У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2015 Справа №607/19102/13-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючої Черніцької І.М.

при секретарі Борисевич І.А.

з участю представник банку- Данилевич А.Б.,

представник відповідача -ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про виправлення описки в рішенні Тернопільського міськрайонного суду від 08 грудня 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банку України» до ОСОБА_2 про стягнення коштів та звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 08 грудня 2014 року позов публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банку України» (далі банк) до ОСОБА_2 про стягнення коштів та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед АТ «Ощадбанк» за Договором відновлювальної кредитної лінії № 9 від 11 квітня 2006 року у розмірі 247 456,42 грн., з них: заборгованість за кредитом -197 352,00 грн., пені за несвоєчасну сплату кредиту - 50 104,42 грн. та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед АТ «Ощадбанк» за Договором кредитної лінії № 10 від 11.04.2006р. у розмірі 191 862,00 грн., звернуто стягнення на належне ОСОБА_2 та передане ним згідно Іпотечного договору від 11 квітня 2006 року зареєстрованого в реєстрі за № 2990 нерухоме майно, а саме: - незавершений будівництвом житловий будинок з надвірними спорудами і всіма невід'ємними приналежностями, що знаходяться в с. Великі Гаї по вул.Студинського, № 18 (колишня вул.Студинського №16), Тернопільського району Тернопільської області, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки АТ «Ощадбанк» з укладенням від імені Відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення АТ «Ощадбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки за ринковою вартістю визначеною на підставі експертної оцінки на момент реалізації майна.

Також стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку 1 грн. штрафу за невиконання умов договору іпотеки та 358.30 грн. судового збору

24 березня 2015 року банк звернувся до суду із заявою про виправлення описки допущеної у рішенні Тернопільського міськрайонного суду від 8 грудня 2014 року. Вказує, що судом допущено описку при визначенні суми судового збору у розмірі 358,30 грн., тоді як банк поніс судові витрати на суму 724,70 грн. за вирахування 499 грн., які підлягали поверненню.

Зазначає, що банком сплачено наступні суми судового збору: 243,60 грн. за подання позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_4; 614,70 грн. за подання позову про звернення стягнення та стягнення штрафних санкцій в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3; 243,60 (121,8*2) грн. за подання клопотання про забезпечення доказів, шляхом витребування інформації про належне відповідачу майно та 121,80 за подання заяви про забезпечення позову.

11.11.2014 року банк зменшив позовні вимоги в частині стягнення штрафних санкцій від 50 000 грн. до 1 грн. та просив суд постановити ухвали про повернути зайво сплаченого судового збору у розмірі 499 грн.

Посилаючись на наведене, банк просить внести виправлення у рішення суду від 08.12.2014 року, зазначивши про стягнення з ОСОБА_2 на користь банку судового збору у розмірі 724,70 грн.

У судовому засіданні представник банку заяву підтримала, зіславшись на доводи викладені у ній. Крім того, вказав, що описка допущена судом у рішення суду від 08.12.2014 року також полягає у не вирішенні клопотання банку щодо повернення судового збору у розмірі 499 грн.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_1 заперечив відносно задоволення заяви. Пояснив, що доводи викладені у заяві, в розумінні ст. 219 ЦПК України, не можуть вважатися описками та будь-яких доказів на підтвердження того, що судом при визначення розміру судового зблру допущена описку суду не надано.

Судом встановлено, що 17.10.2013 року банк звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за Договором відновлювальної кредитної лінії № 9, та стягнення штрафу у розмірі 50 000 грн. Згідно квитанцій про оплату судового збору встановлено, що банк сплати 114,70 грн. судового збору щодо вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та 500 грн. щодо майнових вимог про стягнення штрафу ( а.с.4,5).

Крім цього, 06.02.2014 банк звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про звернення стягнення на цей же предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за Договором відновлювальної кредитної лінії № 10.

Згідно квитанції про оплату встановлено, що банком за подання даного позову сплачено 243,60 грн. судового збору( а.с. 85).

Ухвалою суду від 14.05.2014 року дані позови обєднані в одне провадження.

11.11.2014 року банк уточнив позовні вимоги ( а.с. 177) та просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути з ОСОБА_2 штраф у розмірі 1 грн.

Крім того, просив постановити ухвалу про повернути судового збору у розмір 499 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 08 грудня 2014 року позов банку задоволено, у тому числі, стягнуто з відповідача на користь банку 358,30 судового збору.

Встановлено, що суд першої інстанції задовольняючи позов визначив судовий збір у розмірі 358,30 грн., зокрема, 114,70 грн. сплачених банком щодо вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки за позовом від 17.10.2013р. та 243,60 грн. сплачених банком щодо вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки за позовом від 06.02.2014 року.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 19 лютого 2015 року дане рішення залишено без змін.

Суд, розглянувши матеріали справи та заяву банку, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, вважає, що дана заява не підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.219 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою осіб, які беруть участь у справі, виправити допущені у судовому рішенні описки чи арифметичні помилки.

За змістом цієї норми закону, описки - це помилки, зумовлені неправильним написанням слів. До таких належить написання прізвищ та імен, адрес, найменувань спірного майна, зазначення дат та строків, арифметичних помилок.

Відповідно до роз'яснень викладених у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі»від 18 грудня 2009 року №14, вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні (рішенні або ухвалі), суд не має права змінювати зміст судового рішення, він лише усуває такі неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його правосудності.

Таким чином, вимоги наведених норм закону дають суду право на усунення помилки технічного характеру - описки чи арифметичної помилки.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно із главою 8 розділу I ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Визначені ч. 3 ст. 79 ЦПК України види судових витрат є вичерпними, та до них належать: витрати на правову допомогу, витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду;витрати повязані із залученням свідків, експертів, перекладачів та проведення судових експертиз, витрати повязані з проведення огляду доказів за місцем їх знаходження та вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи, витрати повязані з публікацією оголошення в пресі про виклик відповідача до суду.

Таким чином, суд вважає, що судовий збір сплачений за подання заяв про забезпечення позову та забезпечення доказів не відносить до судових витрат повязаних з розглядом справи у розумінні ст. 79 ЦПК України.

Більше того, відповідно до розяснень викладених у п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справи за №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» сплата судового збору у випадку, передбаченому підпунктом 13 пункту 1 частини другої статті 4 Закону « Про судовий збір», за подання до суду заяви про забезпечення доказів здійснюється лише за умови, що така заява розглядається у процесуальному порядку, визначеному статтею 135 ЦПК, а не за подання клопотань про витребування доказів (виклик до суду свідків, призначення експертизи, витребування письмових чи речових доказів тощо), які розглядаються відповідно до статті 130 ЦПК у попередньому судовому засіданні чи статті 168 ЦПК у судовому засіданні.

З матеріалів справи встановлено, що такі заяви про витребування доказів подавались банком у формі клопотань, які розглядали судом безпосередньо у судовому засідання ( а.с. 38,44, 116,121,125-130).

Згідно з вимогами ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В судовому засіданні не встановлено, а банком не доведено будь-якими належними та допустимими доказами те, що судом при визначенні розміру судових витрат у розмірі 358,30 грн. допущено арифметичну помилку чи описку.

Твердження представника банку про те, що суд вирішуючи питання про розподіл судових витрат не достягнув суму судового збору та не вирішив питання повернення судового збору у розмірі 499 грн., чим допустив описку є безпідставними, оскільки в силу вимог п.4 ч.1 ст. 220 ЦПК України не вирішення судом питання про судові витрати є підставою для ухвалення додаткового рішення по даній справі чи оскарження рішення суду в частині визначення розміру судових витрат.

Так, відповідно до розяснень викладених у п. 41 вищевказаної Постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо суд не прийняв рішення щодо розподілу судових витрат або, наприклад, про повернення судового збору з Державного бюджету

України, то за заявою сторони або прокурора, який брав участь у судовому процесі, а також із власної ініціативи суд на підставі статті 220 ЦПК має право ухвалити додаткове рішення у справі, яким вирішити відповідне питання.

Відтак, доводи викладені у заяві банку щодо допущених описок у рішенні Тернопільського міськрайонного суду від 8 грудня 2014 року в розумінні змісту ст. 219 ЦПК України не можуть вважатися описками чи арифметичними помилками та призведуть до зміни змісту судового рішення в частині визначення судом розміру судових витрат.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимоги банку не можуть бути задоволені в порядку виправлення описки чи арифметичної помилки, оскільки їх задоволення виходить за межі змін технічного, текстового характеру чи виправлень помилок граматики чи синтаксису, пунктуації та нумерації.

На підставі наведеного, керуючись ч.1 ст.219,210 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про виправлення описки в рішенні Тернопільського міськрайонного суду від 08 грудня 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банку України» до ОСОБА_2 про стягнення коштів та звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя І.М. Черніцька