Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/4918/13-ц
провадження 2/369/4673/15
РІШЕННЯ

Іменем України

23.10.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Василенко Н.С., Сохань Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи прокуратура Києво-Святошинського району Київської області, Софіївська-Борщагівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визнання договорів недійсними, -

в с т а н о в и в :

У травні 2013 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що йому на підставі свідоцтва про право власності належить житловий будинок, на підставі державного акту на право власності належить земельна ділянка, що знаходяться в с. Софіївська Борщагівка, вул. Жовтнева, 8. Ще з 1972 року після отриманих травм він постійно хворіє, визнаний інвалідом. Після смерті дружини він знайшов в будинку копію договору дарування житлового будинку своїй доньці ОСОБА_2 Тому ним був поданий позов до суду. При розгляді справи йому стало відомо про існування ще й договору дарування земельної ділянки. Вказав, що відповідачка скориставшись його віком, станом здоровя та довірою, привезла його до нотаріуса та уклала дані договори. Разом з тим, в момент підписання заповіту він перебував у стані, в якому не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати.

Просив суд визнати недійсним договір дарування від 18 вересня 1998 року, укладений між ним та ОСОБА_2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Жовтнева, 68; договір дарування, укладений 27 серпня 2004 року між ним та ОСОБА_2, земельної ділянки площею 0,2854га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Жовтнева, 68.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала. Суду пояснила, що позивач є людиною літнього віку, який тривалий час страждає на психічні захворювання. В будинку дійсно сталась пожежа і він фактично зруйнований, тому умови проживання є незадовільними. Весь час про нього піклувалась його дружина, тому лише після її смерті він дізнався про укладені договори, знайшовши їх в будинку. Сусіди йому розяснили зміст укладених правочинів. Тому строки пропущені з поважних причин та мають бути поновлені. Поважність причин пропуску також підтверджуються і висновком експерта, за яким позивач страждає на вражене інтелектуальне-мнестичне зниження внаслідок органічних розладів на фоні вікових змін обумовлених цереброосклерозом. Просила суд задоволити позов.

У судовому засіданні представник відповідача проти позов заперечував. Суду пояснив, що укладені правочини відповідають вимогам закону, укладені за домовленістю між сторонами. Будинок та земельна ділянка подаровані рідній доньці. Позивач там проживає, жодних перешкод в користуванні майном не чиниться. Про існування даних договорів він знав. Тому просив відмовити в задоволенні позову як з підстав необґрунтованості, так і з підстав пропуску строку позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до перехідних та прикінцевих положень ЦК України до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Оскільки оспорюваний договір дарування житлового будинку був укладений в 1998 році, тому до даних правовідносин слід застосувати положення ЦК України 1963 року.

За ст. 243 ЦК України 1963 року, чинного на час укладення договору, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети.

Відповідно до ст. 244 ЦК України договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

Згідно ст. 227 ЦК України 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

При розгляді справи встановлено, що 19 березня 1998 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Жовтнева, 68.

18 вересня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Жовтнева, 68.

Дозвіл на укладення даного договору був наданий і дружиною позивача ОСОБА_3. Для укладення даного договору ОСОБА_1 було отримано довідку-характеристику №529 від 16 квітня 1998 року в Києво-Святошинському бюро технічної інвентаризації та довідку №1011 для відчуження у виконавчому комітеті Софіївсько-Борщагівської сільської ради.

Договір дарування земельної ділянки укладений в 2004 році, тому до даних правовідносин поширюються положення ЦК України.

Так, за ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

У ст. 719 ЦК України встановлені вимоги до договору дарування. Так, договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов'язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно.

При розгляді справи судом встановлено, що 15 грудня 2000 року ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2854га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Жовтнева, 68.

27 серпня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,2854га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Жовтнева, 68.

При укладенні даного договору ОСОБА_3, яка була дружиною ОСОБА_1, надала згоду на укладення договору дарування земельної ділянки.

При укладенні даного договору ОСОБА_1 отримував висновок №12883 від 29 липня 2004 року про наявні обмеження, довідку №3285 від 29 липня 2004 року про визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а також надано договір дарування житлового будинку від 18 вересня 1998 року.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

За ст. 55 ЦК України 1963 року, чинного на час укладення договору дарування житлового будинку, угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі відшкодувати його вартість. Стороні, яка в момент укладення угоди не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними, відшкодовуються другою стороною понесені витрати, втрата або пошкодження її майна, якщо вона знала або повинна була знати про такий стан особи, що уклала з нею угоду.

У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

За ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв'язку із вчиненням такого правочину.

П. 16 Постанови передбачено, що правила ст.225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

При розгляді справи за ухвалою суду було призначено судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої постановлено питання чи міг ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час підписання оспорюваних договорів дарування.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №240ц від 14 жовтня 2015 ОСОБА_1, укладаючи договори дарування 18 вересня 1998 року та 27 серпня 2004 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, бо страждав на виражене інтелектуально-мнестичне зниження, внаслідок органічних розладів, до яких призвели наслідки повторних черепно-мозкових травм у 1972 році та 1993 роках на фоні вікових змін, обумовлених церебросклерозом.

На підставі висновку експерта, суд вважає, що позивачем надано обґрунтований доказ на підтвердження неусвідомлення вчинення правочинів та неможливість керувати своїми діями станом на 18 вересня 1998 року та 27 серпня 2004 року.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

За правилом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вказувалось вище, при укладенні оспорюваних договорів було надано нотаріусу висновок №12883 від 29 липня 2004 року про наявні обмеження, довідку №3285 від 29 липня 2004 року про визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, довідку-характеристику №529 від 16 квітня 1998 року в Києво-Святошинському бюро технічної інвентаризації та довідку №1011 для відчуження у виконавчому комітеті Софіївсько-Борщагівської сільської ради. Дані документи були отримані ОСОБА_1, про що в них безпосередньо і зазначено. При розгляді справи позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості та не отримання цих довідок, висновків позивачем, тощо ним особисто або отримання їх представником. В матеріалах справи відсутні докази нерозуміння ОСОБА_1 значення своїх дій та керування під час підготовки пакету документів для вчинення правочинів.

25 травня 2012 року померла ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 знав та міг дізнатись про укладення правочинів.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У судовому засіданні позивачка подала суду заяву про поновлення строку звернення до суду, а відповідач заявив про застосування строків позовної давності, про що подав суду відповідну заяву.

Доводи позивача, що ОСОБА_1 дізнався про укладенні договори лише після смерті дружини та сусіди розяснили йому зміст правочинів, суд оцінює критично, оскільки суду не повідомлено де саме були знайдені документи та які сусіди пояснили дані обставини, не пояснено чому документи не можливо було знайти раніш. При розгляді справи судом не встановлено наявність між дружиною ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1 будь-яких неприязних відносин, що сприяли прихованню документів, оскільки дружина надавала згоду на вчинення правочинів. Натомість, в судовому засіданні представник позивача пояснив, що до смерті дружини позивач проживали разом в будинку та саме дружина турбувалась про ОСОБА_1

За ст. 59 ЦПК України обставин справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Оскільки позивачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності або неможливості дізнатись про укладення правочинів, причини пропуску є неповажними, відповідач подав суду заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, тому у задоволенні позову суд відмовляє.

Керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 202-215, 328, 391, 655 ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи прокуратура Києво-Святошинського району Київської області, Софіївська-Борщагівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визнання договорів недійсними - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич