи.

06 травня 2015 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав суду заяву про залишення позову без розгляду, однак дана заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 304 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції (ст. 303 цього Кодексу).

Згідно ч. 1 ст. 310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

Залишенням позовної заяви без розгляду на підставі ст. 207 ЦПК України наділений суд першої інстанції під час розгляду справи за правилами розділу ІІІ та IV ЦПК України, а не апеляційний суд при перегляді рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.

Згідно ч.1,3,5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 215 ЦК країни підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь - який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Статтею 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Судом та матеріалами справи встановлено, що між ОСОБА_2 та АКБ "Райффайзен банк Аваль" правонаступником якого є ЗАТ "ОТП Банк" (правонаступником якого є АТ "ОТП Банк", 13.11.2003 року укладено кредитний догові №CNL-600/014/2003, відповідно до якого позивач отримала кредит в розмір 10 000 доларів США.

01.06.2007 року між позивачем та ПАТ "ОТП Банк" укладено кредитний договір №ML - 600/069/700 на строк до 01.06.2012 року, відповідно до якого позивач отримав кредит в розмірі 33 300 доларів США.

29 червня 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого ПАТ «ОТП Банк» продає (переуступає) ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких міститься у додатку 1 до цього договору), а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» приймає такий кредитний портфель. Згідно даного договору відбулося повне відступлення права вимоги за договором про надання кредиту №CNL-600/014/2003 від 13.11.2003 року та кредитним договором №ML - 600/069/700 від 01.06.2007 року.

Також ПАТ "ОТП Банк" відступило, а ТзОВ "ОТП Факторинг Україна" прийняло право вимоги за договором іпотеки № CL-600/054/2003 від 12.11.2003 року та договором іпотеки №РСL - 600/172/2007 від 01.06.2007 року.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції вірно виходив з відсутності визначених законом підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю в частині відступлення права вимоги за кредитним договором №CNL-600/014/2003 від 13.11.2003 року та кредитним договором №ML - 600/069/700 від 01.06.2007 року, укладених між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Безпідставними є покликання апелянта на те, що у сторін відсутні ліцензії на здійснення валютних операцій, а відтак договір купівлі - продажу кредитного портфелю слід визнати недійсним, оскільки згідно п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 23 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Судом вірно встановлені фактичні обставини справи, правильно застосований матеріальний закон та дотримана процедура розгляду передбачена ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

А тому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч. 1 п. 1, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з часу набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: