Справа № 739/339/15-ц
Провадження № 2/739/101/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2015 р. м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Чепурка В.В.,

за участі:

секретаря Лукаш Н.Я.,

позивачки ОСОБА_1,

представника позивачки ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5,

третьої особи ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_6, про поділ спільного майна подружжя та визнання договору недійсним і зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання договору дійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, на час звернення до суду ОСОБА_7, (далі позивачка) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач) про поділ спільного майна подружжя, а також до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору недійсним і після збільшення позовних вимог просила визнати за нею право власності та виділити їй ? незакінченого будівництвом будинку №95а, розташованого по вул. Шевченка в м. Новгороді-Сіверському Чернігівської області, ? земельної ділянки, розташованої за вказаною адресою, поділити рухоме майно, набуте під час шлюбу, зокрема й транспортні засоби, товари в магазині відповідача, який є фізичною особою-підприємцем, а також визнати недійсним договір з відчуження транспортного засобу марки ЗАЗ TF669Р, 2007 року виготовлення.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 02 листопада 1996 року вони з відповідачем уклали шлюб. Під час шлюбу набули у власність рухоме майно на загальну суму 73 900 грн., транспортні засоби марки ВАЗ 21011, 1978 року виготовлення, марки ЗАЗ ТF669Р, 2007 року виготовлення, марки ГАЗ 2705, 2006 року виготовлення, збудували житловий будинок, розташований за адресою: Чернігівська область, м. Новгород-Сіверський, вул. Шевченка, 95а, який на даний час не введений в експлуатацію. Зазначений будинок був збудований за земельній ділянці отриманій відповідачем у власність після укладення шлюбу. Також вказує, що відповідач є фізичною особою-підприємцем, займається реалізацією товарів у магазині, які були придбані за спільні кошти, вартістю товарів становить 30 000 грн. Все вказане вище майно, як таке, що набуте у шлюбі, на думку позивачки, підлягає поділу між нею та відповідачем у рівних частинах. Крім того зазначає, що вже під час розгляду справи їй стало відомо про відчуження відповідачем транспортного засобу марки ЗАЗ ТF669Р, 2007 року виготовлення, громадянину ОСОБА_4, на що вона своєї згоди не надавала, тому вважає договір з відчуження вказаного транспортного засобу незаконним у звязку з чим просить визнати його недійсним.

Відповідачем на позов подано заперечення з яких вбачається, що позовні вимоги він визнає частково, погоджується на поділ незавершеного будівництвом будинку, збудованого під час їхнього перебування у шлюбі та рухомого майна, однак заперечує проти поділу набутої ним у власність земельної ділянки, оскільки остання хоча й набута у шлюбі, однак є його особистою власнітю. Також заперечує проти поділу транспортних засобі марки ВАЗ 21011, 1978 року виготовлення, та марки ЗАЗ ТF669Р, 2007 року виготовлення, мотивуючи свою позицію тим, що вказані транспортні засоби були відчужені ним за згодою позивачки під час їхнього перебування у шлюбі, а кошти від їх відчуження використані в інтересах сімї.

ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу марки ЗАЗ ТF669Р, 2007 року виготовлення, укладеного 28 жовтня 2013 року, дійсним.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що зазначений транспортний засіб був придбаний ним у ОСОБА_3 28 жовтня 2013 року за 40 000 грн., однак право власності на нього він оформив лише в березні 2015 року. При укладенні договору купівлі-продажу була присутня дружина ОСОБА_3, яка жодних заперечень проти укладеного договору не висловлювала та особисто прийняла гроші за цей транспортний засіб. Відповідно посилаючись на положення чинного законодавства та правові позиції Верховного Суду України просить визнати зазначений вище договір, укладений між ним та ОСОБА_3, дійсним.

10 грудня 2015 року сторонами у справі за первісним позовом укладено мирову угоду щодо поділу незавершеного будівництвом житлового будинку і господарських будівель, розташованих за адресою: Чернігівська область м. Новгород-Сіверський, вул. Шевченка, 95а, в якій вони узгодили питання розподілу зазначеного нерухомого майна на основі взаємних поступок.

10 грудня 2015 року судом визнано вказану мирову угоду, а провадження у справі в частині поділу зазначеного житлового будинку та господарських будівель у звязку з визнанням мирової угоди закрито. При цьому продовжено розгляд справи щодо решти позовних вимог.

У судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити повністю, пояснивши, що вона перебувала з позивачем у шлюбі з 1996 року. У березні 2015 року їхній шлюб за рішенням суду був розірваний. Набуте під час шлюбу з відповідачем майно на її думку підлягає поділу між ними в рівних частинах, зокрема транспортні засоби марки ВАЗ 21011, 1978 року виготовлення, вартість якого на даний час становить 10 000 грн., і марки ЗАЗ ТF669Р, 2007 року виготовлення, та земельна ділянка, отримана відповідачем для будівництва будинку. Зазначає, що про відчуження вказаних вище транспортних засобів їй нічого відомо не було, ОСОБА_4 вона наріше не бачила, присутньої під час передання коштів за транспортний засіб марки ЗАЗ ТF669Р, 2007 року виготовлення, вона не була. При цьому висловилася проти задоволення зустрічного позову та визнання договору купівлі продажу вказаного вище транспортного засобу дійсним.

Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги також підтримав та висловився за їх задоволення повністю, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та пояснив, що він погоджується на поділ набутого у шлюбі з позивачкою рухомого майна і має інтерес до такого майна, як: ліжко полуторне, набору корпусних меблів (стінка), мякого куточку, набору мяких меблів з двох крісел та дивану, DVD плеєра, компютера, холодильника, мікрохвильової печі, пральної машини, телевізора LG, дзеркала та твердопаливного котла. При цьому висловився проти поділу набутої ним шляхом приватизації земельної ділянки для будівництва житлового будинку, оскільки вважає її своєю особистою власністю, товару, який він реалізовує як приватний підприємець, а також проти поділу транспортних засобів марки ВАЗ 21011, 1978 року виготовлення, вартість якого на даний час становить 10 000 грн., і марки ЗАЗ ТF669Р, 2007 року виготовлення, зазначаючи, що вони свого часу були відчужені за згодою позивачки в інтересах їхньої сімї. Зустрічний позов ОСОБА_4 визнав повністю та просив його задовольнити, пояснивши, що дійсно у жовтні 2013 року між ним та ОСОБА_4 було укладено усний договір купівлі-продажу автомобіля марки ЗАЗ ТF669Р, 2007 року виготовлення, про що було відомо позивачці. За отримані від продажу кошти їхньою сімєю 30 жовтня 2013 року було придбано транспортний засіб марки ГАЗ 2705, 2006 року виготовлення.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя і висловився за часткове задоволення первісного позову, а також за задоволення зустрічного позову повністю.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні висловився проти задоволення первісного позову про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу, укладеного між ним та ОСОБА_3, недійсним, при цьому зустрічний позов про визнання вказаного договору дійсним підтримав та просив задовольнити його повністю з підстав, вказаних у зустрічній позовній заяві.

Залучений до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_6 у судовому засіданні висловився проти поділу між позивачкою та відповідачем транспортного засобу марки ВАЗ 21011, 1978 року виготовлення, та пояснив, що вказаний транспортний був придбаний ним у відповідача в 2007 році. Його дружина знайома з позивачкою і саме остання повідомила про намір продати вказаний транспортний засіб. За нього він передав відповідачу та позивачці гроші у сумі 8 500 грн. Переоформлення придбаного транспортного засобу на себе він не здійснив, користувався ним за довіреністю. У 2013 році даний транспортний засіб був ним проданий іншій особі, де на даний час знаходиться цей транспортний засіб йому не відомо.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 дала показання про те, що ОСОБА_4 є її чоловіком. У 2013 році вони з чоловіком вирішили придбати автомобіль. Знайомі порадили їм звернутися з цього приводу до відповідача. 28 жовтня 2013 року вони разом зі своїм знайомим приїхали до відповідача додому в м. Новгород-Сіверський для того щоб оглянути автомобіль. Їхній знайомий оглянув автомобіль та встановив, що він має добрий технічний стан. Далі її чоловік віддав відповідачу гроші за автомобіль у сумі 40 000 грн., який в свою чергу передав їх своїй дружині. Остання жодних заперечень проти продажу автомобіля не висловлювала. Відповідач оформив довіреність на її чоловіка. У подальшому ними на придбаний автомобіль було встановлено газове обладнання, після чого 24 березня 2015 року даний автомобіль був зареєстрований на її чоловіка.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 дав показання про те, що у жовтні 2013 року він на прохання ОСОБА_4 оглядав автомобіль марки ЗАЗ ТF669Р на предмет його технічного стану. Огляд проводився біля будинку відповідача в м. Новгороді-Сіверському. За результатами огляду він визначив, що автомобіль перебуває в задовільному стані, про що повідомив ОСОБА_4 Далі останній поспілкувся з відповідачем. Потім відповідачу та його дружині, тобто позивачці, ОСОБА_4 передав грошові кошти за автомобіль у сумі 40 000 грн., після чого вони поїхали до нотаріуса оформляти документи на автомобіль.

Заслухавши пояснення позивачки, її представника, відповідача та його представника, пояснення відповідача ОСОБА_4 та третьої особи, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено позивачка та відповідач з 02 листопада 1996 року перебували у шлюбі (а.с. 4), який було розірвано рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 02 березня 2015 року (а.с. 189).

Під час перебування у шлюбі відповідачем за рішенням Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області від 29 травня 1997 року за №50 отримано у власність земельну ділянку, розташовану за адресою: Чернігівська область, м. Новгород-Сіверський, вул. Шевченка, 95а, площею 0,08 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будинку та господарських будівель (а.с.32, 33).

Також за час перебування у шлюбі позивачкою та відповідачем у власність було придбано рухоме майно, перелік та вартість якого визнано сторонами та не оспорюється, яке складається з: спального гарнітуру вартістю 5 000 гривень 00 копійок; столу письмового вартістю 700 гривень 00 копійок; корпусних меблів (стінка) вартістю 2 000 гривень 00 копійок, стільця вартістю 300 гривень 00 копійок; ліжка полуторного вартістю 500 гривень 00 копійок; мякого куточка вартістю 6 000 гривень 00 копійок; набору мяких меблів (два крісла та диван) вартістю 2 500 гривень 00 копійок; телевізора «PANASONIC» вартістю 4 000 гривень 00 копійок; тумбочки вартістю 1 000 гривень 00 копійок; компютера «VIEW SONIK» вартістю 5 000 гривень 00 копійок; столу кухонного вартістю 1 500 гривень 00 копійок; кухонного набору корпусних меблів вартістю 2 000 гривень 00 копійок; холодильника «ZANUSSI» вартістю 3 000 гривень 00 копійок; кухонного комбайну «PHILIPS» вартістю 1 000 гривень 00 копійок; хлібопічки LG вартістю 1 500 гривень 00 копійок; газової плити «NORD» вартістю 500 гривень 00 копійок; пральної машини «LG» вартістю 5 000 гривень 00 копійок; набору корпусних меблів для вітальні вартістю 3 000 гривень 00 копійок; котла газового вартістю 2 000 гривень 00 копійок; ванної вартістю 1 000 гривень 00 копійок; вмивальника вартістю 500 гривень 00 копійок; дзеркала вартістю 400 гривень 00 копійок; пилососа «LG» вартістю 500 гривень; транспортного засобу «Скутер» вартістю 8 000 гривень 00 копійок; дивана вартістю 4 000 гривень 00 копійок; набору корпусних меблів вартістю 3 000 гривень 00 копійок, телевізора «LG» вартістю 2 000 гривень 00 копійок, куточка кухонного вартістю 1 000 гривень 00 копійок; мікрохвильової печі «SAMSUNG» вартістю 1 000 гривень 00 копійок; морозильної камери «Атлант» вартістю 4 000 гривень 00 копійок; столу-книжки вартістю 1 000 гривень 00 копійок; DVD-плеєра «ВВК» вартістю 700 гривень 00 копійок та дзеркала вартістю 300 гривень 00 копійок, що підтверджується актом опису майна (а.с. 5).

Крім того, у шлюбі ними було придбано транспортний засіб марки ВАЗ 21011, 1978 року виготовлення, реєстраційний номер 22161ММ, двигун №84, кузов №19, вартістю 10 000 гривень 00 копійок, що визнано сторонами у судовому засіданні та не оспорюється, а також транспортний засіб марки ГАЗ 2705, 2006 року виготовлення, реєстраційний номер СВ9268В, двигун №40630А63029567, кузов №4367, вартістю 49 176 гривень 58 копійок.

Відповідно до частин першої та другої статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України якщо дружина та чоловіка не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Частиною другою статті 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічне за змістом законодавче положення закріплено у частині першій статті 70 СК України.

Враховуючи те, що вказане вище рухоме майно, яке є предметом позову, набуте сторонами під час шлюбу і є їхньою спільною сумісною власністю, при цьому поділ майна за взаємною згодою ними не здійснено, суд приходить до висновку, що це майно підлягає поділу між сторонами в рівних частках.

Стосовно доводів відповідача та третьої особи щодо відчуження транспортного засобу марки ВАЗ 21011 під час шлюбу і відповідно відсутності підстав для його поділу суд зазначає, що згідно інформації Центру ДАІ №7404 вказаний транспортний засіб з 15 грудня 2007 року і до теперішнього часу зареєстрований за відповідачем (а.с. 6). При цьому жодних належних та допустими доказів щодо його відчуження ОСОБА_6 чи інші особі суду не надано. Викладене в свою черу свідчить, що вказаний транспортний засіб, вартість якого сторони визначили у 10 000 грн., входить до майна, яке підлягає поділу між позивачкою та відповічем.

Вирішуючи питання щодо поділу рухомого майна, набутого сторонами у шлюбі, суд, враховуючи думку позивачки та відповідача, вважає за необхідне виділити в натурі:

Позивачці рухоме майно загальною вартістю 66 900 грн. 00 коп., а саме: спальний гарнітур вартістю 5 000 гривень 00 копійок; стіл письмовий вартістю 700 гривень 00 копійок; корпусні меблі (стінка) вартістю 2 000 гривень 00 копійок, стілець вартістю 300 гривень 00 копійок; ліжко полуторне вартістю 500 гривень 00 копійок; мякий куточок вартістю 6 000 гривень 00 копійок; набір мяких меблів (два крісла та диван) вартістю 2 500 гривень 00 копійок; телевізор «PANASONIC» вартістю 4 000 гривень 00 копійок; тумбочку вартістю 1 000 гривень 00 копійок; компютер «VIEW SONIK» вартістю 5 000 гривень 00 копійок; стіл кухонний вартістю 1 500 гривень 00 копійок; кухонний набір корпусних меблів вартістю 2 000 гривень 00 копійок; холодильник «ZANUSSI» вартістю 3 000 гривень 00 копійок; кухонний комбайн «PHILIPS» вартістю 1 000 гривень 00 копійок; хлібопічку LG вартістю 1 500 гривень 00 копійок; газову плиту «NORD» вартістю 500 гривень 00 копійок; пральну машинку «LG» вартістю 5 000 гривень 00 копійок; набір корпусних меблів для вітальні вартістю 3 000 гривень 00 копійок; котел газовий вартістю 2 000 гривень 00 копійок; ванну вартістю 1 000 гривень 00 копійок; вмивальник вартістю 500 гривень 00 копійок; дзеркало вартістю 400 гривень 00 копійок; пилосос «LG» вартістю 500 гривень; транспортний засіб «Скутер» вартістю 8 000 гривень 00 копійок; транспотний засіб марки ВАЗ 21011, 1978 року виготовлення, реєстраційний номер 22161ММ, двигун №84, кузов №19, вартістю 10 000 гривень 00 копійок, визнавши за нею право власності на це майно;

Відповідачу рухоме майно загальною вартістю 66 176 грн. 58 коп., а саме: транспортний засіб марки ГАЗ 2705, 2006 року виготовлення, реєстраційний номер СВ9268В, двигун №40630А63029567, кузов №4367, вартістю 49 176 гривень 58 копійок; диван вартістю 4 000 гривень 00 копійок; набір корпусних меблів вартістю 3 000 гривень 00 копійок та телевізор «LG» вартістю 2 000 гривень 00 копійок, куточок кухонний вартістю 1 000 гривень 00 копійок; мікрохвильову піч «SAMSUNG» вартістю 1 000 гривень 00 копійок; морозильну камеру «Атлант» вартістю 4 000 гривень 00 копійок; стіл-книжку вартістю 1 000 гривень 00 копійок; DVD-плеєр «ВВК» вартістю 700 гривень 00 копійок; дзеркало вартістю 300 гривень 00 копійок, визнавши за ним право власності на це майно.

Відповідно в цій частині позовні вимоги щодо поділу спільного майна подружжя є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Стосовно позовної вимоги про поділ товару, реалізацію якого здійснює відповідач як фізична особа підприємець, вартість якого позивачкою визначена у 30 000 грн. суд враховує, що останньою не надано жодних належних та допустимих доказів щодо наявності вказаного товару та його вартості. Також суд зауважує, що згідно висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові №6-79цс13 від 02 жовтня 2013 року та відповідно до частини першої статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні відповідних норм права, майно фізичної особи підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до статті 57 СК України, а не як обєкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання статей 60, 61 СК України.

Отже, товар, який відповідач використовує в своїй підприємницькій діяльності, не належить до їхньої з позивачкою спільної сумісної власності і є його особистою приватною власністю, тому поділу між ним та позивачкою не підлягає.

З приводу позовної вимоги про поділ земельної ділянки, розташованої за адресою: Чернігівська область, м. Новгород-Сіверський, вул. Шевченка, 95а, площею 0,08 гаяка була набута відповідачем у власність за рішенням Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області від 29 травня 1997 року №50 суд враховує, що вказана земельна ділянка була набута відповідачем із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України (а.с.31). Право власності відповідача на неї посвідчується державним актом на право приватної власності на землю від 10 червня 1997 року (а.с. 33).

Пунктом 5 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Законом України від 11 січня 2011 року №2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо обєктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, статтю 61 СК України було доповнено частиною пятою, якою передбачено, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Вказане положення статті 65 СК України було виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» №4766-VI від 17 травня 2012 року.

Отже, лише земельна ділянка, набута у період з 08 лютого 2011 року по 17 травня 2012 року, у власність одним із подружжя внаслідок безоплатної передачі її із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Саме такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2013 року, винесеній за результатами розгляду справи №6-175цс12.

Частиною першою статті 22 Кодексу про шлюб та сімю України (далі КпШС України), що діяла на час набуття відповідачем у власність спірної земельної ділянки, передбачалося, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпоряджання цим майном.

Як вбачається підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у частині першій статті 22 КпШС України.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, що міститься у постанові від 01 липня 2015 року, винесеній за результатами розгляду справи №6-612цс15, для визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Оскільки спірна земельна ділянка, не була набута за спільні кошти позивачки та відповідача чи в результаті їхньої спільної праці, при цьому вона буланабута відповідачем у власність із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України для будівництва житлового будинку та господарських споруд, суд вважає, що дана земельна ділянка належить до особистої приватної власності відповідача і до складу майна, яке підлягає поділу між подружжям, не входить.

Також суд враховує, що на час розгляду справи позивачка та відповідач лише домовилися про поділ між ними житлового будинку, будівництво якого не завершено, та господарських будівель, розташованих на спірній земельній ділянці, уклавши мирову угоду та відступивши від варіанту їх поділу, визначеного висновком судової будівельно-технічної експертизи №50/2015 від 28 вересня 2015 року (а.с. 58-80). При цьому право власності за кожним з них на відповідні частки вказаного житлового будинку та господарських будівель не зареєстровані, тому підстави для застосування положень статті 120 Земельного кодексу України, якою врегульовано питання переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок або споруду, відсутні.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги про поділ земельної ділянки, розташованої за адресою: Чернігівська область, м. Новгород-Сіверський, вул. Шевченка, 95а, є необгрунтованими і в їх задоволенні необхідно відмовити.

Вирішуючи питання щодо позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу марки ЗАЗ ТF669Р, 2007 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_1, укладеного між відповідачем та ОСОБА_4, недійсним, та зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання вказаного договору дійсним, суд враховує наступне.

Вказаний транспортний засіб був придбаний відповідачем і позивачкою під час їхнього перебування у шлюбі та зареєстрований за відповідачем 11 жовтня 2007 року, що підтверджується інформацією Центру ДАІ 7404 від 25 лютого 2015 року (а.с. 7-8).

24 березня 2015 року даний транспортний засіб на підставі довідки-рахунка серії ВІА №987633 від 24 березня 2015 року був зареєстрований на ОСОБА_4

З пояснень відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, показань свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вбачається, що 28 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено усний договір купівлі-продажу транспортного засобу ЗАЗ ТF669Р, 2007 року виготовлення, відповідно до якого ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_3 зазначений транспортний засіб за 40 000 грн. При укладенні даного договору була присутня позивачка, яка прийняла грошові кошти за автомобіль та не висловлювала жодних заперечень проти його продажу, що свідчить про надання нею усної згоди на укладення зазначеного договору. Того ж дня відповідач ОСОБА_3 надав відповідачу ОСОБА_4 довіреність, якою уповноважив останнього бути його представником з усіх без винятку питань, повязаних з експлуатацією та відчуженням легкового автомобіля марки ЗАЗ ТF669Р, 2007 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_1, з правом передоручення повноважень третім особам та терміном дії довіреності до 28 жовтня 2023 року (а.с. 180). Після встановленні газового обладнання придбаний транспортний засіб він був переоформлений ОСОБА_4 нам своє імя на підставі довідки рахунку серії ВІА №987633 від 24 березня 2015 року (а.с.153).

30 жовтня 2013 року за кошти, отримані від продажу транспортного засобу марки ЗАЗ ТF669Р, 2007 року виготовлення, ОСОБА_3 придбав транспортний засіб марки ГАЗ 2705, 2006 року виготовлення (а.с. 8).

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, що міститься у постанові від 08 квітня 2015 року, винесеній за результатами розгляду справи №6-7цс15 законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину) якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним.

Враховуючи викладене вище, а також те, що в ході судового розгляду підтвердився факт укладення 28 жовтня 2013 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору купівлі продажу транспортного засобу марки ЗАЗ ТF669Р, 2007 року виготовлення, належного сімї позивачки та відповідача, а також факт надання позивачкою усної згоди на продаж відповідачем ОСОБА_3, вказаного транспортного засобу, незважаючи на відсутність письмової згоди позивачки на укладення такого договору суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання вказаного договору купівлі-продажу дійсним.

Отже зустрічний позов підлягає задоволенню повністю, відповідно в задоволенні первісного позову в частині визнання вказаного договору недійсним необхідно відмовити.

У звязку з цим заходи забезпечення позову щодо заборони відчуження автомобіля марки ЗАЗ TF699P, 2007 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_1, вжиті судом 13 листопада 2015 року, після набрання даним рішенням суду законної сили на підставі частини шостої статті 154 ЦПК України підлягають скасуванню.

Зважаючи на те, що спірний автомобіль марки ЗАЗ ТF669Р, 2007 року виготовлення був відчужений сторонами у справі за договором під час їхнього перебування у шлюбі, а кошти отримані за цим договором використані в інтересах їхньої сімї на придбання транспортного засобу марки ГАЗ 2705, 2006 року виготовлення, підстави для поділу даного транспортного засобу між сторонами відсутні, відповідно в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Оскільки вартість частки майна, яке підлягає виділенню позивачці становить 66 900 грн. 00 коп., а вартість частки майна, яке підлягає виділенню відповідачу становить 66 176 грн. 58 коп., різниця у вартості часток, що становить 723 грн. 42 коп. (66 900 грн. 00 коп. 66 176 грн. 58 коп.) на підставі частини другої статті 364 ЦК України підлягає стягненню з позивачки на користь відповідача в якості матеріальної компенсації.

Вирішуючи питання розподілу судових витрати між сторонами, суд враховує, що відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки первісний позов підлягає задоволенню частково, в частині позовних вимог щодо поділу житлового будинку та господарських будівель сторонами у справі укладено мирову угоду, яка ухвалою суду від 10 грудня 2015 року визнана і судом вирішено питання про розподіл судових витрат в цій частині позовних вимог у розмірі 2 406 грн. 94 коп. та витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 6 400 грн. 00 коп., позовні вимоги про поділ транспортного засобу марки ЗАЗ ТF669Р, 2007 року виготовлення, у звязку з вирішенням яких відповідачем здійснено судові витрати на проведення судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 780 грн. 00 коп., задоволенню не підлягають, позивачці при поданні первісного позову, заяв про збільшення позовних вимог та заяви про забезпечення позову було відстрочено сплату судових зборів, які на даний час нею не сплачені, суд вважає за необхідне: стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір пропорційно до тієї частини позовних вимог, як підлягає задоволенню, у розмірі 512 грн. 75 коп.; стягнути з позивачки в дохід держави судовий збір пропорційно до тієї частини позовних вимог за первісним позовом, у задоволенні яких відмовлено, зокрема й позовної вимоги немайнового характеру і за подання заяви про забезпечення позову, у розмірі 1 466 грн. 05 коп. та стягнути з позивачки на користь відповідача ОСОБА_3 в якості компенсації здійснених ним судових витрат на проведення судової автотоварознавчої експертизи 780 грн. 00 коп.

Оскільки зустрічий позов відповідача ОСОБА_4 підлягає задоволенню повністю, при цьому останнім було заявлено одну позовну вимогу немайнового характеру визнання договору дійсним та сплачено судовий збір у розмірі 734 грн. 00 коп. хоча сплаті підлягав судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп., суд приходить до висновку про необхідність стягнення з позивачки та відповідач ОСОБА_3 на користь відповідача ОСОБА_4 в якості компенсації понесених ним судових витрат по 243 грн. 60 коп. (487 грн. 20 коп. / 2) з кожного.

Переплачена сума судового збору, яка становить 246 грн. 80 коп. (734 грн. 00 коп. 487 грн. 20 коп.) може бути повернута відповідачу ОСОБА_4 за його клопотанням на підставі пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного, керуючись статтями 203, 205, 208, 218, 360-7, 364, 372 Цивільного кодексу України, статтями 57, 60, 65, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, статтею 22 Кодексу про шлюб та сімю України, статтями 2, 10, 11, 60, 88, 154, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р I Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_6, про поділ спільного майна подружжя та визнання договору недійсним задовольнити частково.

Здійснити поділ рухомого майна, набутого ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за час перебування у шлюбі та виділити в натурі:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, рухоме майно загальною вартістю 66 900 (шістдесят сім тисяч девятсот) гривень 00 копійок, а саме: спальний гарнітур вартістю 5 000 гривень 00 копійок; стіл письмовий вартістю 700 гривень 00 копійок; корпусні меблі (стінка) вартістю 2 000 гривень 00 копійок, стілець вартістю 300 гривень 00 копійок; ліжко полуторне вартістю 500 гривень 00 копійок; мякий куточок вартістю 6 000 гривень 00 копійок; набір мяких меблів (два крісла та диван) вартістю 2 500 гривень 00 копійок; телевізор «PANASONIC» вартістю 4 000 гривень 00 копійок; тумбочку вартістю 1 000 гривень 00 копійок; компютер «VIEW SONIK» вартістю 5 000 гривень 00 копійок; стіл кухонний вартістю 1 500 гривень 00 копійок; кухонний набір корпусних меблів вартістю 2 000 гривень 00 копійок; холодильник «ZANUSSI» вартістю 3 000 гривень 00 копійок; кухонний комбайн «PHILIPS» вартістю 1 000 гривень 00 копійок; хлібопічку LG вартістю 1 500 гривень 00 копійок; газову плиту «NORD» вартістю 500 гривень 00 копійок; пральну машинку «LG» вартістю 5 000 гривень 00 копійок; набір корпусних меблів для вітальні вартістю 3 000 гривень 00 копійок; котел газовий вартістю 2 000 гривень 00 копійок; ванну вартістю 1 000 гривень 00 копійок; вмивальник вартістю 500 гривень 00 копійок; дзеркало вартістю 400 гривень 00 копійок; пилосос «LG» вартістю 500 гривень; транспортний засіб «Скутер» вартістю 8 000 гривень 00 копійок; транспотний засіб ВАЗ 21011, 1978 року виготовлення, реєстраційний номер 22161ММ, двигун №84, кузов №19, вартістю 10 000 гривень 00 копійок; визнавши за нею право власності на це майно;

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, рухоме майно загальною вартістю 66 176 (шістдесят шість тисяч сто сімдесят шість) гривень 58 копійок, а саме: транспортний засіб ГАЗ 2705, 2006 року виготовлення, реєстраційний номер СВ9268В, двигун №40630А63029567, кузов №4367, вартістю 49 176 гривень 58 копійок; диван вартістю 4 000 гривень 00 копійок; набір корпусних меблів вартістю 3 000 гривень 00 копійок та телевізор «LG» вартістю 2 000 гривень 00 копійок, куточок кухонний вартістю 1 000 гривень 00 копійок; мікрохвильову піч «SAMSUNG» вартістю 1 000 гривень 00 копійок; морозильну камеру «Атлант» вартістю 4 000 гривень 00 копійок; стіл-книжку вартістю 1 000 гривень 00 копійок; DVD-плеєр «ВВК» вартістю 700 гривень 00 копійок; дзеркало вартістю 300 гривень 00 копійок, визнавши за ним право власності на це майно.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 723 (сімсот двадцять три) гривні 42 копійки в якості компенсації різниці виділених в натурі часток рухомого майна.

У задоволенні решти позовних за первісним позовом відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання договору дійсним задовольнити повністю.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки ЗАЗ TF699P, 2007 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_1, укладений 28 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Заходи забезпечення позову щодо заборони відчуження автомобіля марки ЗАЗ TF699P, 2007 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_1, вжиті судом 13 листопада 2015 року після набрання рішенням законної сили - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 466 (одна тисяча чотириста шістдесят шість) гривень 05 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в якості компенсації судових витрат 780 (сімсот вісімдесят) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 в якості компенсації судових витрат 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 в якості компенсації судових витрат 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 512 (пятсот дванадцять) гривень 75 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Чепурко

Повний текст рішення складено 15 грудня 2015 року.