Номер провадження: 22-ц/785/7007/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.08.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 04 червня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування житлового будинку недійсними та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,

встановила:

06 березня 2015 року позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду із зазначеним позовом, у якому просили визнати недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: Одеська обл., Біляївський р-н., с. Маяки, вул. Богачова, 19, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_3, посвідчений Біляївською районною державною нотаріальною конторою Одеської області 16 лютого 2015 року, зареєстрований в реєстрі за №1-199; визнати недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: Одеська обл., Біляївський р-н., с. Маяки, вул. Богачова, 19, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_3, посвідчений Біляївською районною державною нотаріальною конторою Одеської області 18 лютого 2015 року, зареєстрований в реєстрі за №1-202; скасувати державні реєстрації прав власності за №8747950 та за №8771054 на житловий будинок, що розташований за адресою: Одеська обл., Біляївський р-н., с. Маяки, вул. Богачова, 19 (далі спірний житловий будинок).

Посилаючись на те, що цими договорами істотно порушені цивільні права позивачів, а саме, як спадкоємці за законом першої черги після смерті батька, вони позбавлені можливості в установленому законом порядку успадкувати вищезазначений житловий будинок, просили їх вимоги задовольнити.

Справа була розглянута у відсутність відповідача.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 04 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були задоволені. Також були скасовані державні реєстрації права власності на спірний житловий будинок, та скасовано арешт на вказаний житловий будинок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3П, просить рішення суду скасувати та скасувати заборону відчуження всього рухомого майна із спірного будинку, та ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спірні договори купівлі-продажу по 1/2 частини спірного житлового будинку, були порушені істотні умови вказаних договорів, оскільки відповідно до ст.38 Закону України «Про державний земельний кадастр» отримання витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку є обовязковим при вчиненні правочинів щодо земельної ділянки.

Отже, оскільки істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є розмір та кадастровий номер земельної ділянки, то вказані договори мають бути визнані недійсними, з тих підстав, що вони не відповідають вимогам чинного законодавства України.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 лютого 2015 року помер ОСОБА_6 (а.с. 9), який є батьком позивачів, що підтверджується відповідними свідоцтвами (а.с. 10-15).

Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається із житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами: гаражем, сараєм, цистерною, огорожею, що розташований за адресою: Одеська обл., Біляївський р-н., с. Маяки, вул. Богачова, 19. Зазначений спірний житловий будинок належав померлому на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок №28, виданого виконавчим комітетом Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області 11 червня 2007 року (а.с. 6-8).

На земельну ділянку, на якій розташований вказаний житловий будинок, за життя батька кадастровий номер не присвоювався (а.с. 73).

02 березня 2015 року позивачі звернулись до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області із заявами про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті батька - ОСОБА_6

Однак, листом від 05.03.2015 року №724/02-14 державний нотаріус повідомив позивачам про те, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеської області 04.03.2015 року, спірний житловий будинок на даний час належить відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору дарування 1/2 частини житлового будинку, посвідченого Біляївською районною державною нотаріальною конторою 16.02.2015 року та договору дарування 1/2 частини житлового будинку, посвідченого Біляївською районною державною нотаріальною конторою 18.02.2015 року. У звязку з тим, що вищевказаний спірний житловий будинок було відчужено спадкодавцем ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3, нотаріус відмовив позивачам у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на житловий будинок, розяснивши, що за вирішенням вказаного питання вони мають право звернутися з позовом до Біляївського районного суду Одеської області та надати до нотаріальної контори рішення суду, яке набрало законної сили (а.с. 16-19).

Інших спадкоємців першої черги, окрім позивачів, які відповідно до ст.1261 ЦК України є спадкоємцями за законом першої черги після смерті батька, не існує.

Також не існує інших спадкоємців, які б звернулись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, тобто після збігу шестимісячного терміну після відкриття спадщини.

Всі вищевикладені обставини не заперечується сторонами, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

В даному випадку спірним є питання стосовно того, чи існують правові підстави для визнання спірних договорів дарування недійсними.

З цього приводу колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, яким встановлено недійсність вказаних правочинів.

Так, 16 лютого 2015 року відповідно до договору дарування ОСОБА_6 передав у власність, а ОСОБА_3 безоплатно прийняла у власність 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами під №19, що знаходиться в селі Маяки, Біляївського району, Одеської області, по вулиці Богачова (а.с. 61-65).

За договором дарування від 18 лютого 2015 року ОСОБА_6 передав у власність, а ОСОБА_3 безоплатно прийняла у власність ще іншу 1/2 частину вказаного спірного житлового будинку (а.с. 89-93).

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Статтями 626,628 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Договір є двостороннім, якщо правами та обовязками наділені обидві сторони договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, за приписами статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці обєкти.

Статтею 38 Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що отримання витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку є обовязковим при вчиненні правочинів щодо земельної ділянки.

Таким чином, з вищевказаних нормативно-правових актів вбачається, що істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є розмір та кадастровий номер земельної ділянки, на якій він розміщений.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, зазначеним вимогам законодавства договори дарування спірного житлового будинку не відповідають, оскільки в них відсутній кадастровий номер земельної ділянки, який є істотною умовою даних договорів, про що чітко вказано в п. 11 спірних Договорів.

У відповідності до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З цих підстав, суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність визнання спірних правочинів недійсними з підстав недотримання істотних умов при їх укладенні.

Саме таких правових позицій дотримується Верховний Суд України в своїй Постанові у цивільній справі № 6-194цс14 від 17 грудня 2014 року.

Так, за змістом частини другої статті 377 ЦК України та частини шостої статті 120 ЗК України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на ці обєкти (крім багатоквартирних будинків). Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що повязане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Положення зазначених правових норм спрямовані на впровадження принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та обєктів нерухомості, які на ній розташовані.

Таким чином, у договорі купівлі-продажу (або іншому договорі про відчуження) будинку (будівлі, споруди) повинен позначатись кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду. Разом із тим відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою - третьою, пятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у звязку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Крім того, у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Як було зазначено вище, спірними договорами дарування частин спірного житлового будинку порушуються права позивачів, оскільки таким чином вони позбавляються права на спадщину після смерті свого батька на спірний житловий будинок, як спадкоємці першої черги за законом, які у встановленому законом порядку прийняли спадщину.

З цих підстав позивачі наділені право звернення до суду з позовом про визнання спірних договорів дарування спірного житлового будинку недійсними.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про недійсність вищезазначених договорів дарування спірного житлового будинку, по 1/2 його частині.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу того, що за спірними договорами дарування відчужувались лише по 1/2 його частині, то колегія суддів зазначає, що обставини справи свідчать про те, що факт дарування спірного житлового будинку по 1/2 його частини, з інтервалом 2 дні, свідчить по формальне оформлення зазначених договорів вказаними частинами, а фактично відчужувався весь спірний житловий будинок.

Більш того, спірний житловий будинок не був розділений в натурі на 2 його частини, про що йдеться в апеляційній скарзі, його одноосібним власником був спадкодавець ОСОБА_7, що в свою чергу виключає отримання кадастрового номеру на кожну 1/2 частину земельної ділянки, тобто передбачає отримання кадастрового номеру на всю земельну ділянку, на якій розміщений спірний житловий будинок.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія судів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 04 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_8

ОСОБА_2