АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1699/15 Справа № 203/4615/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Католікян М. О. Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.,

суддів - Глущенко Н.Г., Деркач Н.М.,

за участю секретаря - Ялової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Кіровської районної в місті Дніпропетровську ради, про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Кіровської районної в місті Дніпропетровську ради, про позбавлення батьківських прав - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позов у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що сторони перебували у шлюбі від 06.10.2007 року по 06.09.2010 року (а.с.6, 9).

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу мешкає разом з позивачем (а.с.7, 8).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.09.2010 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина. Заборгованість відповідача по аліментах складає 28 325,59 грн. (а.с.9 - 11).

Відповідно до висновку виконавчого комітету Кіровської районної в м. Дніпропетровську ради від 19.09.2014 р. № 16/319 відповідач із сином не проживає, не допомагає позивачеві у вихованні дитини, матеріально не підтримує, не цікавиться її розвитком і станом здоров'я, а позбавлення батьківських прав є доцільним (а.с.58, 59).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК) (який є підставою звернення позивача до суду) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

З диспозиції приведеної норми вбачається те, що вона не є імперативною, а дає судові лише можливість (не обов'язок) позбавити батьківських прав осіб, які не здійснюють відносно дитини певних дій (виховувати та утримувати її).

Судом було встановлено, що відповідач дійсно неналежно виконує свої обов'язки з утримання дитини, про що, зокрема, свідчить судове рішення про стягнення з нього аліментів та утворення значної заборгованості по аліментах.

Між тим, суд також встановив, що таке невиконання батьківських обов'язків не є абсолютним, оскільки відповідач брав часткову участь в оплаті за перебування дитини у дитячому закладі, про що свідчить лист КЗО "ДНЗ (ясла-садок) № 195 комбінованого типу" Дніпропетровської міської ради від 01.12.2014 року.

Крім того, відповідач періодично без узгодження із позивачем зустрічає сина після відвідування останнім дитячого закладу і проводить з ним дозвілля, що підтвердили сторони у своїх поясненнях.

При цьому взаємини між сторонами на ґрунті спілкування з дитиною та участі у її житті є вкрай негативними і неприязними.

Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, затвердженої Резолюцією 1386 (ХІV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

У відповідності з частиною 1 статті 6 Європейської Конвенції з прав людини від 04.11.1950 р., ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР, кожен при вирішенні питання про його цивільні права та обов'язки має право на справедливий та відкритий розгляд незалежним та неупередженим судом.

За правилами пункту 6 статті 3 Цивільного кодексу України одними із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відтак, виходячи із засад розумності й справедливості при вирішенні судових спорів, закріплених у цивільному законодавстві України, Європейській Конвенції з прав людини, Декларації прав дитини, ураховуючи виключно інтереси дитини, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача на теперішній час не підлягають задоволенню, оскільки батько дитини виявляє бажання виховувати та утримувати її, підтверджуючи таке бажання своїми діями.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що: суд дійшов хибного висновку щодо виявлення бажання відповідачем утримувати свою дитину; невиконання батьківських обов'язків не є абсолютним; відповідач перешкоджає матері у забезпеченні дитині закордонного відпочинку; а також відповідач згубно впливає на дитину.

Відповідач дійсно неналежно виконує свої обов'язки із утримання дитини, про що свідчить судове рішення про стягнення з нього аліментів та утворення значної заборгованості по аліментах, за що відповідача було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що таке невиконання батьківських обов'язків не є абсолютним, оскільки відповідач брав часткову участь в оплаті за перебування дитини у дитячому закладі, про що свідчить лист КЗО "ДНЗ (ясла-садок) № 195 комбінованого типу" Дніпропетровської міської ради від 01.12.2014 року.

Також відповідач періодично без узгодження із позивачем зустрічає сина після відвідування останнім дитячого закладу і частково проводить з ним дозвілля, що підтвердили сторони у своїх поясненнях.

Тому суд обґрунтовано врахував положення принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженої Резолюцією 1386 (ХІV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, частини 1 статті 6 Європейської Конвенції з прав людини від 04.11.1950 р., ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР, пункт 6 статті 3 ЦК України, а тому рішення суду не суперечить загальним засадам цивільного законодавства щодо розумності й справедливості при вирішенні судових спорів, оскільки батько дитини періодично виявляє бажання спілкування із дитиною.

Такий висновок суду не суперечить і роз'ясненням п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.03.2007 року, № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", відповідно до якого, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

В матеріалах справи відсутні достовірні докази згубного впливу відповідача на свого сина, і ці докази також не містяться у висновку виконавчого комітету Кіровської районної в м. Дніпропетровську ради від 19.09.2014 р. № 16/319. Також із цього висновку не вбачається, що орган опіки та піклування повністю виконував свої функції щодо контролю за виконанням відповідачем батьківських обов'язків.

За таких обставин, позбавлення відповідача батьківських прав є передчасним, оскільки це крайній захід. У зв'язку із чим апеляційну скаргу необхідно відхилити, відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів із моменту проголошення.

Судді: