У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Рожина Ю.М.,

суддів - Максимчук З.М., Василевича В.С.,

секретаря судового засідання Шептицької С.С.

за участю

представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Рівненської області цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, що з'явились у судове засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 липня 2015 року в позові відмовлено, судові витрати віднесено в рахунок держави.

В апеляційній скарзі позивач вважає рішення суду першої інстанції незаконним та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Вказує, що суд безпідставно вказав, що ним не обґрунтовано розмір аліментів та дійсну потребу в матеріальній допомозі, адже ним додані всі необхідні документи, що підтверджують розмір його пенсії, копії рецептів та чеки за якими були придбані ліки.

Звертає увагу, що відповідачем не надано доказів того, що він є безробітним, він є працездатним, а тому згідно чинного законодавства зобов'язаний утримувати як неповнолітніх дітей, так і повнолітніх непрацездатних дітей.

Доводить, що пенсії, яку він отримує та доходів матері, яка немає постійної роботи, не вистачає на лікування, харчування та побутових потреб, а тому він потребує матеріальної допомоги.

За викладених обставин просить рішення скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином відповідача ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданим 02 вересня 1989 року.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2, виданого 25 січня 2001 року міським відділом реєстрації актів громадського стану м. Рівне, шлюб між матір'ю позивача ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_3 розірвано 25 січня 2001 року.

З 2011 року ОСОБА_1 перебуває на диспансерному обліку у лікаря-психіатра в комунальному закладі Рівненський обласний центр психічного здоров'я населення Рівненської обласної ради з приводу порушень психіки, у зв'язку з чим визнаний інвалідом ІІ групи загального захворювання, є непрацездатним у звичайних умовах виробництва, інвалідність останньому встановлена (продовжена) на строк до 01 липня 2017 року.

З довідки, виданої Управлінням соціального захисту населення м. Рівне від 05 січня 2015 року за №330, вбачається, що ОСОБА_1 отримує державну соціальну допомогу як інвалід ІІ групи в сумі 949 гривень щомісячно.

У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене та у відповідності до положень ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не обґрунтував розмір аліментів, який просить стягнути з відповідача, не обґрунтував дійсну потребу в матеріальній допомозі, адже в рівній мірі з батьком сина зобов'язана утримувати і працездатна матір, при цьому суд також врахував, що через свій майновий та сімейний стан відповідач не може надавати своєму старшому непрацездатному синові матеріальну допомогу на час інвалідності ОСОБА_1, тобто до 01.07.2017 р.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.198 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Аналіз змісту ст.198 СК України дає підстави для висновку, що для виникнення обов'язку батька (матері) утримувати свою повнолітню дочку (сина) необхідні наявність всіх трьох умов: дочка (син) є непрацездатними; дочка (син) потребує матеріальної допомоги; батько (мати) мають матеріальну можливість утримувати дочку (сина). При цьому необхідно враховувати як матеріальне забезпечення батька (матері) та здатність утримувати сина чи дочку.

Статтею 200 СК України встановлено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних членів сім'ї, яких він зобов'язаний утримувати, а також інші обставини, що мають істотне значення.

Cуд встановив, що відповідач ніде не працевлаштований, на його утриманні перебуває малолітня дочка від перебування у громадському шлюбу - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Місцевий суд дані обставини врахував та виходячи з приписів ч.1 ст.198 СК України, відповідно до яких однією з умов виникнення обов'язку батька (матері) утримувати свою повнолітню дочку (сина) є можливість утримувати дочку (сина), прийшов до правильного висновку про неможливість ОСОБА_3 надавати матеріальну допомогу непрацездатному синові ОСОБА_1 в зв'язку з майновим станом.

Посилання в апеляційній скарзі на ненадання доказів щодо працевлаштування відповідача не заслуговують на увагу, оскільки у відповідності до ст.60 ЦПК України обов'язок доказування покладений на позивача, відповідно останнім протилежне не доведено.

Одночасно не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на працездатність відповідача, оскільки відповідно до приписів сімейного законодавства аліментний обов'язок матері, батька не пов'язується з їхньою працездатністю, а лише з їх матеріальним станом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено без порушень норм матеріального і процесуального права, судом з'ясовано обставини, що мають значення для справи, в повній мірі, апеляційна скарга не містить посилань на закон, з порушенням якого ухвалено рішення, та не спростовує правильності висновків суду, а тому відсутні підстави для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,324,325 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий Ю.М.Рожин

Судді З.М.Максимчук

В.С.Василевич