АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 1642 /2015 Головуючий у 1-ій інстанції - Клочко І.В.
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Бугай О.О.

за участю осіб: позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача КП «Житлорембудсервіс» Тур Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання постійного проживання та користування кімнатою, вселення та зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні приміщенням

та за зустрічним позовом Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Деснянський районний відділ Головного управління в м. Києві Державної міграційної служби України про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації;

за апеляційною скаргою Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва, поданою представником Тур Ганною Миколаївною

на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 03 листопада 2014 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 03.11.2014 року позов ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Деснянської РДА в м.Києві, КП УЖГ «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської РДА в м.Києві про визнання права постійного проживання та користування кімнатою, вселення та зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні приміщенням задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 та неповнолітніми дітьми ОСОБА_5, ОСОБА_6, право постійного проживання та користування кімнатою АДРЕСА_1. Вселено ОСОБА_2 та неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 в кімнату АДРЕСА_1. Зобов'язано КП УЖГ «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва не чинити перешкоди ОСОБА_2 та неповнолітнім дітям ОСОБА_5, ОСОБА_6 в користуванні кімнатою АДРЕСА_1. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з КП УЖГ «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. В задоволенні зустрічного позову КП УЖГ «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Деснянський районний відділ Головного управління в м. Києві Державної міграційної служби України про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Тур Г.М., діючи в інтересах КП УЖГ «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову КП УЖГ «Житлорембудсервіс». Посилається на незаконність, необґрунтованість ухваленого судом рішення, неповне з'ясування судом обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Апелянт зазначає, що не може погодитися із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині визнання права ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей на постійне проживання та користування кімнатою АДРЕСА_1, та відповідно з послідуючими рішеннями з цього питання.

Апелянт вказує на те, що 01.11.2012 року КП «Житлорембудсервіс» прийняло на баланс від ДП «Екос» ПАТ «ХК» «Київміськбуд» гуртожиток по АДРЕСА_1. На момент прийняття вказаного гуртожитку ОСОБА_2 та її малолітні діти не проживали у гуртожитку. До КП «Житлорембудсервіс» було надано відомості про те, що вказані особи тільки зареєстровані у гуртожитку, але як з'ясувалося, жодної інформації про проживання вказаних осіб до моменту прийняття гуртожитку на баланс КП «Житлорембудсервіс» у кімнаті №12(4-а) не було зазначено. Відповідно комунальні послуги ОСОБА_2 не нараховувалися та не сплачувалися нею. Реєстрація ОСОБА_2 та її дітей у гуртожитку до моменту прийняття гуртожитку до КП «Житлорембудсервіс» давала підстави вважати вказаних осіб такими, які раніше проживали у гуртожитку та які добровільно з нього виселились.

У зустрічній позовній заяві КП «Житлорембудсервіс» було зазначено, що будь-яких заяв до ЖЕКу-301 про те, що відповідач буде відсутня за місцем реєстрації та про збереження за нею права користування жилим приміщенням ОСОБА_2 не подавала, на що судом не було звернено увагу, але натомість в рішенні зазначено, що коменданту гуртожитку залишена заява про тимчасовий виїзд з гуртожитку ОСОБА_2, про що відсутні будь-які докази. У разі існування вказаної заяви таки відомості при прийнятті гуртожитку на баланс КП «Житлорембудсервіс» були б передані до ЖЕКу-301, що не має місце.

ОСОБА_2 та її діти фактично не проживають у гуртожитку по АДРЕСА_1 більше двох років без поважних причин, а тому вони втратили право користування жилим приміщенням у відповідності до вимог ст. ст. 71,72 ЖК УРСР, на що судом також не звернено увагу. Відсутність ОСОБА_2 та її малолітніх дітей в гуртожитку по АДРЕСА_1 більше двох років без поважних причин, свідчить про відсутність потреби у проживанні в даному гуртожитку.

18.04.2013 року Київською міською радою прийняте рішення №188/9245 про включення гуртожитку по АДРЕСА_1 до переліку гуртожитків міста Києва, що є об'єктами комунальної власності територіальної громади міста Києва, які залишено у статусі «гуртожиток» та надано дозвіл на приватизацію їх жилих приміщень. Враховуючи вищевикладене, позов ОСОБА_2 про повернення у кімнату саме після прийняття рішення, дають підстави вважати що наміри ОСОБА_2 полягають в отриманні у власність нерухомості, а ні потреба у проживанні.

Судом також не встановлена можливість фактичного виконання рішення, тобто не з'ясовано фактичну можливість вселення позивачки з дітьми в кімнату АДРЕСА_1 (вільна чи зайнята кімната).

У даній кімнаті (та у сусідній) проживає родина Корженко у складі шести осіб (з 5 малолітніми на неповнолітніми дітьми), яка була надана вказаній родині 05.09.2014 року рішенням наглядової ради Деснянської районної державної адміністрації в м. Києві.

Враховуючи вищевикладене, вселення ОСОБА_2 та її малолітніх дітей у кімнату АДРЕСА_1 є неможливим, а вільні кімнати у гуртожитку відсутні, крім того викладені факти на думку КП «Житлорембудсервіс» не впливають на право користування приміщеннями у гуртожитку, у зв'язку з фактичною втратою права проживання у гуртожитку.

Крім того, апелянт зазначала на те, що відповідно до ордера, ОСОБА_2 мала право лише на ліжко - місце у зазначеному гуртожитку, а на користування кімнатою у гуртожитку. Крім того, вказана кімната, відповідно до поверхового плану не є житловою, а є підсобним приміщенням, що не було враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення.

В суді апеляційної інстанції представник КП УЖГ «Житлорембудсервіс» Тур Г.М. підтримала подану апеляційну скаргу в повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в ній. Позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення. Представники Деснянської РДА в м.Києві, Служби у справах дітей Деснянської РДА в м.Києві, Деснянського районного відділу Головного управління в м.Києві Державної міграційної служби України в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Колегія судів дійшла висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 09.07.2003 року була прийнята на роботу у ВАТ «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» та 16.12.2010 року була звільнена з роботи за власним бажанням (а.с.132).

ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2 є його матір'ю. (а.с.6).

11.07.2008 року шлюб між чоловіком ОСОБА_7 і дружиною ОСОБА_2 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивачки народилася донька - ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.7).

Як пояснила суду позивач, вона у 2003 році вселилась разом з сином до зазначеного гуртожитку, про що була домовленість між її керівництвом та керівництвом організації, який на той час належав гуртожиток. Вона з сином проживали в кімнаті НОМЕР_1, вона сплачувала вартість свого проживання, разом з ними в кімнаті проживали ще дві дівчини.

Будь-яких доказів щодо зазначених обставин матеріали справи не містять, але вони відповідачами не спростовуються. Відповідно позивач, разом з сином проживали в зазначеному гуртожитку з 2003 року за дозволом балансоутримувача даного гуртожитку.

12.12.2008 року ОСОБА_2, (яка на той час працювала у ВАТ «ЗЗБК ім. С.Ковальської») було видано ордер №378 на право займання 1 л/м в гуртожитку по АДРЕСА_1. Ордер видано на основі спільного рішення керівництва (адміністрації) та профспілкового комітету (а.с.10).

Відповідно до довідки від 09.10.2013 року ОСОБА_2 була зареєстрована в даному гуртожитку 26.12.2008 року, її син був зареєстрований 11.12.2009 року, а дочка була зареєстрована 14.10.2011 року (а.с. 9)

Як пояснила суду позивач після звільнення з роботи, у 2011 році вона разом з сином тимчасово залишили гуртожиток, оскільки тяжко захворіла її мати, яка потребувала стороннього догляду.

Таким чином з 2011 року позивач та її син не проживають в зазначеному гуртожитку. Дочка позивача ОСОБА_6 не вселялась та не проживала в зазначеному гуртожитку.

Відповідно до рішення КМДА № 1605 від 12.09.2012 року, гуртожиток по АДРЕСА_1 в м. Києві був прийнятий до комунальної власності територіальної громади м. Києва та переданий до сфери управління Деснянської РДА. 12.10.2012 року Деснянською РДА видано розпорядження № 561 «Про визначення балансоутримувача відомчого жилого фонду ПАТ «ХК» «Київміськбуд», відповідно до якого гуртожиток був переданий на баланс КП «Житлорембудсервіс». Крім того, розпорядженням Деснянської РДА від 29.03.2012 року № 151 гуртожиток був закріплений за КП «Житлорембудсервіс» на праві господарського відання.

Відповідно до плану житлового багатоповерхового будинку (гуртожитку) по АДРЕСА_1-змінено на НОМЕР_2 (а.с.137).

Позивач поясняла суду, що вона була вимушена звільнитись з роботи та тимчасово залишити гуртожиток у зв'язку з тяжкою хворобою своєї матері.

Суд першої інстанції перевірив причини непроживання позивача в гуртожитку і дійшов вірного висновку про те, що вона не проживала в гуртожитку з поважних причин. Так, відповідно до копії довідок, ОСОБА_2 знаходилася в с. Лопатинка, Оратівського району Вінницької області в період з 07.10.2010 року по 02.07.2013 року у зв'язку з доглядом за своєю матір'ю, яка за станом здоров'я потребувала сторонньої допомоги. (а.с.11,12). Відповідач зазначені докази не спростував, а лише голослівно стверджував, що позивач не проживала у гуртожитку понад два роки без поважних причин.

В зв'язку з тим, що ОСОБА_2 у серпні 2013 року не могла потрапити до кімнати гуртожитку, де вона раніше проживала, вона звернулась з відповідними заявами до КП «Житлорембудсервіс» та Деснянської РДА та отримала відповідь про відмову у вселенні до гуртожитку з посиланням на те, що вона не проживала без поважних причин протягом двох років у вказаній кімнаті. Факт неодноразового звернення позивачки до різних органів підтверджується наявними в матеріалах справи копіями заяв та відповідей на них.

20.06.2014 року ОСОБА_2 була прийнята на роботу до ТОВ «БЕТОН СЕРВІС» (підприємство входить до Асоціації Промислово-будівельна група «Ковальська»), що підтверджується довідкою від 18.08.2014 року (а.с.138).

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею та її неповнолітніми дітьми право постійного проживання та користування кімнатою АДРЕСА_1, вселити її та дітей до вказаної кімнати та зобов'язати відповідачів не чинити перешкоди в користуванні даним приміщенням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не проживала в гуртожитку з 2011 року по 02.07.2013 року з поважних причин, а відповідно вона не втратила право користування жилим приміщенням в гуртожитку, а саме кімнатою АДРЕСА_1, оскільки ордер їй було видано саме на вселення до вказаної кімнати (ліжко-місце).

Так, ч. 2 ст. 128 ЖК УРСР, передбачено, що жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Згідно ст. 129 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Оскільки позивачка отримала ордер на 1 л/м в гуртожитку, суд вважає, що вселення у гуртожиток до кімнати НОМЕР_1 і користування жилою площею у гуртожитку відбулося на законних підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (№500-VI) від 04.09.2008 року (зі змінами), дія цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них.

На осіб, які вселяються у гуртожиток, поширюється процедура реєстрації місяця проживання відповідно до вимог ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV.

З 15.01.2004 року набрав чинності ЗУ №1382-IV і реєстрація фізичних осіб в Україні здійснюється відповідно до цього Закону.

У ст. 6 ЗУ №1382-VI передбачено обов'язок громадянина України, який постійно або тимчасово проживає в Україні, зареєструвати місце проживання протягом 10 днів після прибуття до нового місця проживання.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, (гуртожиток) більше п'яти років, її діти також зареєстровані в даному гуртожитку.

Відповідно до листа Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва від 17.06.2014 року, станом на 11.06.2014 року кімната АДРЕСА_1 вільна, що підтверджується актом обстеження помешкання від 11.06.2014 року (а.с.91, 92).

Оскільки спірна кімната, на час розгляду справи судом першої інстанції була вільна, а позивач зареєстрована в гуртожитку разом з дітьми (сім'я складається з трьох осіб), суд вірно визнав за ними право користування даною кімнатою, враховуючи те, що за ордером позивач була вселена на ліжко-місце саме до спірної кімнати.

Таким чином, враховуючи те, що позивачка не має власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстрована за місцем проживання у гуртожитку та проживала в ньому з 2003 року по 2011 рік, за час проживання у гуртожитку сплачувала за житлово-комунальні послуги, суд дійшов вірного висновку, що тимчасовий виїзд по догляду за матір'ю є поважною причиною її відсутності за зареєстрованим місцем проживання. Крім того, слід зазначити, що неповнолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були відсутні за місцем свого зареєстрованого проживання через волевиявлення їх матері, а тому суд обґрунтовано визнав за ОСОБА_2 та її дітьми право користування кімнатою АДРЕСА_1, обґрунтовано вселив їх до зазначеної кімнати та зобов'язав КП по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва не чинити перешкоди ОСОБА_2 та її дітям в користуванні вказаною кімнатою.

Посилання апелянта щодо намірів позивачки отримати у власністьнерухомість, а не потреба у проживанні є безпідставними та необґрунтованими, оскільки ОСОБА_2 та її діти мають право на спірне житло.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не було встановлено можливість фактичного вселення позивача з дітьми в кімнату АДРЕСА_1 є безпідставними, оскільки в матеріалах справи є відповідь КП «Житлорембудсервіс» від 17.06.2014 р. із доданим до неї актом від 11.06.2014 р., в якій вказується, що кімната АДРЕСА_1 є вільною та представник КП «Житлорембудсервіс» в судовому засіданні сам підтвердив дану обставину (а.с.91-92).

Окрім того, за весь час судового процесу ОСОБА_2 неодноразово повідомляла відповідні інстанції, що відносно даної кімнати вирішується спір в суді. Але, не зважаючи на те, що дана кімната була спірною, до неї було вселено (під час розгляду справи судом) сторонніх осіб, апелянт додає до апеляційної скарги акти від 05.09.2014 р. та 11.11.2014 р. щодо проживання інших осіб в кімнаті №4а у вказаному гуртожитку. Колегія суддів не бере зазначені обставини до уваги, оскільки вони не впливають на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Крім того, всупереч своїм твердженням про те, що дана кімната не є жилою, в вище зазначених актах відповідачем зазначається, що спірна кімната підготовлена до проживання, у доброму стані та з косметичним ремонтом, тобто є жилою.

Отже, твердження апелянта про незаконність, необґрунтованість ухваленого судом рішення, неповне з'ясування судом обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва, подану представником Тур Ганною Миколаївною відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 03 листопада2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: