Ухвала

іменем україни

30 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення, державних актів на право власності на земельну ділянку, договору купівлі-продажу та відновлення становища, яке існувало до порушення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року перший заступник прокурора Шевченківського району м. Києва звернувся до суду із указаним позовом до Київської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, у якому просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради від 24 червня 2004 року в частині (пункт 5) щодо передачі ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 27 жовтня 2004 року ОСОБА_3 на підставі вказаного рішення; визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки вартістю 633 600 грн, укладений 31 березня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, який був виданий ОСОБА_4 на підставі зазначеного договору купівлі-продажу; відновити становище, яке існувало до порушення шляхом повернення в розпорядження Київської міської ради земельної ділянки площею 0,10 га, яка розташована по АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що при передачі ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку Київською міською радою було порушено положення норм земельного законодавства, оскільки передано у приватну власність території зелених насаджень загального користування, а отже рекреаційні землі. При цьому, у порушення положень ст. 20 ЗК України Київською міською радою не було змінено цільового призначення переданої у власність земельної ділянки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 24 червня 2004 року в частині передачі ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1. Визнано незаконним державний акт на право власності на земельну ділянку, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, виданий ОСОБА_3 на підставі рішення Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-2/1536. У задоволенні решти вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності того факту, що земельна ділянка, яка була передана ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на час ухвалення Київською міською радою рішення належала до земель рекреаційного призначення. Крім того, суд першої інстанції послався на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 травня 2013 року, якою було встановлено правомірність дій Київської міської ради при прийнятті рішення від 24 червня 2004 року.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 є територією зелених насаджень загального користування, що було встановлено постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 травня 2013 року, а тому не підлягає доказуванню відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач дізнався про порушення інтересів держави за результатами перевірки щодо законності проведення будівельних робіт по вул. Ризькій у м. Києві, отриманої з засобів масової інформації (далі - ЗМІ) 06 грудня 2012 року, та під час виконання завдання прокуратури м. Києва від 02 січня 2013 року, а тому строк позовної давності ним не пропущено.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Київської міської ради від 24 червня 2004 року «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» (пунктом 5) передано ОСОБА_3 у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 за рахунок земель міської забудови.

На підставі вказаного рішення 27 жовтня 2004 року ОСОБА_3 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

У подальшому, ОСОБА_3 відчужив спірну земельну ділянку шляхом укладення з ОСОБА_4 31 березня 2005 року договору купівлі-продажу.

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Відповідачем заявлено вимогу про застосування строку позовної давності (а.с. 112-116, т. 2).

Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абз. 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст. 46 ЦПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Тобто положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-178цс15 у справі за позовом про стягнення відновної вартості зелених насаджень, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2911/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковою для всіх судів України.

Разом з тим, суди не перевірили, в чиїх інтересах пред'явлено позов, у зв'язку з чим не встановлено початок перебігу строку позовної давності.

Крім того, матеріали справи свідчать, що заступником Генерального прокурора України вносились протести від 30 і 31 травня 2006 року на рішення Київської міської ради від 24 червня 2004 року «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд», що свідчить про обізнаність позивача про порушення його права або про особу, яка його порушила.

За таких обставин, всупереч вимогам статей 212 - 214, 316 ЦПК України суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокурором порушень земельного законодавства під час здійснення прокурором перевірки.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення суду апеляційної інстанцій не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

І.М. Фаловська