РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Ященко С.О.,

при секретарі судового засідання Ємельяненко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Комінтернівського районного суду м. Харкова цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України, ДП Міністерства оборони України "Харківське управління начальника робіт"

за участю військової прокуратури Харківського гарнізону Центрального регіону України

про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до Міністерства оборони України, в якому просить:

- відновити пропущений строк для звернення до суду за захистом порушених прав, свобод та інтересів;

- поновити його на посаді начальника Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківське управління начальника робіт»;

- стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківське управління начальника робіт» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 листопада 2013 року до дня поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що працював на посаді начальника ДП Міністерства оборони України «Харківське управління начальника робіт» з 12.05.2000 року по 15.11.2013 року. Згідно наказу Міністра оборони України № 34-ДП від 10.09.2013 року він звільнений на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а також у зв'язку з закінченням терміну дії контракту.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки з 09.09.2013 року по 02.10.2013 року він проходив амбулаторне та стаціонарне лікування, що підтверджує виписка із лікарні; перед його звільненням не було отримано у встановленому законом порядку погодження Харківської обласної державної адміністрації; про звільнення його не повідомлено у встановленому законом порядку, копію наказу про звільнення та копію трудової книжки не вручено, про звільнення йому стало відомо лише 15.11.2013 року після ознайомлення з наказом Міністра оборони України № 39-ДП від 15.11.2013 року про призначення іншої особи тимчасово виконуючим обов'язки начальника ДП Міністерства оборони України «Харківське управління начальника робіт».

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.01.2014 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено Державне підприємство Міністерства оборони України «Харківське управління начальника робіт».

28.01.2014 року позивачем подано заяву про збільшення та уточнення позовних вимог до Міністерства оборони України, ДП Міністерства оборони України "Харківське управління начальника робіт", в якій він просить:

- поновити його на посаді начальника Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківське управління начальника робіт»;

- стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківське управління начальника робіт» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 листопада 2013 року до дня поновлення на роботі;

- стягнути солідарно з Міністерства оборони України, ДП Міністерства оборони України "Харківське управління начальника робіт" на його користь компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 15 000 грн.

Додатково в обґрунтування заяви про збільшення та уточнення позовних вимог посилається на те, що діями відповідачів йому заподіяно моральну шкоду, яку ним оцінено у 15000грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.06.2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 24.07.2014 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.06.2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.11.2014 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.06.2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 24.07.2014 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять їх задовольнити. Додатково зазначають, що звільнення позивача проведено з грубим порушенням норм чинного законодавства, а тому він підлягає поновленню на роботі. Крім того, до теперішнього часу Міністерство оборони України не вручило позивачеві ані копію наказу про його звільнення, ані трудову книжку.

Відповідачем Міністерством оборони України надано заперечення на позовну заяву, в яких відповідач просить в задоволенні позову відмовити, змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з вказанням підстав звільнення за п. 8 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з закінченням терміну дії контракту.

Доводи своїх заперечень обґрунтовує тим, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом; після передачі справ новому начальнику ДП Міністерства оборони України "Харківське управління начальника робіт" на підприємстві не виявлено трудових книжок ОСОБА_1, а тому видати йому трудову книжку не представляється можливим; звільнення позивача проведено на законних підставах в зв'язку з закінченням дії контракту, однак в наказі про звільнення від 10.09.2013 року надана неправильна правова кваліфікація, в зв'язку з чим формулювання причин звільнення підлягає зміні на п. 8 ст. 36 КЗпП України; щодо стягнення моральної шкоди позивачем не доведено факту її заподіяння.

У судовому засіданні представники Міністерства оборони України Фівкін П.М., Вельма І.О. доводи заперечень підтримали, просять в задоволенні позову відмовити.

Представники ДП Міністерства оборони України "Харківське управління начальника робіт" Махарінський В.В., Пашинін Р.П. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечують, просять в задоволенні позову відмовити.

Подавши 19.01.2015 року відповідну заяву, до участі у справі вступила військова прокуратура Харківського гарнізону Центрального регіону України.

У судове засідання 24.02.2015 року представник прокуратури не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений у встановленому законом порядку.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що наказом Міністра оборони України від 19 липня 2003 року ОСОБА_1 призначений на посаду начальника ДП МОУ «Харківське управління начальника робіт».

На підставі вищевказаного наказу 19 липня 2003 року між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 укладено контракт, згідно з умовами якого він діє по 18 липня 2004 року.

Наказом Міністра оборони України від 10 вересня 2013 року позивача звільнено з роботи у зв'язку із закінченням терміну дії контракту та відповідно до п. 6 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це індивідуальна угода між працівником і роботодавцем. Контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватись угодою сторін.

Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно із ст. 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Згідно ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору, серед іншого, є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; підстави, передбачені контрактом.

У відповідності до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Таким чином, працівник підлягає поновленню на попередній роботі, серед іншого, у разі звільнення його без законної підстави.

Згідно роз'яснень, що містяться у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Пред'являючи вимоги про поновлення його на посаді начальника Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківське управління начальника робіт» та обґрунтовуючи їх незаконністю наказу Міністра оборони України від 10 вересня 2013 року № 34-ДП про звільнення, позивач окремо наказ Міністра оборони України від 10 вересня 2013 року № 34-ДП не оскаржує, а тому суд позбавлений можливості надавати правову оцінку зазначеному рішенню.

Пред'явлення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу без скасування правової підстави звільнення - наказу Міністра оборони України від 10 вересня 2013 року № 34-ДП, є передчасним.

З огляду на викладене, позовні вимоги про поновлення позивача на посаді начальника Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківське управління начальника робіт» та стягнення з Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківське управління начальника робіт» на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16 листопада 2013 року до дня поновлення на роботі задоволенню не підлягають.

При цьому позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про оскарження наказу Міністра оборони України від 10 вересня 2013 року № 34-ДП про його звільнення.

Відносно доводів відповідачів про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Таким чином, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про звільнення (поновлення на роботі, зміну дати й формулювання причин звільнення, оплату вимушеного прогулу) обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

У відповідності до приписів ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

На виконання зазначених вимог, за клопотанням представника позивача ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.01.2015 року витребувано у Міністерства оборони України докази вручення ОСОБА_1 копії наказу № 34 від 10.09.2013 року про звільнення та докази вручення ОСОБА_1 трудової книжки.

На виконання зазначеної ухвали Міністерство оборони України листом № 226/8/322 повідомило, що у Департаменті кадрової політики Міністерства оборони України трудові книжки керівників підприємств, що належать до сфери управління Міністерства оборони України, не зберігаються. Трудова книжка ОСОБА_1 у Департаменті кадрової політики Міністерства оборони України не зберігалась. Також повідомлено, що оригінал-примірник № 2 наказу Міністра оборони України від 10.09.2013 року № 34-ДП направлений на ДП Міністерства оборони України "Харківське управління начальника робіт" 11.09.2013 року за вих. № 226/11/3655.

Представники ДП Міністерства оборони України "Харківське управління начальника робіт" Махарінський В.В., Пашинін Р.П. у судовому засіданні пояснили, що трудові книжки ОСОБА_1 на підприємстві не виявлені. Відповідно до акту від 19.09.2013 року позивач шляхом проголошення йому наказу ознайомлений із наказом Міністра оборони України № 34-ДП від 10.09.2013 року, за змістом якого позивача звільнено з посади начальника ДП МОУ "Харківське управління начальника робіт", отримати копію наказу позивач відмовився.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_1 пояснив, що до теперішнього часу йому не видано ані копію наказу про звільнення, ані трудову книжку.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що місячний строк на звернення позивача до суду з даним позовом не пропущено.

Відносно позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 15 000грн. суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно роз'яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"(зі змінами та доповненнями), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Приписами ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

З огляду на викладене, підстави для стягнення моральної шкоди в межах даного позову відсутні.

Приймаючи до уваги викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Комінтернівський районний суд м. Харкова протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С. О. Ященко