Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/97/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Цоток В. В.
Доповідач Белінська І. М.
УХВАЛА

Іменем України

10.02.2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Белінської І.М. - головуючої,

Бубличенко В.П.,

Чельник О.І.,

при секретареві - Постоєнко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кіровограді цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк ( далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 7 листопада 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Добровеличківського районного суду від 7 листопада 2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення і ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновку суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального і процесуального права.

Вказує на те, що суд дійшов помилкового висновку про те, що сторони не домовлялись про збільшення строку позовної давності до 5 років.

Вважає, що початок перебігу строку позовної давності починається з 22.02.2009 року ( наступного дня після спливу строку виконання кредитного договору). Строк позовної давності спливає 22.02.2014 року. Банк звернувся до суду з цим позовом 27.01.2014 року.

Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ), згідно з якими (п.5.5) було збільшено до 5 років строк позовної давності за такими кредитними договорами, які долучені до позовної заяви, були чинними на час укладення кредитного договору.

Заслухавши пояснення представника ПАТ КБ «ПриватБанк» Науменка В.В., який просив задовольнити скаргу, представника ОСОБА_5 ОСОБА_7, який заперечував проти її задоволення, дослідивши додані до матеріалів справи письмові докази, колегія суддів дійшла висновку про відсутність передбачених ст.309 ЦПК України підстав для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Суд першої інстанції встановив, що заборгованість відповідача за кредитним договором № KGXRRX 06510202, укладеним між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, 21.02.2007 року, станом на 16.12.2013 року становить 21 265 грн.28 коп., у тому числі: по сплаті процентів за користування кредитними коштами у розмірі 4 978 грн.47 коп., по комісії - 130 грн.18 коп., по пені - 14 667 грн.81 коп. та штрафу (фіксованій та процентній складовій) - 1 488 грн.82 коп.

Встановлено також, що судовим наказом Добровеличківського районного суду від 25.02.2008 року з ОСОБА_5 на користь позивача була стягнута заборгованість за зазначеним кредитним договором, яка визначалась станом на 13.02.2008 року, у розмірі 4 202 грн.48 коп., у тому числі: достроково стягнуто 2712 грн. кредиту, 933 грн.10 коп. процентів, 390 грн.54 коп. - комісійних, та 166 грн.84 коп. пені. Судовий наказ виконано ОСОБА_5 повністю 18.07.2008 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що на час звернення позивача до суду із цим позовом, відбувся сплив загальної позовної давності за вимогами про стягнення боргу та виходив при цьому з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами той факт, кредитний договір був укладений на умовах, передбачених Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») у редакції згідно із наказом голови правління ПриватБанка №391 від 21.03.2006 року, як складової частини кредитного договору.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ч.1ст.308 ЦПК України, є підставою для відхилення апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» і залишення рішення без змін.

Матеріалами справи підтверджується той факт, що 21.02.2007 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір, згідно з яким ПАТ КБ «ПриватБанк» надало відповідачу кредит у розмірі 2712 гривень на строк 24 місяці ( з 21.02.2007р. по 21.02.2009р. включно) за сплатою процентів у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 65 грн.09 коп. на одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 452 грн. в обмін на зобов»язання позичальника повернення кредиту, сплати процентів, винагорои, комісії в зазначені у заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка» (СТАНДАРТ) ( далі Умови) строки. Погашення заборгованості мало здійснюватися у такому порядку: щомісяця у період сплати, за який приймається період з «15» по «20» число кожного місяця позивальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 192 грн.96 коп. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, процентів, винагороди, комісії а також інших витрат згідно із Умовами. Для виконання зобов»язань банк відкриває позичальнику рахунок № 4678 для зрахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, процентам, винагоді та іншим платежам. Позичальник зобов»ячався повернути суму кредиту, процентів, винагороди відповідно до заяви та Умов. Згідно із п.4.2 Умов у разі порушення позичальником зобов»язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,83% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Окрім цього частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції, встановивши, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка»(Стандарт), додані позивачем до позовної заяви відповідачем не підписані, а матеріали справи наказного провадження про стягнення з ОСОБА_5 на користь позивача заборгованості за цим же кредитним договором містять Умови, у яких відсутнє положення про збільшення строку позовної давності до п»яти років, - дійшов обґрунтованого висновку, який не спростовується доводами апеляційної скарги, про недоведеність позивачем того факту, що кредитний договір з відповідачем було укладено саме на умовах, передбачених Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) в редакції від 21.03.2006 року, а не в редакції, яка була чинною до цього і не містила умови щодо збільшення строку позовної давності до п»яти років.

Посилання позивача на те, що ним помилково були додані до заяви про видачу судового наказу Умови, у яких відсутній п.5.5, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив, оскільки зважаючи на те, що у заяві позичальника не зазначено, з якими саме Умовами він був ознайомлений та надав згоду під час укладення кредитного договору і які саме Умови є складовою частиною кредитно-заставного договору, надані позивачем до цієї позовної заяви Умови відповідачем не підписані, а матеріали справи наказного провадження та примірник Умов, який як стверджує відповідач, йому був наданий позивачем при укладенні договору, не містять умов щодо збільшення строку позовної давності.

Оцінивши допустимість наданих сторонами доказів (ст.59 ЦПК) відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, суд фактично дійшов правильного висновку про те, що додані до цієї позовної заяви Умови ( у ред. Від 21.03.2006 року) не є складовою частиною кредитного договору, який було укладено на Умовах у попередній редакції, у яких відсутній п.5.5 щодо встановлення термінів позовної давності по вимогам по стягненню кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за кредитним договором тривалістю 5 років.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором сплив, в усякому випадку 22.02.2012 року, а позивач звернувся до суду із таким позовом 27.01.2014 року, тобто з пропуском встановленого ст.257 ЦК України загального строку позовної давності.

Суд правильно застосував наслідки спливу позовної давності, передбачені ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України.

Доводи представника позивача у судовому засіданні апеляційного суду про те, що відповідач у грудні 2011 року, січні - травні 2012 року та у січні 2014 року вчинив дії, які переривають перебіг позовної давності, не відповідають дійсності.

Насправді, як видно з наданої позивачем виписки по рахунку, відкритому відповідачу на підставі кредитного договору для зарахування повернення кредитних коштів, дійсно 16.12.2011 року на цей рахунок було зараховано 8 грн.90 коп., в подальшому протягом вищезазначеного періоду на цей рахунок також надходили гроші.

Проте, як пояснив представник позивача, усі ці кошти списувались автоматично з іншого рахунку відповідача, відкритого у ПриватБанку. У свою чергу представник відповідача пояснив, що рахунок, з якого відбувалось автоматичне списання грошей протягом грудня 2011- травня 2012 року, був відкритий для отримання ОСОБА_5 соціальних виплат ( допомоги по безробіттю). Про те, що відбувається списання банком частини коштів з його рахунку йому не було відомо.

Згідно із ч.1ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов»язку.

Зважаючи на те, що кошти в період з грудня 2011 року по травень 2012 року та у січні 2014 року списувались банком автоматично без відома відповідача та зараховувались на погашення заборгованості за кредитним договором, - ця обставина не може свідчити про визнання ОСОБА_5 свого боргу, оскільки він не вчиняв дій, які б свідчили про це.

Крім того, враховуючи, що на виконання судового наказу відповідач повністю достроково повернув борг по «тілу» кредиту 18.07.2008 року, його заборгованість могла би складатися з процентів та комісії, нарахованих за період з 13.02.2008 року ( дати, на яку визначався розмір заборгованості за судовим наказом) до 18.07. 2008 року включно, а також із неустойки. Отже, фактично перебіг позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості, що виникла після 13.02.2008 року, розпочався 13.02.2008 року і закінчився остаточно 18.07. 2011 року, тобто до першого автоматичного списання позивачем коштів.

Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, якою у даному випадку є пеня та штраф.

Крім того, позивач доводив у суді першої інстанції, що він взагалі не пропустив строк позовної давності, який складає, на його розсуд, 5 років.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновку суду обставинам справи, недоведеності обставин справи, які суд вважав встановленими, є необґрунтованими. Суд належним чином встановив обставини, які мають значення для ухвалення рішення, правильно застосував норми матеріального права, якими урегульовані спірні правовідносини. Підстави для скасування рішення відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307,ч.1ст.308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» відхилити, а рішення Добровеличківського районного суду від 7 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів з дня набрання нею законної сили.

ГОЛОВУЮЧА:

СУДДІ: