Справа № 699/192/15-ц
Номер провадження 2/699/131/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2015 року м.Корсунь-Шевченківський

Корсунь-Шевченківський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Побережної Н.П.,

за участі секретаря судового засідання - Могильної І.В.,

позивача - ОСОБА_1.,

представника відповідача - ОСОБА_3.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Корсунь-Шевченківський цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним та визнання права власності на житловий будинок,

ВСТАНОВИВ:

26.02.2015 позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними господарсько-побутовими спорудами АДРЕСА_1, укладений у простій письмовій формі 02.04.2012 між сторонами та визнати за позивачем право власності на житловий будинок з надвірними господарсько-побутовими спорудами АДРЕСА_1.

Свій позов позивач мотивує тим, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними господарсько-побутовими спорудами АДРЕСА_1, укладений у простій письмовій формі 02.04.2012, що підтверджується розпискою від 02.04.2015, але даний договір не був нотаріально посвідчений, так як відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Договір купівлі-продажу житлового будинку нотаріально позивач оформити не має змоги, оскільки відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення, мотивуючи це тим, що з релігійних переконань він не бажає нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу будинку та проводити його державну реєстрацію. Так, як позивач виконав всі умови договору, однак зареєструвати право власності не має можливості, тому і звернувся до суду з даним позовом.

У суд позивач з'явився, позов підтримав повністю.

Представник відповідача до суду з'явився, проти задоволення позову заперечував, мотивуючи тим, що відповідач не бажає з'являтися до нотаріальної контори через релігійні переконання.

Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає до задоволення на підставі наступного.

Згідно ст. ст.10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, оскільки цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У суді встановлено, що житловий будинок з надвірними господарсько-побутовими спорудами АДРЕСА_1, належить відповідачеві на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу від 16.09.1983, який посвідчений державним нотаріусом Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори 16.09.1983 та зареєстрований в реєстрі за №2738 (а.с.5-6), а також технічним паспортом на житловий будинок (а.с.7-9).

02.04.2012 відповідачем від позивача отримано 21 000 грн. за передачу останньому будинок з господарськими будівлями, який розташований по АДРЕСА_1, що підтверджується розпискою від 02.04.2012 (а.с.10). При цьому відповідач взяв на себе зобов'язання протягом року нотаріально оформити договір купівлі-продажу вказаного будинку, але на даний момент цього не відбулося.

Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції на час укладення договору, тобто на квітень 2012, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Частиною 2 ст. 220 ЦК України в редакції на час укладення договору, тобто на квітень 2012, передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Відповідно до рішень Верховного Суду України по справах №6-162цс12 від 30.01.2013 та №6-49цс13 від 19.06.2013 визнання в судовому порядку дійсним правочину щодо нерухомості суперечить законодавству, оскільки такий правочин підлягає обов'язковій державній реєстрації, а тому частина друга статті 220 ЦК України до таких правовідносин не застосовується. Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Таким чином суд вважає, що позов не належить до задоволення оскільки на час укладення договору купівлі-продажу шляхом надання розписки сторони мали його посвідчити нотаріально та здійснити відповідну державну реєстрацію.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд залишає за позивачем понесені ним судові витрати на підставі ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215, 294 ЦПК України, ст.ст. 220, 635, 640, 655, 657 ЦК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений 10.04.2015 року.

Суддя Побережна Н. П.