Справа № 367/7375/14 Головуючий у І інстанції Пархоменко О.В.
Провадження № 22-ц/780/4477/15 Доповідач у 2 інстанції Яворський М. А.
Категорія 1 08.09.2015
УХВАЛА

Іменем України

08 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Поліщука М.А.,

при секретарі: Нагорній Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Житлово-будівельний кооператив - 7 про визнання спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом у відповідності до норм ст.ст. 63, 65, 69 СК України та просив із врахуванням уточнюючих вимог визнати квартиру АДРЕСА_1 його спільною сумісною власністю разом із ОСОБА_3, у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним ? частину цієї квартири та стягнути з відповідачки на його користь суму сплаченого судового збору у розмірі 3 654, 00 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 16.07.1976 року між ним та відповідачкою укладено шлюб, який в подальшому згідно рішення Бородянського районного суду Київської області від 26.03.2014 року розірвано.

Вказує, що згідно довідки від 20.10.2014 року № 40, виданої ЖБК-7, відповідачка є членом даного кооперативу по АДРЕСА_2 у м. Буча, до якого була прийнята згідно протоколу №1 спільного зібрання членів ЖБК-7 від 01.12.1983 року та являється власником квартири № 75, сума пайового внеску нею повністю сплачена у 1983 році, внаслідок чого вона фактично набула права власності на вже вказану квартиру та перебуваючи у шлюбі з позивачем здійснила державну реєстрацію права власності на вказану квартиру згідно Свідоцтва про право власності від 03.11.2004 року, тому вважає, що квартира є їх спільним майном подружжя.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 12 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Позивачка у справі ОСОБА_3 подала заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в яких вважає викладені ним доводи в апеляційній скарзі безпідставними, необґрунтованими, а рішення суду законним та обґрунтованим. Просила рішення суду залишити без змін.

Третя особа - голова правління ЖБК-7 подав заяву, в якій просив розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_2 без участі їх представника та залишити в силі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 червня 2015 року.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_4 підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та просив її задовольнити, посилаючись на те, що факт сплати відповідачкою ОСОБА_3 грошових коштів ОСОБА_5 при обміні квартир підтверджується довідкою виданою головою правління ЖБК-7 ОСОБА_6, а оскільки даний платіж був здійснений в період перебування в шлюбі тому даний факт підтверджує набуття подружжям в спільну сумісну власність вказаного майна.

Відповідачка ОСОБА_3 при апеляційному розгляді заперечила щодо доводів позивачка про сплату нею коштів при здійсненні обміну квартир, оскільки за погодженням сторін вказаний обмін був проведений без доплати, чи сплати будь яких коштів, а надану представником позивача довідку голови правління ЖБК-7 довідку вважає неналежним доказом. Просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишенню без змін рішення суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції при розгляді вказаної справи встановлено, що 16.07.1976 рокуОСОБА_2 уклав шлюб із ОСОБА_3, яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на «ОСОБА_3». Рішенням Бородянського районного суду від 26.03.2014 року шлюб між ними розірвано.

Згідно довідки № 40 від 30.10.2014 р. ЖБК-7 ОСОБА_3 являється членом цього кооперативу та власником квартири АДРЕСА_2 внаслідок повністю сплаченої суми пайового внеску в 1983 році.

Згідно рішення народного суду Ленінградського району м. Києва від 23.01.1973 р. у справі за позовом райвиконкому Ленінградського району м. Києва до ОСОБА_3 про виселення у задоволенні позову відмовлено. Рішенням виконавчого комітету Ленінградської районної ради депутатів трудящих № 50 від 14.01.1974 р. «Про закріплення однокімнатної квартири площею 15,9 кв.м. за ОСОБА_3» закріплено за ОСОБА_3, одинокою, однокімнатну квартиру АДРЕСА_8.

Встановлено, що 13.08.1983 р. Бюро по обміну жилих приміщень виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів видало ордер № 894 ОСОБА_3, проживаючій у АДРЕСА_8 про те, що вона та проживаючі з нею дві дочки - ОСОБА_8, ОСОБА_9 мають право вселення, в порядку обміну з ОСОБА_10, на житлову площу у АДРЕСА_3.

Згідно довідки № 303 Московської ради депутатів трудящих м. Києва від 08.06.1983 р., виданої для пред'явлення в бюро по обміну жилплощі м. Ірпеня, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, постійно проживає у АДРЕСА_9.

Згідно довідки № 46 від 01.12.2014 р. Житлово-будівельного кооперативу-7 ОСОБА_3 отримала квартиру АДРЕСА_4 в порядку обміну з ОСОБА_10 (пайовий внесок за квартиру був внесений повністю останньою станом на 15.12.1982 р.)

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 05.01.2015 року, виданої Реєстраційною службою Бучанського МУЮ Київської області власником квартири АДРЕСА_4 являється ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності б/н від 03.11.2004 р., виданого на підставі рішень виконавчого комітету Бучанської селищної ради № 155 від 20.08.1996 р. та № 157 від 15.06.2004 р.

Також встановлено, що ОСОБА_3 прийнята членом ЖБК-7 01.12.1983 року на підставі протоколу № 1 загальних зборів членів цього кооперативу.

Згідно довідки ЖБК-7 № 38 від 23.10.2014 р. ОСОБА_2 проживав без реєстрації з дружиною ОСОБА_3 та дітьми з 1983 р. по 1992 р. за адресою: АДРЕСА_5 (квартира сплачена, особовий рахунок на ОСОБА_3.)

Також встановлено, що пайовий внесок за кооперативну квартиру АДРЕСА_6 попередньому власнику та члену ЖБК-7 ОСОБА_10 повернутий не був.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що квартира, яка є предметом позову не є спільною сумісною власністю сторін, оскільки відповідачка обміняла належну їй до шлюбу з позивачем квартиру на оспорювану, що не тягне за собою права спільної сумісної власності на цю квартиру.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У відповідності до ст. 28 КпШС УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

У відповідності до ст. 29 КпШС УРСР поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також, як відшкодування завданої їй, йому, моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

У відповідності до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У відповідності до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У відповідності до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У відповідності до ч.ч. 3,4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

З матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідачка з 16.07.1976 р. по 26.03.2014 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно рішення суду (а.с.5-6).

Рішенням ВК Ленінградської районної ради депутатів трудящих № 50 від 14.01.1974 р. «Про закріплення однокімнатної квартири площею 15,9 кв.м. за ОСОБА_3» закріплено за ОСОБА_3, одинокою, однокімнатну квартиру АДРЕСА_10 у м. Київ (а.с.24).

13.08.1983 р. ОСОБА_3 обміняла однокімнатну квартиру АДРЕСА_8 м. Києва, площею 15,9 кв.м. на квартиру АДРЕСА_7 з громадянкою ОСОБА_10, згідно ордеру № 894, виданого Бюро по обміну жилих приміщень виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів (а.с.19).

Виходячи із вищевикладеного, слід зазначити, що відповідачка обміняла належну їй до шлюбу з позивачем квартиру на спірну квартиру, тому суд правомірно зазначив, що у сторін не виникло права спільної сумісної власності на цю квартиру, внаслідок чого вона і не підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно довідки ЖБК-7, наданої представником позивача під час судового засідання, у результаті обміну по ордеру №894 від 13.08.1983 р. однокімнатної квартири у м. Києві на двокімнатну у м. Буча по АДРЕСА_2, ОСОБА_3 виплатила ОСОБА_10 3 756,00 крб та по протоколу №1 від 01.12.1983 р. прийнята у члени ЖБК-7 (а.с.146).

Однак, жодного належного беззаперечного доказу того, що ОСОБА_3 в період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 саме за спільні кошти подружжя був сплачений внесок ЖБК-7 за спірну квартиру позивачем не надано.

Згідно довідки ЖБК-7 № 46 відповідачка отримала спірну квартиру в порядку обміну з ОСОБА_10, якою повністю погашено пайовий внесок за дану квартиру станом на 15.12.1982 р. (довідка ЖБК-7 № 40), підставою видачі довідки є картка реєстрації та виписка з рахунку банку (а.с.7,25-31).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно від 05.01.2015 р. власником спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності б/н від 03.11.2004 р. являється ОСОБА_3 (а.с.44).

Згідно довідки ЖЕКу №1107 у спірній квартирі разом з відповідачкою проживають її дві дочки (а.с.20).

Позивач в обміні квартир участі не приймав, жодних пайових внесків не сплачував, так як на той час був зареєстрований та проживав у квартирі своїх батьків АДРЕСА_9 у м. Києві, що підтверджується копією довідки ЖЕКу № 303 від 08.06.1983 р. та довіреності від 21.11.1987 р. (а.с.21).

Отже, аналізуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку стосовно відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. Посилання позивача на довідку голови правління ЖБК-7 від 01 грудня 1983 року як підтвердження сплати відповідачкою коштів ОСОБА_5 колегія суддів оцінює критично, оскільки дана довідка не є належним доказом щодо грошових розрахунків між фізичними особами (ОСОБА_3 та ОСОБА_5) де ЖБК-7 не був стороною, при тому що відповідачка заперечує даний факт.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, мотиви заперечень, наданих відповідачкою, прийшла до висновку про відсутність наявності правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Тому, керуючись ст.ст. 57,60, 61, 63, 65, 69, 70 СК України, ст.ст. 22, 28, 29 КпШС УРСР, ст. 368 ЦК України, ст.ст. 59, 60, 213, 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.А.Яворський

судді: Н.В.Ігнатченко

М.А.Поліщук