У х в а л а

іменем україни

09 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_3, треті особи: фізична особа-підприємець ОСОБА_4, ОСОБА_5, про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» (далі - ПАТ «Марфін Банк», банк) звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість у розмірі 172 413,18 доларів США, з яких: кредитні кошти - 124 188,34 доларів США, проценти - 48 224,84 доларів США, та заборгованість за пенею в сумі 250 397 грн 21 коп., з яких: пеня за несплачену суму кредиту - 228 253 грн 87 коп., пеня за несплачені проценти за користування кредитом - 23 089 грн 53 коп.

На обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 27 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Морський Транспортний Банк» (далі - ВАТ «Морський Транспортний Банк» та у зв'язку зі зміною в подальшому назви - ПАТ «Марфін Банк»), та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 00332-CD, за умовами якого відповідачка поручилась відповідати перед банком за виконання позичальником фізичною особою-підприємцем (далі - ФОП) ОСОБА_4 кредитних зобов'язань за кредитним договором № 00115/D.

Унаслідок неналежного виконання ФОП ОСОБА_4 кредитних зобов'язань за вказаним договором виникла заборгованість перед банком, яка була стягнута з нього на користь ПАТ «Марфін Банк» за рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2011 року.

Позивач вказав, що виконавче провадження щодо стягнення вказаної заборгованості було закінчено у зв'язку із визнанням ФОП ОСОБА_4 банкрутом, а тому борг підлягає стягненню з поручителя за кредитним договором - ОСОБА_3

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Марфін Банк» відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Марфін Банк», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечення на неї ФОП ОСОБА_4, ОСОБА_3 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходили з того, що відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припинилась, оскільки ПАТ «Марфін Банк» протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимогу до поручителя ОСОБА_3

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27 грудня 2007 року між ВАТ «Морський Транспортний Банк», найменування якого було змінено на ПАТ «Марфін Банк», та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 00332-CD, за умовами якого відповідачка поручилась відповідати перед банком за виконання позичальником ФОП ОСОБА_4 кредитних зобов'язань за кредитним договором № 00115/D про надання кредиту у вигляді непоновлюваної кредитної лінії на суму 190 148,51 доларів США зі сплатою 12,5 % річних за фактичний період користування кредитними коштами від фактичної суми заборгованості за кредитом, терміном погашення кредитної заборгованості - до 26 грудня 2012 року.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2011 року з ФОП ОСОБА_4 та товариства з обмеженою відповідальністю «Спец Монтаж Мережа» солідарно стягнуто на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором від 27 грудня 2007 року № 00115/D у сумі 1 269 530 грн 29 коп. та пеню у сумі 155 568 грн 26 коп.

Судами встановлено та підтверджується копією постанови відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції від 28 вересня 2011 року, що виконавче провадження № 28703554, відкрите на виконання наказу господарського суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2011 року, було закінчено у зв'язку із визнанням боржника - ФОП ОСОБА_4 банкрутом.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється після встановлення строку, встановленого в договорі, а також, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-53 цс14).

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що з січня 2008 року ФОП ОСОБА_4 порушив зобов'язання за вказаним кредитним договором, а тому у позивача виникло право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту саме з січня 2008 року. Банк використав право достроково стягнути з позичальника заборгованість за кредитним договором, звернувшись у травні 2011 року до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до боржника.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2011 року з ФОП ОСОБА_4 та ТОВ «Спец Монтаж Мережа» солідарно стягнуто на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором від 27 грудня 2007 року № 00115/D.

Таким чином, звернувшись до господарського суду у травні 2011 року із позовом до боржника про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, банк змінив строк виконання основного зобов'язання. Із позовом до поручителя банк звернувся лише 05 березня 2012 року, отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що порука припинилась відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України.

З огляду на вказане колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

Г.В. Юровська