Справа № 752/301/15-ц
Провадження № 2/752/2202/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 липня 2015 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді Мирошниченко О.В.

при секретарі Конельській А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа: Міністерство оборони України, про виселення та стягнення заборгованості -,

в с т а н о в и в:

У січні 2015 року Київський національний університет імені Тараса Шевченка звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 заборгованість за проживання у гуртожитку у розмірі 76 702 гривень 92 копійок; а також виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 з кімнат АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачем зазначено про те, що починаючи з 1995 року, між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка та Міністерством оборони України було укладено ряд договорів та додаткових угод до них про підготовку спеціалістів, за якими для проживання офіцерів, офіцерів-слухачів та членів їх сімей університет передав Міністерству оборони України блок-секції в гуртожитку АДРЕСА_1; а сім'ї військовослужбовців мали провадити оплату особисто в бухгалтерію університету в розмірі, встановленому за згодою сторін договору.

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 у липні 2002 року на підставі Договору про підготовку спеціалістів від 11.09.1995 р. та Додаткової угоди від 28.10.1998 р. №07-94-1, укладеними між Міністерством оборони України та Київським національним університетом імені Тараса Шевченка були заселені до кімнат АДРЕСА_1.

За час проживання у гуртожитку у відповідачів виникла заборгованість по оплаті за проживання, що складається з оплати за проживання та оплати за використану електроенергію, та становить 76 702 гривень 92 копійок.

У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та стягнення заборгованості у сумі 76 702 гривень 92 копійок

В обґрунтування заперечень зазначили про те, що договір про підготовку спеціалістів від 11 вересня 1995 року, договір №135 від 22 грудня 1997 року та договір №67 від 24 липня 2006 року (та додаткові угоди до зазначених договорів), до відповідачів відношення не мають, оскільки були укладені між позивачем та Міністерством оборони України. Між відповідачами та позивачем не існувало договірних відносин, будь-які зобов'язання в період проживання в гуртожитку у відповідачів були тільки перед Міністерством оборони України. Оскільки відповідачі сплачували розмір щомісячної плати за проживання, який був встановлений умовами додаткової угоди №303/44-09 від 22.08.2009 р., про зміну розміру плати за проживання в гуртожитку відповідно до п.3.2 цієї угоди відповідачів, попереджено не було, відповідачі вважають що правові підстави для стягнення заборгованості відсутні.

Представник третьої особи Міністерства оборони України у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, надав заперечення, аналогічні запереченням відповідачів.

Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що, починаючи з 1995 року, між університетом та Міністерством оборони України було укладено ряд договорів (договір № 135 від 22 грудня 1997 року; договір про підготовку спеціалістів від 11 вересня 1995 року) та додаткових угод до них про підготовку спеціалістів та про надання Міністерству оборони України у тимчасове користування приміщень.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Крім того, як визначає п. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до п.1.1.1.додаткової угоди №303/44/09 від 19 серпня 2009 року до Договору №135 Про підготовку спеціалістів від 22 грудня 1997 року Київський національний університет імені Тараса Шевченка передав у тимчасове користування Міністерству оборони України житлові кімнати в гуртожитку АДРЕСА_1, для проживання 57 сімей військовослужбовців і працівників Збройних Сил України, а також військовослужбовців звільнених у запас або відставку та членів їх сімей, згідно Додаткових угод №07-94 від 21.02.1997р., №07-94-1 від 28.10.1998 р., №66 від 24.07.2006 р. до Договору про підготовку спеціалістів від 11.09.1995 р. та Договору №67 від 24.07.2006 р.

З метою врегулювання ситуації, що склалася з сім'ями військовослужбовців, сторонами укладено додаткову угоду № 303/44/09 від 19 серпня 2009 року, відповідно до розділу 2 якої Міністерство оборони України зобов'язалося після введення в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_2 в м. Києві, вивільнити та передати університету житлові кімнати в студентському гуртожитку АДРЕСА_1, зайняті сім'ями військовослужбовців, у тому числі звільнених у запас або відставку (п. 2.1.). Згідно з п. п. 2.2, 2.3 Міністерство зобов'язалося протягом 2010 року відселити решту сімей військовослужбовців, які проходять військову службу, і передати університету вивільнені житлові кімнати; до кінця 2011 року відселити всі сім'ї військовослужбовців, звільнених у запас або відставку.

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 на підставі вищезазначених договорів у липні 2002 року були заселені у кімнати АДРЕСА_1, що підтверджується відповідними картками проживаючих у гуртожитку.

22 грудня 1997 року між позивачем та Міністерством оборони України було укладено договір № 135 та додаткову угоду № 303/44/09 від 19 серпня 2009 року, відповідно до умов яких Міністерство оборони України зобов'язалося після введення в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_2, вивільнити та передати позивачу у термін до 31.12.2011 житлові кімнати в гуртожитку АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 2.3 Додаткової угоди № 303/44/09 від 19.08.2009 до договору № 135 укладеного 22.12.1997 між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка та Міністерством оборони України, до кінця 2011 Міністерство проводить відселення всіх сімей військовослужбовців звільнених у запас або відставку і передає Університету вивільнені житлові кімнати в студентському гуртожитку АДРЕСА_1.

Відповідно до матеріалів справи, Міністерство оборони України було зобов'язано після введення в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_2, вивільнити шляхом переселення сімей військовослужбовців та передати університету житлові кімнати в гуртожитку АДРЕСА_1, а також до кінця 2011 року провести відселення всіх сімей військовослужбовців, звільнених в запас або відставку, та передачу звільнених житлових кімнат у студентському гуртожитку АДРЕСА_1, звільнивши їх в місячний термін.

Звертаючись до суду з вимогою виселити позивачів через те, що з 01.01.2012 року між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка та Міністерством оборони не існує договірних відносин, позивач в обґрунтування вказаної позиції здійснює посилання на порушення відповідачами вимог п. 2.3. додаткової угоди № 303/44/09 від 19.08.2009 та ст. 132 ЖК України.

Проте, Міністерством оборони України, умови договору виконані не були і відповідач ОСОБА_2 як звільнений у відставку за віком та члени його сім'ї, переселені не були.

Таким чином, у даному випадку має місце невиконання договірних зобов'язань їх стороною - Міністерством оборони України, а не як не відповідачами у справі, які такою не є, а тому посилання позивача на порушення відповідачами п. 2.3. додаткової угоди від 19.08.2009 не є таким, що ґрунтується на вимогах закону.

Виселення відповідачів має бути наслідком належного виконання договірних відносин Міністерством оборони України, оскільки саме через неналежне виконання стороною договірних відносин - Міністерством оборони України порушено права позивача, які підлягають захисту.

Враховуючи вищевикладене, суд надходить до висновку, положення ст. 132 ЖК України не можуть бути застосовані у даному випадку як підстава для виселення відповідачів, оскільки відповідач ОСОБА_2 та члени його сім'ї не підпадають під визначення категорій осіб, які підлягають виселенню з гуртожитків.

Інших підстав для виселення відповідачів позивачем, як того вимагає ст. 60 ЦПК України, в розпорядження суду не надано.

Додатковою угодою №303/44-09 від 19.08.2009 р. визначено порядок розрахунків за користування житловими приміщеннями у гуртожитку і розмір платежів.

Як встановлено судом, відповідач сплачував плату за проживання відповідно до п. 3.1 Додаткової угоди №303/44-09 від 19.08.2009 р. в розмірі 110,00 гривень в місяць за одне ліжко-місце.

Судом встановлено, що розмір плати за користування гуртожитком АДРЕСА_1 визначався наказами ректора університету від 21 березня 2006 року № 184-32, від 30 грудня 2009 року №871-32, від 11 травня 2011 року № 36532 та становив у період до 1 січня 2010 року 110 грн. на місяць за одне ліжко-місце, зайняте мешканцями, які не є співробітниками університету, та членами їхніх сімей; з 1 січня 2010 року по 1 червня 2011 року - 282 грн., а з 1 червня 2011 року - 402 грн.

Згідно з п. 3.2. Додаткової угоди № 303/44/09 від 19 серпня 2009 року, у разі зміни цін і тарифів на житлово-комунальні послуги та енергоносії, університет може змінювати розмір плати за проживання у гуртожитку з обов'язковим попередженням про це мешканців не менш ніж за місяць на підставі наказу ректора університету.

При вирішенні даного спору, суд виходить з того, що позивачем не надано належних та допустимих в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України доказів того, що відповідачі були попереджені про наступне підвищення оплати за проживання в гуртожитку.

Так, в обґрунтування попередження про наступне підвищення оплати за проживання у гуртожитку, представниками позивача надано копії актів від 05.01.2010 року та від 18.05.2011 року, а також копії списків про відмову від підпису.

Однак, як вбачається, з копії акту від 05.01.2010 року, який складено комісією у складі завідувача гуртожитком АДРЕСА_1 ОСОБА_6, чергових гуртожитку АДРЕСА_1 ОСОБА_7 та ОСОБА_8, останніми 05.01.2010 року було оголошено інформацію мешканцям гуртожитку з числа військовослужбовців та осіб, які звільнені у запас, згідно списку, про підвищення вартості проживання в гуртожитку згідно з наказом ректора № 871-32 від 30.12.2009 року, на підставі якого встановлено вартість проживання у розмірі 282 гривні за одне ліжко-місце. Інформування мешканців було здійснено у період з 02.01.2010 року по 05.01.2010 року, зазначеним особам після зачитування наказу від 30.12.2009 року було запропоновано поставити підписи про ознайомлення, однак останні відмовились від ознайомлення.

Крім того, як вбачається з акту від 18.05.2011 року, складеного комісією у складі завідувача гуртожитком АДРЕСА_1 ОСОБА_6, заступником завідувача гуртожитком АДРЕСА_1 ОСОБА_9 та черговою гуртожитку АДРЕСА_1 ОСОБА_8, останніми у період з 16 травня по 18 травня 2011 року було здійснено ознайомлення мешканців гуртожитку з числа військовослужбовців та осіб, які звільнені у запас, згідно списку, про підвищення вартості проживання в гуртожитку відповідно до наказу ректора № 365-32 від 11.05.2011 року, на підставі якого встановлено вартість проживання у розмірі 402 гривні за одне ліжко-місце. З акту також вбачається, що зазначеним особам у присутності комісії зачитано наказ від 11.05.2011 року та запропоновано поставити підписи про ознайомлення, однак останні відмовились від ознайомлення.

Суд зазначає, що тексти складених 05.01.2010 року та 18.05.2011 року актів про відмову мешканців гуртожитку числа військовослужбовців та осіб, які звільнені у запас, містять суперечливі дані щодо порядку ознайомлення осіб з текстами наказів, та не узгоджуються з поясненнями представника позивача, наданими у судовому засіданні, щодо порядку ознайомлення.

Крім того, у списках осіб, яким начебто надавався наказ ректора Університету № 365-32 від 11.05.2011 року для ознайомлення, містять прізвище лише відповідача ОСОБА_2, як такого, що відмовився від підпису.

Крім того, суд зазначає, що доказів про попередження про наступне підвищення оплати за проживання у гуртожитку інших відповідачів у справі - ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, матеріали цивільної справи взагалі не містять, та представниками позивача надані суду не були.

Також, не доведено позивачем належними та допустимими доказами настання обставин, що слугували б підставою для підвищення плати за тимчасове користування жилим приміщенням у гуртожитку у розумінні підвищення цін і тарифів на житлово-комунальні послуги та енергоносії, що є обов'язковою передумовою для винесення відповідного наказу ректора про оплату за користування гуртожитками.

Крім іншого, суд окремо звертає увагу на те, що навіть у випадку доведеності позивачем обставин, на які останній посилається, в частині ознайомлення відповідачів із наказами ректора Університету щодо підвищення оплати за проживання, зі змісту вказаних актів вбачається, що у будь-якому випадку мало б місце порушення вимог п. 3.2. додаткової угоди № 303/44/09 від 19 серпня 2009 року, в частині обов'язкового попередження про підвищення вартості проживання мешканців не менш ніж за місяць на підставі наказу ректора університету.

Враховуючи викладене вище, суд надходить до висновку про те, що вимоги позивача не знайшли свого ствердження в ході розгляду справи, не є доведеними, в обґрунтування позовних вимог суду не надано належних та допустимих доказів, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя