АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І.. Перепелюк Л.М.

секретар Кусяк МА.Д.

за участю: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 4 грудня 2014 року,

встановила:

В жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом.

Просив визнати недійсним договір фінансового лізингу №001205 від 23 вересня 2014 року, укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТзОВ «Еталон»).

Посилався на те, що 23 вересня 2014 року сторони уклали договір фінансового лізингу №001205.

Вказаний договір містить ряд несправедливих умов, зокрема:

- про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

- надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору;

- надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;

- надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається.

Виходячи з аналізу змісту договору лізингу відповідачем включено у договір умови, конкретно визначені у п.п. 3.5, 4.3.2, 4.3.4, 4.4.1, 5.4, 6.4, 7.5, 8.14, 8.15, 10.3, розділ 12, які підпадають як під загальне визначення несправедливих умов, передбачене статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, договірні умови в частині визначення та сплати лізингових платежів порушують законодавство про фінансовий лізинг та вимоги Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідач включив до договірних умов під виглядом лізингових платежів, комісію за організацію та аванс ціни лізингу, які не пов'язані із користуванням предметом лізингу та не передбачені законом.

ТзОВ «Еталон» не маючи статусу фінансової установи та надаючи фінансову послугу, що пов'язана із залученням фінансових активів від фізичних осіб, уклало з позивачем договір фінансового лізингу, не маючи відповідної ліцензії.

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 4 грудня 2014 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача щодо відсутності у договорі будь-яких відомостей про продавця товару, його найменування та місцезнаходження пояснюються його умовами (п.п. 1.3, 1.4) згідно яких лізингоодержувач самостійно обирає ТЗ та продавця (постачальника) ТЗ і відповідно несе пов'язані з цим ризики, що відповідає і положенням ч. 1 ст. 808 ЦК України, яка встановлює відповідальність продавця (постачальника) у випадку укладення договору непрямого лізингу.

Крім того, згідно додатку №3 до даного договору (Специфікація) у ній зазначено: марка ТЗ - МТЗ, модель - 892, кількість -1 та вартість - 236000 грн. Будь- які іншій відомості, у тому числі щодо продавця (постачальника) ТЗ, у даному додатку не зазначено. Згідно пояснень позивача у судовому засіданні ним не подавалася відповідно до п. 1.4. договору лізингодавцю письмова заява із зазначенням назви продавця (постачальника), що відповідно унеможливлює за умовами договору ( п. 1.3) замовлення предмету лізингу.

Законом не вимагається нотаріального посвідчення укладеного між сторонами договору.

ТзОВ «Еталон» взята на облік як така, що має право надавати послуги з фінансового лізингу. Таким чином, доводи позивача щодо неможливості здійснення відповідачем послуг з фінансового лізингу є необґрунтованими.

Суд вважав також необґрунтованими доводи позивача щодо порушення зазначених 1 положень Закону включенням в лізингові платежі комісії за організацію (п.п.в) п. 8.2.1 ст. 8 договору та авансу ціни предмету лізингу (п.п.б) п. 8.2.1. ст.8 договору, оскільки комісія та аванс за взаємною згодою сторін зазначені в складі лізингових платежів умовами договору.

Для визнання умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч. 1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно змісту договору фінансового лізингу він містять 16 самостійних розділів, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як позивача, так і відповідача. Позивачем не доведено у відповідності, що умови укладеного договору всупереч принципу добросовісності мають наслідком істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін. Волевиявлення позивача в момент укладення договору було вільним і відповідало його внутрішній волі, що підтверджується його підписами на кожному аркуші договору, а отже сторонами було досягнуто всіх викладених в договорі умов.

Відсутні обставини вважати, про введення позивача в оману, оскільки останньому була надана необхідна інформація про умови укладеного договору, а в разі виникнення у позивача сумнівів стосовно змісту запропонованого договору, останній не був позбавлений можливості скористатися послугами будь-якої іншої лізингової компанії чи фінансової установи.

Згідно пояснень позивача у судовому засіданні він не ознайомився детально з умовами договору внаслідок власного недбальства, оскільки згідно його ж пояснень представниками відповідача під час укладення та підписання договору не чинилося будь-якого тиску, погроз або будь-яких інших перешкод в ознайомленні зі змістом договору. Крім того, 23 вересня 2014 року ним особисто була додатково підписана заява згідно якої він особисто прочитав та зрозумів умови договору фінансового лізингу і в повному обсязі та коректно отримав інформацію від менеджера-консультанта.

Позивач, укладаючи договір, не був позбавлений можливості отримати повну та необхідну інформацію про умови укладеного договору та додатків до нього, волевиявлення ОСОБА_2 в момент укладення договору було вільним і відповідало його внутрішній волі, згідно змісту договору сторонами було досягнуто всіх викладених в договорі умов, а тому між ними було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбачених чинним законодавством вимог, який відповідає принципу добросовісності та свободи договору.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними.

Так, відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно частини 1 стаття 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 806 ЦК України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно частини 1 статті 808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, № 1023-XIIЦК продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Частина 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить перелік несправедливими умов договору.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» 16 грудня 1997 року, N 723/97- ВР фінансовий лізинг - це вид

цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно частини 1 статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Лізингові платежі можуть включати:

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг

майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з

виконанням договору лізингу.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи і це правильно встановлено судом першої інстанції 23 вересня 2014 року ТзОВ «Еталон» та ОСОБА_2 уклали договір фінансового лізингу №001205 (а.с.7-12).

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що укладаючи договір, позивач не був позбавлений можливості отримати повну та необхідну інформацію про умови укладеного договору та додатків до нього, волевиявлення ОСОБА_2 в момент укладення договору було вільним і відповідало його внутрішній волі, згідно змісту договору сторонами було досягнуто всіх викладених в договорі умов, а тому між ними було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбачених чинним законодавством вимог, який відповідає принципу добросовісності та свободи договору.

Враховуючи зазначені вище обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема помилковими є доводи скарги про те, що договір фінансового лізингу містить несправедливі умови, які передбачені пунктами 3.5, 4.3.2, 4.3.4, 4.4.1, 5.4, 6.4, 7.5, 8.14, 8.15, 10.3, розділ 12 договору, що є підставою для визнання правочину недійсним.

Так, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Аналіз договору фінансового лізингу від 23 вересня 2014 року не дає підстави стверджувати про наявність одночасно всіх трьох ознак необхідних для кваліфікації вказаних позивачем умов договору несправедливими.

Також помилковими є доводи посилання апелянта на правила статті 227 ЦК України, яка на підставу недійсності спірного правочину.

З довідки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про взяття на облік юридичної особи від 8 жовтня 2013 року вбачається, що ТзОВ «Еталон» має право надавати послуги з фінансового лізингу (а.с.33).

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 4 грудня 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: