Справа № 367/460/15 Головуючий у І інстанції Пархоменко О. В.
Провадження № 22-ц/780/4099/15 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 09.07.2015
УХВАЛА

Іменем України

09 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 03 червня 2015 року у справі за скаргою Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України та постанову про арешт коштів боржника від 23.12.2014 року, стягувач ОСОБА_2,

встановила:

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Київ» звернулося до Ірпінського міського суду Київської області із даною скаргою на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України та постанову про арешт коштів боржника від 23.12.2014 року,посилаючись на те, що відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України 22.12.2014 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 17.12.2014 року Ірпінським міським судом Київської області у справі № 367/206/14-ц про стягнення з ПАТ «АКБ «Київ» на користь ОСОБА_2 заборгованості по договору про банківський вклад (депозит) «Базис» від 12.11.2009 року № 16243 в розмірі 614958,90 євро та на користь держави судовий збір у розмірі 3654,00 грн.

Для уникнення стягнення з банку в подальшому виконавчого збору, вимоги даної постанови виконані банком в повному обсязі в межах семиденного строку, наданого для добровільного виконання рішення шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, що підтверджується меморіальним ордером № 20051785 від 31.12.2014 року. В цей же день боржник направив заяву про закінчення виконавчого провадження.

В межах даного виконавчого провадження постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Каращук К.Л. від 23 грудня 2014 року винесено постанову про арешт коштів боржника та 05.01.2015 року її направлено банківським установам до виконання, незважаючи на добровільне виконання банком зобов'язання згідно постанови про відкриття виконавчого провадження.

Скаржник вважає, що вказана постанова про арешт коштів боржника є незаконною і підлягає скасуванню, бо виконавчий лист не відповідає вимогам закону за формою і змістом. Стягувачем за судовим збором згідно виконавчого листа є держава, від імені якої виступають органи доходів і зборів, а не ОСОБА_2, а тому виконавче провадження в цій частині мало бути відкрите за заявою вказаних органів.

Заява про примусове виконання рішення подана до виконавчої служби представником стягувача - ОСОБА_3., який не мав відповідних повноважень на подачу такої заяви.

Крім того, за виконавчим листом стягнуто кошти в іноземній валюті у розмірі 614958,90 євро, а державний виконавець виписуючи у вступній частині оскаржуваної постанови дану суму прописом зазначив шістсот чотириста тисяч дев'ятсот п'ятдесят вісім євро, замість шістсот чотирнадцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят вісім євро. Також накладено арешт на кошти боржника в межах суми звернення стягнення у розмірі 121651173,25 грн., що не відповідає сумі боргу, зазначеній у виконавчому листі та в рішенні суду, на підставі якого він виданий.

Вказані дії державного виконавця скаржник вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22.07.2014 року стягнуто з ПАТ «АКБ «Київ» заборгованість у іноземній валюті, а саме: у євро, натомість державним виконавцем у резолютивній частині оскаржуваної постанови зазначена сума в національній валюті без зазначення буд-якого еквіваленту та обґрунтованості даної суми.

Окрім того, зазначена в оскаржуваній постанові сума звернення стягнення у розмірі 121651173,25 грн. значно перевищує гривневий еквівалент суми, стягнутої за рішенням суду і ця сума переведена у гривні за невірним курсом НБУ, що порушує права боржника.

Таким чином, державним виконавцем в порушення вимог ст. 19 Конституції України, ст. 383 ЦПК України, ст. ст. 6, 8, 9, 11, 17, 19, 25 Закону України «Про виконавче провадження» було прийнято виконавчий документ до виконання, який не відповідає вказаному Закону, Інструкції про проведення виконавчих дій, безпідставно відкрито виконавче провадження та, як наслідок, безпідставно накладено арешт на кошти боржника в межах даного виконавчого провадження.

У зв'язку з наведеним просив визнати неправомірними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Каращук К.Л. щодо накладення арешту на кошти боржника ПАТ «АКБ «Київ» в межах виконавчого провадження ВП №45903105. Скасувати постановуголовного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Каращук К.Л. про арешт коштів боржника від 23.12.2014 року в межах виконавчого провадження ВП №45903105.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 3 червня 2015 року скаргу залишено без задоволення.

ПАТ «АКБ «Київ» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою задовольнити скаргу банку, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд не врахував, що державним виконавцем прийнято до виконання виконавчий документ, який не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження». Заяву подано неповноважним представником стягувача, який не мав відповідних повноважень. Розмір суми стягнення у постанові про арешт коштів боржника не відповідає сумі стягнення за виконавчим листом та виконавчим провадженням. Розмір еквівалентної суми грошових коштів в національній валюті, яка підлягала стягненню з боржника, і в рамках якої накладено арешт на кошти боржника, визначено державним виконавцем за невірним валютним курсом із суттєвим завищенням у 10 разів.

Суд також не врахував, що державний виконавець при накладенні арешту на кошти боржника порушив ч. 3 ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки накладаючи арешт на кошти боржника, він повинен був визначити межі стягнення в іноземній валюті, тобто в євро, як це зазначено у виконавчому листі та у вступній частині оскаржуваної постанови. Підстав для визначення суми у гривневому еквіваленті в резолютивній частині оскаржуваної постанови у державного виконавця не було, адже статтею 53 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 368 ЦПК України питання, пов'язані із зверненням судового рішення до виконання, вирішує місцевий суд, який розглянув справу.

Згідно ст. 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обгрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державну виконавчу службу задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення були прийняті відповідно до вимог закону, в межах повноважень державного виконавця і права чи свободи заявника порушено не було, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Відмовляючи в задоволенні даної скарги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що в судовому засіданні не знайшли свого беззаперечного підтвердження доводи заявника про те, що розмір суми стягнення у оскаржуваній постанові про арешт коштів боржника від 23.12.2014 року не відповідає сумі стягнення за даним виконавчим провадженням.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно положень ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів.

Згідно ч. 1 та п. 6 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

За правилами ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до вимог частин другої та четвертої ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

Відповідно до вимог ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті, у разі якщо кошти боржника в іноземній валюті розміщені на рахунках, внесках або на зберіганні у банку чи іншій фінансовій установі, що мають право на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, державний виконавець зобов'язує їх продати протягом семи днів іноземну валюту в сумі, необхідній для погашення боргу.

У разі якщо такі кошти розміщені у банку або іншій фінансовій установі, які не мають права на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, державний виконавець зобов'язує їх перерахувати протягом семи днів ці кошти до банку або іншої фінансової установи, які мають таке право, для їх реалізації відповідно до вимог частини першої цієї статті.

У разі обчислення суми боргу в іноземній валюті державний виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує ці кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті державний виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 зазначеного Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до роз'яснень п. 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 7 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при виконанні судових рішень про стягнення грошових коштів державний виконавець на підставі статті 52 Закону про виконавче провадження у першу чергу звертає стягнення на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів, і лише за відсутності у боржника коштів і цінностей - на належне йому інше майно, за винятком того, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Судом установлено, що 22 грудня 2014 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Каращук К.Л. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 45903105 на підставі виконавчого листа Ірпінського міського суду № 367/206/14-ц від 17 грудня 2014 року про стягнення із ПАТ «АКБ «Київ» на користь ОСОБА_2 боргу за договором банківського вкладу (депозиту) «Базис» від 12.11.2009 року в розмірі 614958,90 євро та 3654 грн. судового збору на користь держави. (а. с. 57, 59).

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Каращук К.Л. від 23 грудня 2014 року накладено арешт на кошти боржника, що містяться на рахунках у 31 фінансовій установі, у межах суми стягнення 121651173,25 грн. (а. с. 7-8, 120-121).

Також судом встановлено, що у зв'язку із опискою головний державний виконавець Каращук К.Л., керуючись ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження», 19 січня 2015 року винесла постанову про внесення змін до постанови про арешт коштів боржника, якою вказана у постанові сума стягнення «121651173,25 грн.» змінена на суму «12165117,32 грн.». (а. с. 63).

Встановлено, що і виконавчий лист і постанова про відкриття виконавчого провадження містять суму стягнення у розмірі 614958,90 євро (шістсот чотирнадцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят вісім тисяч євро 90 центів), однак у вступній частині постанови про арешт коштів боржника від 23.12.2014 року сума стягнення прописом зазначена не шістсот чотирнадцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят вісім тисяч євро, а шістсот чотириста тисяч дев'ятсот п'ятдесят вісім євро. що є суттєвим для стягнення суми боргу за вказаним виконавчим листом.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції не звернув уваги, що у виданому 17.12.2014 року Ірпінським міським судом Київської області виконавчому листі № 367/206/14-ц сума коштів, яка підлягає стягненню із ПАТ «АКБ «Київ» на користь ОСОБА_2, вказана в іноземній валюті - 614958,90 євро, в той же час виносячи 23 грудня 2014 року постанову про арешт коштів боржника, головний державний виконавець вказав суму боргу у гривнях в розмірі 12165117,32 грн. Розглядаючи скаргу, суд не з'ясував, яким чином державний виконавець обрахував суму боргу в гривнях та чи відповідає це вимогам закону, оскільки дана сума не відповідає встановленому НБУ курсу гривні до євро як на момент ухвалення судового рішення, так і на момент арешту коштів боржника.

Крім того, суд не звернув уваги на вимоги ч. 3 ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження», за правилами якої у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті державний виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує ці кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті державний виконавець за правилами, встановленими частинами першою та другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби.

З'ясування даних обставин є важливим та суттєвим при вирішенні питання про арешт коштів боржника, оскільки арешт на кошти боржника повинен бути накладений на суму в розмірі, зазначеному у виконавчому документі та необхідному для погашення боргу за вищевказаним виконавчим листом, тобто для виконання за даним виконавчим документом.

Вирішуючи дану скаргу, суд також не з'ясував у зв'язку з чим головним державним виконавцем було накладено арешт на грошові кошти в 31 фінансовій установі в межах суми 121651173,25 грн., з огляду на те, що боржником є банківська установа, а також не з'ясував співмірність таких дій головного державного виконавця по накладенню арешту на грошові кошти із сумою боргу.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що розмір суми стягнення, зазначений у постанові про арешт коштів боржника у межах суми 121651173,25 грн., не відповідає сумі стягнення за даним виконавчим листом та виконавчим провадженням у розмірі 614958,90 євро, заслуговують на увагу.

Також заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про безпідставність висновків суду першої інстанції про те, що постанова від 19 січня 2015 року про внесення змін до постанови про арешт коштів боржника є невід'ємною частиною постанови про арешт коштів боржника від 23 грудня 2014 року, оскільки суд не звернув уваги на те, що головний державний виконавець, вирішуючи питання про внесення змін до постанови про арешт коштів боржника, керувався ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження», якою не передбачено вчинення таких виконавчих дій, як внесення змін до вчинених виконавчих дій у виконавчому провадженні.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення скарги.

Таким чином, вищевказані доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 312 та ч. 1 ст. 368 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що головним державним виконавцем та Ірпінським міським судом порушено вимоги ст. 533 ЦК України та ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження» щодо підвідомчості виконавчих проваджень та щодо зазначення у виконавчому листі стягнення на користь держави судового збору в розмірі 3654 грн., не заслуговують на увагу, оскільки ці обставини з'ясовуються та перевіряються державним виконавцем при відкритті виконавчого провадження, а не при вирішенні питання про арешт коштів боржника у відкритому виконавчому провадженні. В даному випадку предметом оскарження є дії державного виконавця та постанова про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні, а не постанова про відкриття виконавчого провадження.

Також не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. ст. 204, 598, 599, 601 ЦК України не звернув уваги на те, що банком в повному обсязі в межах семиденного строку, наданого для добровільного виконання рішення, вимоги постанови про відкриття виконавчого провадження виконані шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки зазначені обставини перевіряються державним виконавцем під час вирішення питання про закінчення виконавчого провадження в порядку ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», а не під час вчинення такої виконавчої дії, як арешт коштів боржника, що є предметом оскарження в даній цивільній справі.

Крім того, за змістом ст. ст. 598, 599, 601 ЦК України, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, зарахування зустрічних однорідних вимог можливе в добровільному порядку шляхом досягнення згоди між сторонами, а не шляхом односторонніх дій, як помилково вважає банк.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» задоволити частково.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 03 червня 2015 року скасувати, передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді