Справа № 369/1014/14 Головуючий у І інстанції Волчко А.Я.
Провадження № 22-ц/780/5072/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 26 24.12.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

24 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Волохова Л.А.,

суддів: Мельника Я.С., Сержанюка А.С.,

при секретарі Говорун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, третя особа: Державна реєстраційна служба України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність та усунення перешкод у здійсненні права власності за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 червня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 червня 2014 року відмовлено в задоволенні позову.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 11 вересня 2014 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задоволено частково.

Скасовано ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 вересня 2014 року, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити вказані позовні вимоги, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року „Про судове рішення у цивільній справі зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ«Дельта Банк», суд першої інстанції, виходив з положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії якого інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм, а тому іпотечне майно відповідача не може бути примусово відчужене, оскільки за умовами кредитного договору, кредитні кошти надавались відповідачу в іноземній валюті на споживчі цілі, виконання зобовязання забезпечувалось передачею в іпотеку спірної квартири загальною площею 81,3 кв.м, яка використовується відповідачем як місце її постійного проживання.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.11.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0.

На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником усіх прав та зобовязань АКІБ «УкрСиббанк». 08 грудня 2011 року своє право вимоги, що виникло з кредитного договору у ПАТ «УкрСиббанк», останнім передано ПАТ «Дельта Банк», що підтверджується договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року. На підставі ст. 514 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та вищезазначеного договору до Позивача перейшло право вимоги, що виникло з кредитного договору та договору іпотеки у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора.

Статтею 512 ЦК України, передбачено, що підставою для зміни кредитора є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення прав вимоги).

Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до умов вказаного договору, ОСОБА_2 отримала кредит у сумі 136 000, 00 дол. США, який зобовязувалась повернути у повному обсязі в строк до 06.11.2021 року або достроково зі сплатою 10,30 % річних за користування кредитом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові, у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

У відповідності до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 ст.550 ЦК України визначено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Через неналежне виконання умов договору про надання споживчого кредиту у позичальника утворилась заборгованість у розмірі 185 934,46 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 1 486174,14 грн., яка складається з 122 460,14 дол. США, що згідно курсу НБУ становить 978 823,9 грн. заборгованість за кредитом; 63 474,32 дол. США, що згідно курсу НБУ становить 507 350,24 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за вказаним договором про надання споживчого кредиту іпотекодавець ОСОБА_2 передала у іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 81,3 кв.м., житловою площею 50,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_3 від 06.11.2006 року за № 2-3546.

Обтяження нерухомого майна іпотекою було зареєстровано Банком у порядку, передбаченому законом у Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек.

Згідно Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Оскільки за кредитним договором, укладеним між позивачем і відповідачем ОСОБА_2, забезпеченим іпотечним договором, утворилася заборгованість внаслідок порушення умов кредитного договору, виникає необхідність захисту права позивача шляхом звернення стягнення на предмет іпотечного договору в рахунок погашення заборгованості.

Станом на 22 листопада 2013 року заборгованість по кредитному договору № 0 складає 185 934,46 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 1 486174,14 грн., яка складається з 122 460,14 дол. США, що згідно курсу НБУ становить 978 823,9 грн. заборгованість за кредитом; 63 474,32 дол. США, що згідно курсу НБУ становить 507 350,24 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом.

Згідно з пунктом 1 Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі Закон № 1304-VII) не може бути примусово стягнуте ;(відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України Про заставу та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України Про іпотеку, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти; нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.

Про те, вказані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні рішення враховані не були, оскільки відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив лише з наявності підстав для застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого; як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірне майно підпадає під дію цього закону, зазначивши, що предмет іпотеки є місцем постійного проживання відповідача, іншого житла у неї немає, при цьому не мотивуючи, на підставі яких доказів встановлено такі обставини, не врахував, що Закон № 1304-VII не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2014 року № 6-57цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 червня 2014 року в частині відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В рахунок виконання основного зобовязання щодо оплати заборгованості у розмірі 185 934,46 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 1 486 174,14 грн. за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 06.11.2006 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру загальною площею 81,3 кв.м., житловою площею 50,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2; визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки виконанню не підлягає на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року № 1304.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» () витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654 гривні.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: