справа № 489/1152/15-ц
номер провадження 2/489/1126/15
Рішення

Іменем України

21 травня 2015 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.

секретаря Коденко К.В.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Плакушко О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» (далі - Миколаївський морський торговельний порт) про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та невиплаченої заробітної плати, моральної шкоди та зобов'язати вчинити певні дії

в с т а н о в и в:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 14.01.2013 № 20 «Про звільнення за прогули без поважних причин тальмана ВРР-1 ОСОБА_3», поновити її на посаді тальмана ВРР-1з 05.02.2006, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.02.2006 по день прийняття судом рішення, заробітну плату за період з 01.11.2005 по 05.02.2006, 10000,00 грн. моральної шкоди та зобов'язати відповідача подати корегуючи відомості до Пенсійного фонду і податкової інспекції стосовно її заробітної плати з 01.11.2005 по день ухвалення рішення суду та сплатити внески за цей період.

У обґрунтування вимог вказала, що з 03.11.2003 працювала на Миколаївському морському торговельному порту на посаді тальмана ВРР-1. По виходу 05.02.2006 з додаткової відпустки в зв'язку з навчанням охороною підприємства не була допущена до роботи. Як пояснили, була не її зміна. Наказом від 14.01.2013 № 20 звільнено з роботи із 05.02.2006 за прогул на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Повивач вважає своє звільнення незаконним, так як прогулу не допускала, про причини звільнення дізналася в лютому 2013 року лише після звернення із скаргою до Міністерства інфраструктури України, а після отримання в лютому 2015 року копії наказу та трудової книжки звернулася до суду з вказаним позовом.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача про ти задоволення вимог заперечувала, так як звільнення з роботи позивача, яка раніше неодноразово порушувала трудову дисципліну, здійснено за прогул відразу після її появи на підприємстві та не підтвердження поважність причини невиходу на роботу.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши зібрані в ній докази, вважає, що позов таким, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 03.11.2003 ОСОБА_3 була прийнята на роботу до ДП «Миколаївський морський торговельний порт» на посаду тальмана ТЕК тимчасово, 01.10.2005 переведена тальманом ВРР-1.

На підставі наказу від 26.01.2006 № 39/0 для участі в лабораторно-екзаменаційній сесії позивачу надано додаткову оплачувану відпустку з 26.01.2006 по 04.02.2006.

Наказом від 14.01.2013 № 20 її звільнено по пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогули без поважних причин. Датою звільнення визнано вважати 05.02.2006.

Після отримання в лютому 2015 року трудової книжки та копії наказу про звільнення позивач звернулася до суду з вказаним позовом.

Із змісту позову вбачається, що із підставою звільнення позивач не погодилася, зазначивши, що в перший день виходу на роботу після додаткової оплачуваної відпустки не була допущена охороною на підприємство так як була не її зміна. Доказів у підтвердження вказаних обставини суду не надано.

Із змісту позову також вбачається, що в липні 2015 року позивач досягне пенсійного віку та набуде право на пенсію.

Представник відповідача доводи про не допуск позивача на підприємство заперечувала. Пояснила, що ОСОБА_3 взагалі не мала наміру приступити до роботи, а недопущення на підприємство є видуманим. До відділу кадрів та керівництва підприємства після додаткової оплачуваної відпустки та щодо дій охорони підприємства не зверталася. За весь період невиходу на роботу мала трудові відносини з іншими підприємствами в іншому населеному пункті.

Звільнити позивача без з'ясування причини невиходу на роботу керівництво підприємства не рішалося, оскільки до звільнення ОСОБА_3 мала три дисциплінарних стягнення, в т.ч. за прогули, правомірність яким надана рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 07.06.2006, тому добре знала свої права і порядок накладення дисциплінарних стягнень.

Із пояснень представників сторін та матеріалів справи встановлено, 14.01.2013 ОСОБА_3 особисто прибула до відділу персоналу та організації праці Миколаївського морського торговельного порту з вимогою повернути трудову книжку. Проте, після пропозиції надати пояснення про причини не виходу на роботу, від пояснень і підписання акту відмовилася та покинула підприємство і більше не з'являлася. Після чого за підписом керівника підприємства направлено звернення до профспілкової організації підприємства про надання згоди на звільнення ОСОБА_3 по пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогули без поважних причин.

Після отримання відповіді про те, що станом на 14.01.2013 ОСОБА_3 на профспілковому обліку у Професійній спілці працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту не перебуває, керівництво підприємства прийняло рішення про звільнення її з роботи за порушення трудової дисципліни з першого дня її невиходу на роботу.

Вказані обставини підтверджуються актом 14.01.2013, складеним за участю трьох осіб, про відмову ОСОБА_3 від надання пояснень невиходу на роботу та відмови від підпису акту, зверненням керівництва підприємства від 14.01.2013 № 11/11 до голови профспілкової організації та відповіддю профспілки від 14.01.2013 за № 05-ПК-8.

Із наявний у справі доказів вбачається, що за весь період невиходу позивача на роботу складалися відповідні акти, останній який датований 14.01.2013.

Після прийняття наказу про звільнення відповідач за місцем проживання, вказаним ОСОБА_3 при прийняття на роботу та місцем фактичного проживання, яке стало відомо в лютому 2013 року, після звернення позивача до Міністерства інфраструктури України, 26.03.2013 направленні повідомлення про ознайомлення з наказом про звільнення та можливість отримання трудової книжки, чи надання дозволу на її пересилання поштою. Одне з яких позивач отримала 01.04.2014 за адерсою: АДРЕСА_1, але до підприємства вона так і не звернулася.

За правилами пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Згідно зі статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку.

При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов'язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

Згідно зі статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення прогулу.

З системного аналізу наведених норм матеріального слідує, що при звільненні за прогул, як і при іншому дисциплінарному стягненні, трудові відносини вважаються припиненими з першого дня невиходу на роботу, якщо працівник до часу видання наказу не працював, тобто наказ про звільнення за прогул може бути виданий пізніше.

Такий висновок відповідає судовій практиці Вищого спеціалізованого суду України, яка відображена в ухвалах від 13.11.2013 (справа 6-28189св13) та 19.11.2014 (справа 6-35841св14), копії додаються.

Оцінюючи наявні у справі докази, суд вважає доведеним порушення позивачем трудової дисципліни, передбачене пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, а саме прогулу без поважних причин.

Щодо визначеного законом порядку накладення дисциплінарного стягнення то такий порядок відповідачем дотримано.

Так, за весь період не виходу позивача на роботу з лютого 2006 року по 14.01.2013 складені відповідні акти. Відразу, після появи 14.01.2013 на підприємстві позивачу було запропоновано падати пояснення про причини невиходу на роботу, а після її відмови складений відповідний акт. Рішення про звільнення з роботи за прогул без поважних причин прийнято, з урахуванням вимог частини третьої статті 149 КЗпП України, після звернення відповідача у порядку статті 43 КЗпП України до профспілкової організації та отримання відповіді, що не перешкоджала прийняттю рішення про її звільнення.

Видача наказу про звільнення за межами шестимісячного строку, передбаченого статтею 148 КЗпП України, із зазначенням дати звільнення невиходу ОСОБА_3 на роботу в перший робочий день після закінчення оплачуваної додаткової відпустки, є правомірним, оскільки позивач до 14.01.2013 на підприємство не з'являлася, а у відповідача відсутні були відомості про причини невиходу її на роботу.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Враховуючи, що обов'язок з видачі працівнику копії наказу про звільнення та трудової книжки покладається на роботодавця, та те, що копію наказу про звільнення і трудову книжку позивач отримала в лютому 2015 року, тому позивачем дотримано строк звернення до суду, передбачений наведеною вище нормою права.

Щодо стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01.11.2005 по 05.02.2006 така вимога задоволенню не підлягає, оскільки як вбачається із матеріалів справи (довідки відповідача від 16.03.2015 № 09/267, особових рахунків та довідки головного бухгалтера підприємства від 19.05.2015 № 40-10/28) протягом вказаного періоду позивач на робочому місці була відсутня, а остаточний розрахунок з нею проведено, в день видачі наказу про звільнення (14.01.2013) шляхом перерахування коштів на її картковий рахунок в банку, що представник позивача не оспорював.

Табелі обліку робочого часу представник відповідача не надала, оскільки їх знищено по закінченню строку зберігання, що підтвердила актами про знищення документів.

Оскільки в ході судового розгляду справи не встановлено порушення відповідачем порядку звільнення позивачем з роботи, передбаченого наведеними вище нормами КЗпП України, а також заборгованості по заробітній платі за період, вказаний в позові, позов задоволенню не підлягає в повному обсязі.

Керуючись статтями 10, 11, 14, 60, 62, 212-214 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та невиплаченої заробітної плати, моральної шкоди та зобов'язати вчинити певні дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, яка може бути подана до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя І.В.Коваленко

Повний текст рішення

підписано 25.05.2015.