Єдиний унікальний номер 725/4552/15-ц
Номер провадження 2/725/971/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2015 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський ОСОБА_1» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») звернулось до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувало на те, що 07 грудня 2010 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №ВL_ЖГ00003740, за умовами якого банку надав позичальнику кредит на поточні потреби в розмірі 8000 грн. на строк до 07.12.2013 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в 20 % річних.

Разом з тим, відповідачка належним чином своїх зобовязань не виконала, у звязку з чим у неї станом на 06 серпня 2015 року утворилась заборгованість, яка становить 24 823,20 грн. та складається із: простроченої до повернення суми кредиту в розмірі 3101,37 коп., прострочених відсотків за користування кредитом 1 498,12 коп., комісії за РО 1080 грн. та плати за пропуск платежів (пені) в розмірі 19143, 71 грн.

Посилаючись на вказане, а також умови договору та норми матеріального права, просив позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь банку вищевказану суму заборгованості за кредитним договором.

В судове засідання представник позивача, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи не зявився, разом з тим подав клопотання про розгляд справи у відсутності представника банку, а також просив про задоволення заявлених вимог в повному обсязі з підстав викладених у позові.

Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що заборгованість за договором виникла з вини банку, оскільки відділення в якому вона здійснювала платежі з метою погашення кредиту, закрилось та її не було повідомлено про місце розташування іншого відділення де б вона могла вносити чергові щомісячні платежі, з цих підстав вважає, що банком безпідставно після припинення дії договору кредиту у грудні 2013 року нараховані проценти за користування кредитними коштами, комісія, а також пеня. Також подала суду письмову заяву про зменшення розміру пені у звязку із тяжким матеріальним становищем.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, у звязку із чим суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності представника банку.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 07.12.2010 року між сторонами укладено договір банківського обслуговування №ВL_ЖГ00003740, який є комплексний та поєднує у собі умови кредитного договору та договору на відкриття та обслуговування поточного рахунку (а/с 3-7).

Так, згідно із ч. ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

При цьому, статтею ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За таких обставин, суд враховуючи вищевказане, приходить до висновку, що між сторонами в даному випадку виникли саме кредитно-договірні відносини.

При цьому, як убачається з умов укладеного між сторонами договору, позивач надав відповідачу кредит у формі відкличної невідновлювальної кредитної лінії в сумі 8000 грн. на строк до 07 грудня 2013 року зі сплатою 20% річних та комісії у розмірі 1,50 % від суми кредиту в обмін на зобовязання позичальника погашати заборгованість за кредитом, відсотками, а також сплачувати інші платежі визначені договором відповідно до Графіку погашення заборгованості, який є невідємною частиною договору.

Крім того, згідно умов п.п. 2.5.2, 2.5.3 вказаного договору, позичальник зобов'язується не пізніше дати, встановленої в Графіку, поповнювати рахунок ПАТ «ВіЕйБі Банк», вказаний в п.6 Спеціальної частини Договору (надалі - «Рахунок-кореспондент»), у валюті Кредиту шляхом внесення готівкових коштів через касу Банку або безготівковим перерахуванням, у сумах не менших за суми платежів, встановлені в Графіку, а також в сумах комісії за управління Кредитом. Банк не несе відповідальності за строки та умови перерахування грошових коштів, що спрямовані Позичальником на виконання свої боргових зобов'язань за цим Договором через інші уповноважені банки та/або фінансові установи. Якщо Позичальник перераховує грошові кошти в рахунок виконання своїх боргових зобов'язань за Договором через інші уповноважені банки та/або фінансові установи, з метою дотримання строків належного виконання зобов'язань, таке перерахування має бути здійснене Позичальником не менше ніж за 3 (три) робочих дні до дати настання терміну виконання зобов'язання. Погашення боргових зобов'язань Позичальника за Договором здійснюється шляхом списання Банком коштів з Рахунка-кореспондента щомісяця в дату, передбачену чинною на день оплати редакцією Графіку, та в черговості, передбаченій п.2.5.6 Загальної частини Договору.

Так, відповідно ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що саме умовами договору передбачено можливість погашення чергового щомісячного платежу як безпосередньо через відділення банку такі і через інші фінансові і банківські установи й відповідно на такі умови договору погодилась відповідачка, про що свідчить її підпис у договорі, а тому вона була обізнаною про наявність обовязку виконувати умови договору та можливість внесення чергового платежу згідно Графіку у інших фінансових та банківських установах, а тому суд не приймає до уваги доводи відповідача, що заборгованість виникла з вини позивача.

Так, згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.530 ЦК України).

Таким чином, за змістом ст. ст. 610 , 612 ЦК України визначено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

При цьому, ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Як убачається із наданого банком розрахунку заборгованості, у звязку із неналежним виконанням відповідачкою своїх зобовязань за договором, у неї станом на 06 серпня 2015 року утворилась заборгованість, яка складається з: простроченої до повернення суми кредиту в розмірі 3101 грн. 37 коп., прострочених відсотки за користування кредитом в розмірі 1 498 грн. 12 коп.; комісії за РО в розмірі 1080 грн. (а/с 13).

Разом з тим, судом встановлено, що згідно умов укладеного між сторонами договору, позивач надав відповідачу кредит у формі відкличної невідновлювальної кредитної лінії в сумі 8000 грн. на строк до 07 грудня 2013 року зі сплатою 20% річних та комісії у розмірі 1,50 % від суми кредиту в обмін на зобовязання позичальника погашати заборгованість за кредитом, відсотками, а також сплачувати інші платежі визначені договором відповідно до Графіку погашення заборгованості, який є невідємною частиною договору.

Однією з істотних умов укладання кредитного договору, яка має бути чітко виписана в договорі, є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит. Проценти, сплачувані позичальником за користування кредитом, за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами, а не неустойкою чи іншими штрафними санкціями, які є не тільки способом забезпечення виконання зобовязань, а також й однією з форм цивільно-правової відповідальності.

Таким чином, аналізуючи умови договору, суд приходить до висновку, що відповідно умов договору нарахування процентів та комісії має здійснюватися застосовується саме в межах строку дії кредитного договору, а отже після цієї дати припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим, невиконання відповідачем грошового зобов'язання перед банком після закінчення дії договору дає підстави для застосування до боржника, що прострочив виконання такого зобов'язання, негативних наслідків, встановлених ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не продовження нарахування відсотків за користування кредитними коштами.

За таких обставин, а також ураховуючи те, що відповідач неналежним чином виконувала свої зобовязання за кредитним договором по сплаті платежів на погашення суми основного боргу, процентів за користування кредитними коштами, комісії тощо, останнє погашення заборгованості по кредиту нею здійснено 8 квітня 2013 року, суд вважає, що позов банку підлягає частковому задоволенню й відповідно з ОСОБА_2 на користь банку підлягає стягненню сума заборгованості за кредитним договором в розмірі, нарахованому станом на 7 грудня 2013 року, а саме: сума прострочена заборгованість по тілу кредиту в розмірі 3 101 грн. 37 коп., прострочена заборгованість по сплаті процентів в розмірі 465 грн. 03 коп. та 960 грн. заборгованості по комісії.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, банк позовних вимог до відповідачки, що прострочила виконання своїх зобовязань за кредитним договором, позовних вимог в частині стягнення сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, не заявляв.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми пені, нарахованої за неналежне виконання зобовязань за кредитним договором згідно наданого розрахунку, то суд зазначає наступне.

Так, відповідно до вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до повного виконання зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, сплата пені є правовим наслідком порушення зобовязання, що в розумінні ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, тобто встановлює певні юридичні наслідки у вигляді обов'язку сплатити певну суму, яка залежить не тільки від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, а й від часу такого невиконання.

Зокрема, як убачається зі змісту п. 4.3 договору кредиту, у випадку прострочення позичальником сплати або сплати не в повному обсязі чергового платежу за Графіком, Банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити Банку пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобов'язань (а саме неповерненої чергової частини Кредиту та/або несплачених процентів та/або комісії за управління Кредитом), строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання. Ставка, яка застосовується для обчислення пені, зазначена в п.9 Спеціальної частини Договору. Банк може використати право на застосування пені, починаючи з наступного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобов'язання, передбаченого цим договором, а якщо така дата порушення припадає на вихідний, святковий або неробочий день, то рахуючи з першого робочого дня, що слідує за таким вихідним, святковим або неробочим днем, та закінчуючи днем, що передує даті повного виконання всіх прострочених грошових зобов'язань.

Відповідно до пп. 8,9 Спеціальної частини договору, нарахування штрафу передбачено 25% від суми кредиту, а пені 0,50%.

Крім того, слід зазначити, що правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо.

Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже аналіз норм ст. 266 , ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) в межах одного року перед зверненням кредитора до суду при наявності підстав для її нарахування здійснюється у межах позовної давності, стягнення пені після спливу позовної давності у разі подання заяви про її застосування можливе за умови визнання поважними причин пропущення позовної давності.

При цьому, як убачається із наданого банком розрахунку заборгованості за неналежне виконання відповідачем своїх обовязків, банком нарахована пеню в сумі 19143 грн. 71 коп. за період з 8 квітня 2015 року по 6 серпня 2015 року.

Крім того, згідно вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки (штрафу, пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Відповідно до ч. 2 ст. 616 ЦК України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, якщо кредитор не вжив заходів щодо їх зменшення.

При цьому, питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Наведене також узгоджується з правовою позицією сформованою у постанові Верховного суду України № 6-100цс14 від 03.09.2014 року.

Як вже встановлено судом, ОСОБА_2 перестала виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів 8 квітня 2013 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом ОСОБА_1 звернувся 8 серпня 2015 року.

На думку суду, таке затягування звернення до суду з позовом, надало позивачу право заявляти вимогу про стягнення пені в розмірі 19143 грн. 71 коп., що значно перевищує розмір заборгованості, в той час, коли відповідачем не сплачено заборгованість за тілом кредиту в розмірі 3101 грн. 37 коп.

Конституційний Суд України, у пункті 3 Рішення № 7-рп/2013 у справі №1-12/2013, аналізуючи правовідносини зі сплати пені, що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування, дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами.

За таких обставин, суд ураховуючи те, що матеріали справи не місять доказів того, що кредитор вживав заходів щодо зменшення розміру неустойки, зволікав зі зверненням до суду з позовом, а також ураховуючи подану відповідачем заяву про зменшення розміру пені у звязку із тяжким матеріальним становищем, на підтвердження якого відповідачем надано довідку з Пенсійного фонду України в м. Чернівці про розмір отриманого пенсійного забезпечення, суд встановивши, що розмір пені, яка нарахована банком значно перевищує загальну суму заборгованості по тілу кредиту, відсотках та комісії, крім того враховуючи складні економічні умови, те, що відповідач є пенсіонером, тобто непрацездатною особо, отримує не значний прибуток у вигляді пенсії, приходить до висновку про наявність підстав для застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшення розміру пені до суми основного боргу за кредитним договором в розмірі 3 201 грн. 37 коп.

Саме такий розмір пені суд вважає таким, що відповідає загальними засадам цивільного судочинства.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави, оскільки за змістом п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» в редакції чинній на момент звернення з позовом до суду, позивача було звільнено від сплати судового збору.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 11,509, 526, 530, 610, 611, 625, 1054 ЦК ст.ст. 3, 10, 11, 58, 60, 64, 88, 174, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» (код за ) заборгованість за договором банківського обслуговування №ВL_ЖГ00003740 від 07.12.2010 року в сумі 7627 грн. 77 коп., з яких прострочена до повернення сума кредиту 3101,37 коп., прострочені відсотки за користування кредитом 465 грн. 03 коп.; комісія за РО 960 грн., пеня 3101 грн. 37 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало