РІШЕННЯ

Іменем України

14.12.2015 року Франківський районний суд м.Львова у складі:

головуючої судді Мартинишин М.О.

при секретарі Кметь Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про поділ спільного майна подружжя

та зустрічним позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про визнання права особистої приватної власності на квартиру, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з первісним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, з врахуванням уточнень позовних вимог, яким просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частки квартири АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частки квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивує тим, що з 19.06.2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та 01.12.2011р. шлюб між сторонами було розірвано за рішенням суду. Договір довічного утримання був укладений 08.08.2008р., згідно якого квартира по вул.Глибока,18/6 у м.Львові перейшла у власність сторін. Договір довічного утримання укладено за час перебування у шлюбі та за наявної її згоди. Як наслідок, кошти, які витрачалися на утримання та матеріальне забезпечення відчужувача квартири ОСОБА_3 були спільним майном подружжя. Вважає, що спірна квартира, набута згідно договору довічного утримання є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_2 не визнає її право на спірне майно. Вважає з метою захисту свого майнового права вона має право на частку у спірному майні, оскільки таке отримане під час шлюбу за спільні кошти сторін. У добровільному порядку сторони спільно квартиру по вул.Глибока,18/6 у м.Львові розділити не можуть. Просить уточнений задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов, в якому після подання заяви про зміну предмету позову, просив суд визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на спірну квартиру за адресою: м.Львів,вул. Глибока,18/6.

Свої вимоги мотивує тим, що спірна квартира була набута за договором довічного утримання від 08.08.2008 року, розірвання шлюбних відносин між сторонами було здійснено за рішенням Франківського районного суду м. Львова від 01.12.2011 року. Вважає, що квартира за адресою: м.Львів,вул. Глибока,18/6 є особистою приватною власністю внаслідок виконання ним умов договору довічного утримання, який був укладений та виконувався ним особисто та за його особисті кошти. Крім цього, він за особисті кошти здійснив істотне збільшення вартості майна квартира за адресою: м.Львів,вул. Глибока,18/6, що також впливає на особисту приватну власність такого майна. Просить позов задовольнити.

Представник позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав повністю, надав пояснення аналогічні викладеним у позові та до додаткових письмових пояснень та просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частки квартири АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частки квартири АДРЕСА_1. Проти зустрічного позову ОСОБА_2 заперечив повністю, просив відмовити в задоволенні такого зустрічного позову за безпідставністю позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечив повністю позов ОСОБА_1 та просив відмовити в задоволенні такого позову. Зустрічний позов підтримав повністю, надав пояснення аналогічні викладеним у зустрічному позові та до заяви про уточнення зустрічної позовної заяви, просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на спірну квартиру за адресою: м.Львів,вул. Глибока,18/6.

Заслухавши пояснення учасників процесу, свідка ОСОБА_4, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справ і вирішення спорів по суті, суд приходить до висновку, що у первісному позові ОСОБА_1 слід відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.06.2003 року, що вбачається із свідоцтва про одруження №1-СГ №156017 від 19.06.2003 року. Відповідно до рішення Франківського районного суду м.Львова від 01.12.2011 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна подружжя може бути здійснено у добровільному або судовому порядку.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ст. 754 ЦК України набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину. На майно, передане набувачу за договором довічного утримання (догляду), не може бути звернене стягнення протягом життя відчужувача.

Як вбачається з договору довічного утримання від 08.08.2008р., посвідченого державним нотаріусом 5-ї Львівської держнотконтори та зареєстрованого в реєстрі за № 2-853, під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 уклав договір довічного утримання, згідно якого ОСОБА_3 передала йому у власність квартиру по вул.Глибокій,18/6 у м.Львові, яка складається з трьох житлових кімнат та кухні, житловою площею 50,4 кв.м., загальною площею 79,2 кв.м.

Відповідно до умов договору, ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2Б належну йому на праві власності квартиру по вул.Глибокій,18/6 у м.Львові, а ОСОБА_2Б в свою чергу зобов'язувався довічно повністю утримувати ОСОБА_3, забезпечувати її харчуванням, медикаментами, доглядом і необхідною допомогою та гарантував ОСОБА_3 довічне проживання в цій квартирі.

Договір довічного утримання, що був укладений 23 грудня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 встановлював права та обов'язки сторін договору.

Згідно зі ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до ст. 334 цього Кодексу (з моменту державної реєстрації договору).

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого ОКП ЛОРБТІ та ЕО 12.08.08р.вбачається, що квартира по вул. Глибокій,18/6 у м.Львові зареєстрована на праві приватної власності на підставі договору довічного утримання від 08.08.2008 року за ОСОБА_2

Згідно ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Як вбачається із свідоцтва про смерть серії 1-СГ №189054, виданого 04.08.2009 року, ОСОБА_3 померла 04.08.2009 року.

Відповідно до ст. 12 КпШС України шлюб укладається в державних органах запису актів громадянського стану.

Статтею 13 КпШС України передбачено, що права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах запису актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах запису актів громадянського стану.

Згідно з Прикінцевими положеннями СК України цей Кодекс регулює відносини, які виникли починаючи з дня набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з роз'ясненнями у п. 22 Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Відповідно роз'яснень у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Однак, відповідно до положень, викладених у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-612цс15, від 1 липня 2015 року: «Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя».

Позивач ОСОБА_1 не була стороною в договорі довічного утримання, не приймала на себе ніяких зобов'язань по виконанню умов договору довічного утримання, в зв'язку з цим не набула прав на частину квартири по вул.Глибокій,18/6 у м.Львові

Судом встановлено, що умови вказаного договору з боку набувача майна фактично виконувала відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 за рахунок особистих коштів, які згідно існуючої домовленості належали ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_4 допитаний в судовому засіданні, суду пояснив, що він знайомий з ОСОБА_2 приблизно двадцять років. Він у 2009 році гроші, в сумі тридцять тисяч гривень, позичив на ремонт квартири АДРЕСА_2 І.Б., та такі кошти останній повернув йому у 2012 році. Крім цього, він разом із ОСОБА_2 здійснювали покупку будівельних матеріалів, розвантажували їх за адресою: м.Львів, вул. Глибока, 18/ 6 та допомагав здійснювати ремонт у такій квартирі. Він бачив, як ОСОБА_2 особисто займався доглядом, лікуванням, покупками засобів побутового вжитку, харчуванням та похованням ОСОБА_3 З ОСОБА_1 він бачився за даною адресою: АДРЕСА_3 декілька раз, але часто бачив батька ОСОБА_2, ОСОБА_5, що допомагав у ремонтних роботах у вказаній квартирі.

Позиція позивача підтверджується в судовому засіданні допитаним свідком ОСОБА_4В . Суд вважає, що такі пояснення свідка є логічними, вірними та не спростовуються іншими матеріалами справи.

Факт відсутності участі ОСОБА_1 у здійсненні догляду за відчужувачем ОСОБА_3 за договором довічного утримання підтверджується допитаним свідком ОСОБА_4, та зі змісту наданих пояснень випливає, що ОСОБА_1 не брала участі у догляді за відчужувачем за умовами договору довічного утримання.

Таким чином, відповідно до наведених фактів, змісту пояснень та положень договору довічного утримання (правочин №3068954, посвідчений Пятою львівською державною нотаріальною конторою від 08.08.2008 року) право власності на житлову квартиру виникло лише у ОСОБА_2 як набувача за названим договором, оскільки лише він здійснював заходи по догляду за відчужувачем.

Виходячи з цього, право власності на квартири, що знаходиться за адресою м.Львів,вул. Глибока,18/6, було набуте ОСОБА_2 хоча і під час шлюбу з позивачкою, проте, внаслідок виконання ОСОБА_2 умов договору довічного утримання, який був укладений та виконувався ним особисто.

Із рішення Франківського районного суду м.Львова від 16.04.2015 року вбачається, що ОСОБА_2 мав особисті кошти отриманні за договором позики від 23.03.2008 року від батька ОСОБА_2, як використовувались для виконання вказаного договору з боку набувача.

Згідно ст. 61 ч.3 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, у справі міститься докази щодо довірливих відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що підтверджується також фактом тривалого проживання в одній квартирі (спершу на підставі договору найму від 29.03.2000року) тобто ще за 3 роки до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 (від 19.06.2003), далі в якості доглядача за ОСОБА_3, а також тим фактом, що ОСОБА_3 з власної волі посвідчила нотаріально власне бажання передати житлову квартиру за адресою АДРЕСА_4 ОСОБА_2 у формі заповіту, який був посвідчений посвідчений Пятою львівською державною нотаріальною конторою від 08.08.2008р., №45234666 фактично одразу ж після реєстрації договору довічного утримання про зміст якого йшлось вище. Ці факти підтверджують позитивний характер відносини, які склались між відчужувачем та набувачем і гуртувались на взаємній довірі, повазі та турботі набувача щодо ОСОБА_3 Виходячи із такого, єдиним спадкоємцем за вказаним заповітом визначений відповідач ОСОБА_2 що підтверджує волю ОСОБА_3 передати квартиру у власність виключно ОСОБА_2. Крім цього, після смерті ОСОБА_3 04 серпня 2009 року єдиною особою, яка займалась проведенням заходів щодо її поховання виступав тільки ОСОБА_2.

Позивачем ОСОБА_1 по справі, в супереч вимогам ст. 60 ЦПК України, будь-яких доказів на підтвердження того, що за кошти сімейного бюджету відповідач ОСОБА_2 виконував зобов'язання за договором довічного утримання суду не надано. Також, суд вважає безпідставними твердження позивача ОСОБА_1 про придбання квартири за адресою: м.Львів,вул. Глибока,18/6 за спільні кошти подружжя.

Таким чином, посилання позивача ОСОБА_1 на те, що вона на рівні з відповідачем ОСОБА_2Б виконувала умови договору довічного утримання і таким чином, вказана квартира була набута сторонами у спільну власність, є безпідставними та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Виходячи з доказів досліджених під час розгляду справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що право власності на квартиру за адресою: м.Львів,вул. Глибока,18/6 було набуте ОСОБА_2 хоча і під час шлюбу з позивачем за первісним позовом, але внаслідок виконання ним умов договору довічного утримання, який був укладений та виконувався ним особисто та за його особисті кошти.

Крім цього, по справі містяться докази, щодо істотного збільшення вартості майна - житлової квартири № 6, яка знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Глибока,18 внаслідок проведених ремонтних робіт, витрати на здійснення яких здійснених за рахунок коштів відповідача ОСОБА_2Б у період 2008-2010 років(тобто за час перебування у шлюбних відносинах з ОСОБА_1З.), що підтверджується поясненнями останнього та свідка ОСОБА_4, та після розірвання шлюбу, що підтверджується, а саме актом обстеження житлової квартири №6 по адресу: м. Львів, вул. Глибока, 18 від 20.02.2013р., складений ЛКП «Львівський ліхтар», попередженням винесене ЛКП «Львівський ліхтар» ОСОБА_2 від 07.02.2013р.; актом обстеження житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_5, виданого ЛКП «Львівський ліхтар» від 24.11.2014р.; актом обстеження житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_5, від 04.07.2012р., виданого ЛКП «Львівський ліхтар»; копіями видаткових накладних, касових чеків, ордерів та квитанцій по придбанню доставці, монтажу тощо будівельних матеріалів та елементів побутово-технічного оснащення житлової квартири, квитанції про оплату комунальних житлово-комунальних послуг тощо.

Виходячи з наведених підстав, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання квартири за адресою: м.Львів,вул. Глибока,18/6 його особистою приватною власністю підлягають задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи, що спірна квартира не є спільною власністю подружжя набутою за час шлюбу, то вона не підлягає до розподілу між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2, а тому вимоги позивача за первісним позовом про визнання за нею право на 1/2 частину спірної квартири за адресою: м.Львів,вул. Глибока,18/6 задоволенню не підлягають.

Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно роз'яснень, що містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» резолютивна частина рішення суду повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України.

Беручи до уваги встановлені судом обставини, у позов ОСОБА_1 слід відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Щодо заяв як ОСОБА_1 так і ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності, то згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно з ч. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявленостороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Виходячи із поданих заяв, та матеріалів справи, порушених правовідносин, суд вважає, що таким чином підстав до застосування строку позовної давності у суду не має.

Згідно з вимогами ст.88 ЦПК України понесені ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 377,50 грн. судового збору, що було сплачено при поданні зустрічної позовної заяви, суд присуджує з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 15, 30, 57-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 377,50 гривень судового збору, що було сплачено при поданні зустрічної позовної заяви.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Мартинишин М.О.