Справа № 454/1439/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2015 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Адамович М. Я. ,

при секретарі Калиш В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокалі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, з участю третьої особи приватного нотаріуса Сокальського районного нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, свої вимоги мотивує тим, що в 1952 році з родиною вона була переселена в с.Борятин, Сокальського району Львівської області де і по сьогоднішній час проживає по вул. Шкіль¬ній, 54. Даний будинок згідно рішення виконавчого комітету Острівської сільської ради №50 від 13.04.1995року позивач приватизувала. Проживає в будинку позивач одна, так як власної сім'ї не має. В 2002році позивач захворіла на хворобу - Паркінсона, яка з кожним роком прогресує і їй стає все гірше. В зв'язку із захворюванням позивачку стала навідувати та допомагати її племінниця ОСОБА_2 В ході розмов із відповідачкою вона говорила, що хоче опікуватись позивачкою, на що вона погодилась і сказала, що залишить їй все своє майно, а це будинок з господарськими спорудами та земельна ділянка для обслуговування будинку, у спадок. Відповідачка через деякий час після розмови про спадок сказала, що переоформлення документів по спадщині дорого і запропонувала вже переписати будинок на неї так як вона допомагає позивачці. На цю пропозицію відповідачки вона відповіла, що може укласти з нею договір довічного утримання. В цей час до позивачки заходила також матір відповідачки, а рідна сестра позивачки ОСОБА_4, яка також просила, що краще переоформити власність на її доньку, яка буде доглядати позивачку до смерті. Зазначає, що сестрі також сказала, що може оформити договір довічного утримання по якому відповідачка стане власником усього належного їй майна і буде утримувати її до смерті. На початку квітня 2007 року сестра позивачки повідомила, що вони із дочкою хочуть зайнятись процесом оформлення договору довічного утримання і для цього треба від неї доручення. З даного приводу вони з сестрою 16.04.2007року поїхали в Острівську сільську раду, де позивач сказала секретарю, що хочу оформити своїй сестрі доручення, щоб вона могла представляти її інтереси по оформленню договору довічного утримання, яка їй відповіла, що таке доручення можна оформити. В подальшому сестра позивачки 19.04.2007року повідомила їй, що була в сільській раді з відповідачкою і оформили доручення від її імені на неї - ОСОБА_4, на що позивач запитала, хто підписав його за неї. Сестра відповіла їй, що вона за неї розписалась. Надалі сестра повідомляла, що буде оформляти договір довічного утримання і їй його надасть. В наступні роки відповідачка все рідше приїздила до неї і практично нічим не допомагала. В 2012році у них із відповідачкою виникла сварка, під час якої відповідач стала їй погрожувати та говорити, що відправить її в дім престарілих якщо захоче, бо будинок вже належить їй. Ці її слова вразили позивачку і вона запитала свою сестру чи це правда, на що ОСОБА_4 повідомила, що вона про купівлю-продаж будинку нічого не знає. В 2013р. від свого адвоката позивач взнала, що її будинок продано відповідачці згідно договору купівлі-продажу № 686 від 26.04.2007р. Запевняє, що з відповідачкою жодного договору купівлі-продажу будинку не оформляла, ніяких грошей за продаж свого будинку від неї не отримувала і ніколи не збиралась продавати свій будинок. Вищевказаний правочин від її імені укладений без її згоди, та проти її волі, незважаючи на те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Вказує, що запропонувала відповідачці в добровільному порядку повернути їй будинок, але вона категорично відмовляється і погрожує, що виселить з будинку на вулицю. Просить поновити термін позовної давності на оскарження договору купівлі-продажу №686 від 26.04.2007р., так як не знала про його укладення до 2013р. Визнати нікчемним /недійсним договір купівлі-продажу №686 від 26.04.2007р. про продаж будинку №54 по вул. Шкільній в с.Борятин Сокальського району, Львівської області, посвідчений 26.04.2007року приватним нотаріусом ОСОБА_3 та стягнути в її користь судові витрати по справі, у тому числі виграти на правову допомогу.

В запереченні на позовну заяву відповідач вказала, що позивач звернулася до суду з позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу недійсним, однак на обґрунтування своїх заявлених вимог не навела жодних підстав чи доказів його недійсності. Більше того, позивачка в мотивувальній частині вказує, що оспорюваний договір є нікчемний, а вже в прохальній частині позовної заяви просить суд визнати договір купівлі продажу нікчемним (недійсним). Вказані обставини дають підстави вважати, що позивачка пред'являючи позов не має чітко сформульованої думки стосовно того яким чином порушено її право власності, оскільки нікчемний договір не визнається не дійсним, а підстави визнання договору недійсним є чітко визначені законом. Волевиявлення позивачки відчужити будинок на користь відповідачки було вільним і за її згоди, оскільки остання постійно наголошувала про те, що оскільки ОСОБА_2 зі своєю сім'єю турбуються про неї то її майно належатиме відповідачці. А тому в 2006 році повідомила ОСОБА_2 про те, що склала на її користь заповіт. Заповіт посвідчений секретарем Острівської сільської ради 10.01.2006р. за реєстровим №01. Згодом, позивачка наполягла щоб право власності на будинок та земельну ділянку перейшло на відповідачку ще за її життя, а тому надала довіреність на ОСОБА_4, яка повинна була від імені ОСОБА_1 відчужити житловий будинок разом з земельною ділянкою на користь відповідачки. Довіреність посвідчена секретарем виконкому Острівської сільської ради 19.04.2007р. за реєстровим № 46. Вказана довіреність підписана особисто ОСОБА_1, її здатність усвідомлювати значення своїх дій секретарем сільської ради перевірено. В позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що умовою відчуження майна на користь відповідачки було лише укладення з нею договору довічного утримання, про що як заявляє позивачка вона повідомляла секретаря Острівської сільської ради при наданні доручення, однак такого застереження в дорученні не має, а відтак ОСОБА_4 за вказаним дорученням була уповноважена ОСОБА_1 подавати від її імені заяви, документи, довідки у відповідні установи та організації, отримувати довідки, документи, розписуватись за неї, а також виконувати всі інші дії пов'язані з цією довіреністю, а тому посилання позивачки те що повинен був укладатися договір довічного утримання про який вона говорила в сільській раді не заслуговує на увагу. Більше того, позивачка з власної волі надала ОСОБА_4 оригінали всіх необхідних правовстановлюючих документів для відчуження майна, а тому 26.04.2007р. між ОСОБА_4 та відповідачкою укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_3 за реєстровим номером №686. Всі вимоги передбачені законодавством щодо укладання та посвідчення договору купівлі-продажу були дотримані, крім того і отримання ОСОБА_4 грошових коштів від продажу будинку та земельної ділянки, про що зазначено в п. 4 договору. Чи довірена особа передала отримані за відчуження майна кошти ОСОБА_1 їй не відомо, однак після посвідчення договору позивачці ОСОБА_4 яка є матір»ю відповідачки та рідною сестрою позивачки повідомила про його укладення. Після чого ОСОБА_1 ніколи не згадувала про нього, а навпаки висловлювала своє задоволення, оскільки вона тепер спокійна, що за її життя виконана її воля і майно, яке вона раніше заповіла ОСОБА_2 належить їй на праві приватної власності. Укласти саме договір купівлі продажу спірного будинку відповідачку переконала ОСОБА_4, яка вважала, що її сестра ще за життя має отримати його вартість, яка на той час була невеликою та доступною для відповідачки і розпорядитися грішми на власний розсуд. Будинок продавався по інвентарній вартості, оскільки відповідачка додатково мала здійснювати догляд за тіткою, який і здійснювала до 2012 року, поки ОСОБА_4 не спонукала тітку звернутися до суду з вказаним позовом, оскільки має намір перерозподілити будинок на користь онуки. Твердження позивачки про те, що відповідачка погрожувала їй та говорила, що відправить в дім пристарілих, не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_2 та її сім'я добре ставились до позивачки та навпаки в час загострення її хвороби, ОСОБА_2 просила її пройти обстеження та курс лікування в лікарні. З часу виходу на роботу ОСОБА_2 рідше навідувалась до позивачки, однак її діти відвідували та допомагали їй по господарству. Крім того в 2008 році відповідачка за власний рахунок провела світло в будинок ОСОБА_1, що можуть підтвердити свідки. Просить в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити за безпідставністю.

Крім цього, відповідачем подано заяву, в якій просить відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав пропущення строку позовної давності. Заяву обґрунтовує тим, що позивач ще в 2007 році перебувала в Острівській сільській раді з метою оформлення довіреності на ім»я ОСОБА_4 для того, щоб в подальшому остання займалась відчуженням будинку. Крім цього, позивач надала ОСОБА_4 оригінали всіх правовстановлюючих документів спрямованих на відчуження майна, що відбулося в 2007 році за відома ОСОБА_1 та більше того, 26.04.2007р. позивачці усно повідомлено про укладення оскаржуваного договору. Вважає, що позивачем пропущено встановлений законом строк для звернення до суду з вказаним позовом без поважних причин, а тому він не підлягає поновленню.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить задовольнити, на їх обґрунтування зіслалась на обставини викладені у позовній заяві. Додатково повідомила, що не мала наміру укладати договору купівлі-продажу свого будинку, а була розмова про договір довічного утримання. Жодних коштів за продаж будинку вона не отримувала. Під час сварки із відповідачкою в 2013р. від неї вона дізналась, що будинок вже їй не належить. Крім цього, родичі позивачки погрожували їй, зокрема поміщенням у будинок престарілих.

Представник позивачки ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просивзадовольнити, повідомив, що доручення яке слугувало підставою для укладення спірного договору позивачкою не підписувалось. Крім цього, будинок в якому позивач проживає є єдиним її житлом, а тому продавати його не має сенсу. Що стосується надання відповідачкою допомоги позивачу, така здійснювалась вкрай рідко, в основному коли слід було обробляти присадибну земельну ділянку та збирати із неї урожай, частину якого забирала відповідачка. Також стало відомо і те, що в Острівській сільській раді посвідчено від імені позивачки заповіт, дослівно на ім.»я її «дочки» ОСОБА_2, яка не є її дочкою. Стверджує, що і заповіт позивач не підписувала. Що стосується строку позовної давності, зазначає, що про укладення договору купівлі-продажу позивачці стало відомо лише в 2013р. коли під час суперечки із відповідачкою від неї вона дізналась про те, що будинок вже їй не належить, що було також і підтверджено відповіддю на запит представника.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. В обґрунтування зіслалась на письмове заперечення та крім цього повідомила, що тривалий час відвідувала тітку, яка проживає сама та допомагала їй. Згодом відбулась розмова із тіткою та матір»ю відповідачки, яка є рідною сестрою позивачки про те, що оскільки вона здійснює догляд за позивачкою то все майно перейде їй. З даного приводу позивач в 2006р. склала заповіт на її ім»я та крім цього в сільській раді надала її матері довіреність на продаж будинку. В 2007р. позивач сказала щоб вона переписувала хату на себе, а тому було укладено спірний договір. Кошти за договором вона передала своїй матері, так як вона виступала по дорученні від імені позивачки.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги заперечила та повідомила, що позивачці було відомо про перехід права власності на будинок в користь дочки її сестри. Більше того, вона свідомо надала доручення своїй сестрі для переоформлення будинку на відповідачку. Якщо б сторонами обумовлювалось укладення договору довічного утримання це мало б бути викладеним у дорученні. Також з часу укладення договору по даний час не було жодних претензій позивачки щодо оспорюваного правочину, про який їй було відомо з моменту його укладення. Конфлікт між сторонами виник в травні 2013 року через небажання позивачки на пропозицію відповідачки пройти курс лікування чи навіть привезти до неї лікаря, оскільки при захворюванні позивачки організм має властивість звикати до певних ліків, через що вони перестають бути ефективними. Вважає, що права позивачки жодним чином не порушені, оскільки ОСОБА_4 діяла за довіреністю виключно в її інтересах. Також після надання доручення позивач його не скасувала, що підтверджує її волю на укладення договору.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_3 в судове засідання не прибула, надала суду заяву в якій просить розглядати справу за наявними у ній матеріалами без її участі.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні показала, що позивачка є її рідною сестрою, а відповідачка дочкою. Оскільки позивачка хворіла вони домовились, що дочка буде її доглядати, а вона перепише їй хату. В сільську раду ходили всі троє разом, тобто вона та сторони, де позивач склала заповіт на користь племінниці, в якому розписалась вона, так як у позивачки трусились руки. Коли переписували хату, дочка майже не відвідувала позивачку, так як влаштувалась на роботу. В основному позивачці допомагала вона, оскільки відповідачка її відвідувала вкрай рідко. Розмов про те, щоб позивачка мала намір продавати хату не було, це стверджує оскільки по декілька разів в день буває у сестри. Відомо те, що надавалось позивачкою доручення для переоформлення будинку на відповідачку, яка мала довічно утримувати її. В дорученні ставила підпис також вона, так як позивач не могла за станом здоров»я, у неї трусились руки. Коли була у нотаріуса не розуміла, що фактично продає за дорученням хату дочці так як знала, що мав буди укладеним договір довічного утримання. Крім цього, жодних коштів дочка за будинок для позивачки не передавала. В 2013 році дізнались про те, що відповідачка вже є власником будинку позивачки.

Свідок ОСОБА_7 показала, що працює секретарем Острівської сільської ради Сокальського району. Пригадує, що в 2007 році ОСОБА_8 зверталась до неї з метою надання доручення. Мова йшла про відчуження належного Косик будинку в користь ОСОБА_2, про укладення договору довічного утримання їй нічого не відомо. Доручення надавалось на ім»я сестри позивачки ОСОБА_4, яке сама Косик власноручно підписала. Їй відомо що Косик хворіє на «хворобу Паркінсона».

Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши докази в справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В свою чергу, згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Дослідженими матеріалами, що слугували для укладення спірного договору, які надано суду приватним нотаріусом ОСОБА_3, встановлено, що в таких зокрема міститься копія свідоцтва про право особистої власності на будівлі, виданого 10.05.1995р. виконкомом Острівської сільської ради, згідно якого ОСОБА_1 в цілому належить будинковолодіння в с. Борятин по вул. Шкільна, 54 Сокальського району.

В даних матеріалах також є копія Державного акта на право приватної власності на землю серії ЛВ 6579 від 23.04.1998р., згідно якого у власності ОСОБА_1 значиться земельна ділянка площею 0,5579га., що розташована в с. Борятин Сокальського району для будівництва, обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства.

Дослідженим заповітом ОСОБА_1 від 10.01.2006р., посвідченого секретарем виконкому Острівської сільської ради, встановлено, що все належне їй майно вона заповіла своїй «дочці» ОСОБА_2

Згідно довіреності від 19.04.2007р. посвідченої секретарем виконкому Острівської сільської ради, ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 бути її представником при продажі житлового будинку з надвірними будівлями і земельної ділянки в с. Борятин по вул. Шкільній №54. громадянці ОСОБА_2.

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.04.2007р., посвідченого приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі за №686, встановлено, що ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_2 прийняла у власність житловий будинок надвірними будівлями та земельну ділянку площею 0,5579га., що знаходяться в с. Борятин по вул. Шкілька, 54, Сокальського району.

Згідно п.4 договору, продаж сторони оцінюють в сумі 67701грн., які представник продавця отримав під час підписання договору.

Відповідно до п. 9 договору, представник продавця засвідчив, що на момент підписання договору житловий будинок звільнено.

Із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 04.07.2007р. ДКП «Червоноградське МБТІ», встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 26.04.2007р. належить житловий будинок в с. Борятин по вул. Шкільна, 54 Сокальського району.

Дослідженими Державними актами на право власності на земельні ділянки серії ЯД №472582 та ЯД №472583 від 23.01.2008р. встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 26.04.2007р. належать земельні ділянки площею 0,2500га. та 0,3079га., що розташовані в с. Борятин Сокальського району для будівництва, обслуговування житлового будинку і господарських будівель та відповідно для ведення особистого підсобного господарства.

Згідно висновку №1479 від 11.07.2014р. криміналістичної експертизи з дослідження підписів, складеного експертом Львівського НДІСЕ, підписи від імені ОСОБА_1, розташовані в графі «підпис» в двох примірниках довіреності від 19.04.2007р., виконані самою ОСОБА_1.

Аналогічний висновок міститься у повторній судово-почеркознавчій експертизі №1222/1223/14-22 від 05.01.2015р. проведеній експертом Тернопільського відділення Київського НДІСЕ.

Як встановлено в ході розгляду справи, позивач ОСОБА_1 маючи намір укласти договір довічного утримання, на умовах, що відповідачка ОСОБА_2 надаватиме їй необхідну матеріальну та іншу допомогу, помилково надала матері відповідачки ОСОБА_4 довіреність на її представництво при продажі належного житлового будинку та земельної ділянки відповідачці, про що вона зазначила в позовній заяві та зокрема підтвердила у судовому засіданні.

Дані обставини, щодо яких помилялась позивачка, є істотними обставинами спірного договору купівлі-продажу.

Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Суд приходить до переконань, що на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним, помилка позивачки ОСОБА_1, яка має істотне значення, існувала саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Із змісту позовної заяви та наданих пояснень позивачки встановлено, що волевиявлення на укладання договору купівлі-продажу будинку, який є єдиним її житлом, вона не мала.

Позивачка, як особа похилого віку, яка за станом здоров»я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалася на передачу належного їй нерухомого майна відповідачці лише за умови довічного утримання.

Надаючи довіреність ОСОБА_4 позивач ОСОБА_1 помилялася щодо її правової природи.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні зазначала, що позивачка мала намір переоформити належний їй будинок на неї за умови надання їй матеріальної допомоги та у звязку із доглядом нею позивачки в цей час.

В свою чергу, згідно п. 19 Постанови пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Дослідивши докази в справі суд дійшов висновку, що позивачка довела, що помилка щодо природи правочину мала місце. Доводи позивачки на те, що вона сподівалась на допомогу відповідачки, а остання припинила надавати їй допомогу після укладенні договору купівлі-проажу будинку здобули своє підтвердження зокрема поясненнями позивачки ОСОБА_1, а також свідка ОСОБА_4, яка показала суду, що позивач не мала наміру продавати будинок, а після укладення спірного договору відповідачка перестала навідувати позивачку та надавати їй допомогу.

Крім цього, в ході розгляду справи встановлено, що позивач як на момент надання доручення так і по даний час хворіє на «хворобу Паркінсона», що сторонами не оспорюється, і відповідно потребує допомоги та медичного лікування та як слідує із пояснень в судовому засіданні позивачки та її представника, а також свідка, будь-якої допомоги від відповідачки вона не отримує.

Також судом встановлено, що покупцем за спірним договором купівлі-продажу ОСОБА_2 не вчинено дій спрямованих на його виконання, а саме не передано представнику продавця ОСОБА_4 коштів за його придбання. Дана обставини спростована показами свідка ОСОБА_4, яка показала, що вважала, що фактично укладався договір довічного утримання позивачки, а тому жодні кошти відповідачкою не надавались.

Що стосується заяви відповідачки щодо застосування строку позовної давності, суд прийшов до висновку, що трирічний строк позовної давності звернення позивачки до суду за захистом свого порушеного права не пропущено, оскільки їй лише в 2013 році стало відомо про існування між сторонами договірних відносин з купівлі-продажу будинку.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України, в порядку розподілу судових витрат суд вважає за необхідне стягнути із відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір в сумі 229грн. 40коп..

Керуючись ст.ст. 10,60,212 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 26 квітня 2007 року та зареєстрований в реєстрі за №686 укладений ОСОБА_4 від імені ОСОБА_1 із ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 229 (двісті двадцять дев»ять) грн. 40 коп. сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області через Сокальський районний суд шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які приймали участь у справі, але не були присутні під час оголошення рішення, протягом 10 днів з часу отримання копії рішення.

Головуючий: М. Я. Адамович