АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Категорія : земельні Доповідач - ШвецоваЛ.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Швецової ЛА.

суддів - Малінської С.М., Піддубного Р.М.

при секретарі - Колісник Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінський районного суду м. Харкова від 22 червня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» , Друга Харківська Державна нотаріальна контора, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області, Харківська міська рада про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, про знос самовільної споруди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2011 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обгрунтування якого посилався на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.10.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 належить 43/100, а ОСОБА_5 57/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд.

Проте, на думку позивачів, вказане свідоцтво є недійсним в частині гаражу літ «Б», оскільки видано з порушенням норм Закону.

Так, при вводі в експлуатацію житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 у 1996 році, батько відповідачів. ОСОБА_6, не придбав права власності на гараж літ «Б», оскільки він не був прийнятий в експлуатацію у встановленому Законом порядку. Вони, як сусіди не давали згоди на визнання права власності на гараж літ. «Б», оскільки його було побудовано з порушенням протипожежних та будівельних норм, що підтверджується листом заступника начальника Ленінського РВ ГУ МНС України в Харківській області від 20.08.2010 року. Крім того, вказаний гараж було побудовано з порушенням вимог ДБН 360-92 «Планування і забудови міських і сільських поселень», оскілки відстань між житловим будинком, господарськими спорудами ОСОБА_3 та гаражем ОСОБА_6, не відповідає вимогам ДБН, що представляє загрозу для життя родини позивачів.

В установленому сл. 105 ЦК України порядку ОСОБА_6 з 1966 року не вирішив питання про набуття права власності на здійснене їм самовільне будівництво.

На підставі викладеного ОСОБА_8 та ОСОБА_3 просили суд визнати частково

недійсним, в частині гаража літ. «Б» свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16.10.2002 року, виданого ОСОБА_2 та ОСОБА_5, посвідченого державним нотаріусом другої Харківської державної нотаріальної контори, зобов'язати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 знести самочинну будівлі гараж літ «Б» домоволодіння за АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечував, посилаючись на те. що у провадженні Ленінського районного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні власністю і земельною ділянкою, встановлення меж між земельними ділянками, яка судом по суті ще не вирішена.

Рішенням Ленінський районного суду м. Харкова від 22 червня 201 1 року позовні вимоги ОСОБА_10, ОСОБА_3 задоволено частково, визнано свідоцтво про право на спадщину від 16.10.2002 року, видане ОСОБА_2 та ОСОБА_5. посвідченого державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Ященко Я.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 5-2392 частково недійсним, щодо гаражу літ. «Б» в АДРЕСА_1.

На зазначене рішення ОСОБА_2 була подана апеляційна скарга, в якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставиться питання про скасування рішення та ухвалення нового, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_10 відмовити у повному обсязі, посилався на те, що вказаним рішення порушені права іншого власника домоволодіння ОСОБА_5, яка не була залучена до у часті у праві, а крім цього судом була дана неправильна трактовка пленуму Верховного Суду щодо спадкування та помилково визнано, що гараж є самовільною забудовою.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, відповідне до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обгрунтованність рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, а рішення скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 4 ч. 1. ч. 2 ст. З09 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального прав, коли не застосований закон, який підлягав застосуванню.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_10 та ОСОБА_3, районний суд виходив з того, що відповідачем необґрунтовано було прийнято у спадщину гараж літ «Б», який не був введений в експлуатацію та не було згоди позивач на його будівництво.

Однак, такі висновки районного суду порушують норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 316. 317 ЦК України, особа, яка має майно на праві власності, ЗДІЙСНЮЄ це право відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статті 95 та 103 ЗК України передбачають, що землекористувачі мають право самостійно господарювати на землі та користування земельною ділянкою повинно здійснюватись землекористувачами на принципах добросусідства .

Судом встановлено, що між сторонами, які є сусідами, наявні складні взаємостосунки. що склалися внаслідок тривалого вирішення в судовому порядку спорів

стосовно користування земельною ділянкою

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.10.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 належить 43/100, а ОСОБА_5 57/ 100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд. Відповідно до вказаного свідоцтва, спадкове майно на яке видано свідоцтво складається з жилого будинку з надвірними будівлями, в тому числі й гараж літ. «Б». Вказаний житловий будинок належав померлому ОСОБА_6, на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва особистого жилого будинку на праві особистої власності від 18.05.1956 року та зареєстрованого Державним комунальним підприємством міського бюро технічної інвентаризації від 23.10.1966 року.

На підставі відповіді відділу з питань наглядово-профілактичної діяльності Ленінського районного відділу ГУ УМВС У в Харківській області встановлено, що в технічному паспорті Харківського міського БТІ спірний гараж зазначений , штампи про його самовільне будівництво відсутні.

Таким чином в судовому засіданні суду апеляційної інстанції достеменно встановлено, що спірний гараж не є самочинним будівництвом.

Посилання позивача ОСОБА_3 та його представника в судовому засіданні на той факт, що спірний гараж був перебудований та знаходиться в іншому місці ніж вказано в технічному паспорті, судова колегія вважає безпідставними, оскільки даних про те, що гараж побудований в інший час ніж до 1966 року матеріали справи не містять, крім цього сторонами не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження законності користування наданих їм земельними ділянками та встановлення розміру виділених земельних ділянок.

Згідно з положеннями ст. 16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право в тому числі й шляхом знесення будівлі у разі порушення прав власника і неможливості усунення цих порушень іншим способом.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту або з істотними порушеннями будівельних норм чи правил.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно ( ч. З ст. 376 ЦК); за особою власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч.5 ст. 376).

Ч.2 ст. 377 ЦК України передбачено, що якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування цією часткою земельної ділянки, на якій вони розміщені та частиною ділянки, що була надана в обслуговування.

Зазначене положення ЦК України повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст. 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства. Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 29.11.1991 р. «Пайн Велей Девелопмент ЛТД» проти Ірландії» в якому розкрито зміст захисту права власності, зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання,тобто те, на що розрахував позивач, відповідачем порушені.

Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях .

Посилання позивача на той факт, що спірний гараж був побудований спадкодавцем ОСОБА_6 та знаходиться в іншому місці ніж вказано в технічному паспорті, нічим не підтверджений та не ґрунтується на матеріалах справи, оскільки він стосувався саме літ. «Б», який знаходився у власності ОСОБА_6 з 1966 року і в тому числі на час встановлення меж між земельними ділянками сторін.

У зв'язку з вищевикладеним, судова колегія вважає, що позов ОСОБА_10 та ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 3 ч. 4 ст. 307,ст.ст. 313, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія , -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ленінський районного суду м. Харкова від 22 червня 2011 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_10, ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» , Друга Харківська Державна нотаріальна контора, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області, Харківська міська рада про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, про знос самовільної споруди - відмовити.

Рішення набирає законної сили після проголошення але протягом 20 днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду у цивільних і кримінальних справ.

Головуючий - суддя- Судді -