АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5263/13 Головуючий 1 інст. Губська Я.В.
Справа № 640/2338/15-ц Доповідач - Кісь П.В.
Категорія: договірні
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1,

- ОСОБА_2,

за участю секретаря Прийміч А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором оренди, розірвання договору оренди, звільнення приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору оренди недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

10.02.2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вказаним позовом і просила стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за договором оренди від 01.07.2014 року, а саме: 21 955 грн. 65 коп. заборгованості зі сплати орендної плати; 8 024 грн. 06 коп. заборгованості зі сплати за комунальні послуги; 11 250 грн. штрафу. Крім того, ОСОБА_4 просила розірвати з 15.01.2015 року договір оренди від 01.07.2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3; зобовязати ОСОБА_3 звільнити нежитлові приміщення загальною площею151,6 кв.м., розташовані в приміщенні літ. А-1 по вул. Героїв Праці, 20-В в м. Харкові та підписати акт приймання-передачі зазначених приміщень, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначала, що 01.07.2014 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір оренди, за яким нежитлові приміщення загальною площею 151,6 кв.м., розташовані в літ А-1 по вул. Героїв Праці, 20-В в м. Харкові передаються ОСОБА_3 у тимчасове платне володіння до 31.12.2015 року. Розмір орендної плати складає 11 250 грн. на місяць, яка повинна була сплачуватись на перед першого числа поточного місяця будь-яким способом. Обидві сторони належним чином погодили умови договору, однак з жовтня 2014 року з боку відповідача почались порушення умов договору, а саме: виникла заборгованість по орендній платі за жовтень і грудень 2014 року та січень 2015 року на загальну суму 21 955 грн. 65 коп., а також не повна сплата комунальних платежів за грудень 2014 року та січень 2015 року на загальну суму 8 024 грн. 06 коп. Вказувала, що відповідач згідно з п. 4.2 договору оренди від 01.07.2014 року, повинен сплатити штраф у розмірі 100% суми орендної плати розрахованої за місяць, в якому не було виконано зобовязання у 10-ти денний строк.

28.03.2015 року ОСОБА_3 звернулась з зустрічною позовною заявою, яку в подальшому уточнила та просила визнати недійсним договір оренди від 01.07.2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

В обґрунтування зустрічної позовної заяви ОСОБА_5 посилалась на те, що у відповідності до змісту п.п. 2.2.2. договору від 01.07.2014 року орендодавець зобовязаний забезпечити нормальні умови водопостачання, водовідведення, опалення,електропостачання. Однак на момент укладання договору приміщення не було підключено до централізованої мережі теплопостачання та не встановлені лічильники обліку теплової енергії, які були допущені в експлуатацію лише 03.11.2014 року, про що орендодавець знав та не повідомив про цей факт орендаря під час укладання договору.

Посилаючись на вимоги ч.1 ст. 229, ст. 230 ЦК України, ОСОБА_3 просила визнати договір оренди недійсним, оскільки він вчинений під впливом помилки та обману, що має істотне значення.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Суд вирішив стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за договором оренди від 01.07.2014 року у розмірі 21 955 грн. 65 коп. заборгованості зі сплати орендної плати; 8 024 грн. 06 коп. заборгованості зі сплати за комунальні послуги; 11 250 грн. штрафу. Також суд вирішив: розірвати з 15.01.2015 року договір оренди від 01.07.2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3; зобовязати ОСОБА_3 підписати акт прийому-передачі звільнених нежитлових приміщень загальною площею 151,6 кв.м., розташованих в літ. А-1 по вул. Героїв Праці, 20-В в м. Харкові; вирішив питання про розподіл судових витрат. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_4 суд відмовив.

Цим же рішенням суд відмовив у повному обсязі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції було порушено передбачені чинним законодавством правила підсудності, оскільки вище зазначений позов повинен був розглядатись у господарському суді, так як і позивач і відповідач є субєктами підприємницької діяльності, фізичними особами-підприємцями, а також спірний договір укладався для здійснення відповідачем підприємницької діяльності і такими чином підлягали застосуванню орми Господарського кодексу України.

Також суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем не були виконані умови п.2,3,4 ст. 188 ГК України, так як позивачка не виконала процедури розірвання договору і тому не мала законних підстав для розірвання договору. Вважає, що суд прийняв неправомірне рішення, розірвавши договір, та ще й заднім числом.

Крім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що приміщення було підключено до системи централізованого опалення тільки 01 грудня 2015 року, про що свідчить акт та той факт, що позивачка вимагає сплатити за опалення тільки з 01.12.2015 року.

Також, позивач не визнає суму орендної плати, оскільки між сторонами не було письмо досягнуто згоду з приводу орендної плати.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити, а рішення Київського районного суду м. Харкова від 10.06.2015 року залишити без змін.

Представники ОСОБА_3 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 просили задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі, посилаючись на викладені в ній доводи.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за таких підстав.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право і порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. (ст.4 ЦПКУ).

Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. При цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не виконуються належним чином умови договору оренди, а тому договір підлягає розірванню. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції посилався на те, що ОСОБА_3 не довела належними та допустимих доказів на підтвердження того факту, що договір оренди було укладено під впливом помилки та обману.

Колегія погоджується з таким висновком суду виходячи з такого.

Судом встановлено, а сторонами не оспорюється, що 01.07.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір оренди, предметом якого є нежитлові приміщення загальною площею 151,6 кв.м., розташовані в приміщенні літ.А-1 по вул. Героїв Праці, 20-В у м. Харкові. Технічний стан приміщення, що надається, задовільний, воно забезпечене електропостачанням, каналізацією, водою, опаленням.

Апелянт в своїй скарзі посилається на те що, при розгляді справи було порушено передбачені законодавством України правила про підсудність і справа розглядалась неналежним судом, вказуючи, що: між позивачкою та відповідачкою було укладено договір оренди нежитлового приміщення загальною площею 151,6 кв. метрів, яке розташоване по вулиці Героїв Праці, 20-В у м. Харкові строком до 31.12.2015 року, і це приміщення, відповідно до п. 2.3.1 Договору, орендар має право використовувати згідно із його призначенням та умовами визначеними цим договором. Оскільки приміщення є нежитловим, то для житла використовувати його неможливо, а відтак воно використовується виключно для господарської та підприємницької діяльності.

Таким чином, на думку апелянта, позивачка та відповідачка добре усвідомлювали, що договір є господарським, тобто укладений для здійснення підприємницької, господарської діяльності. Крім того, спірні правовідносини мають господарсько-правовий характер, укладений сторонами договір є господарським договором, сторони є суб'єктами підприємницької діяльності, а предметом спору є спір про виконання саме господарськогодоговору.

Однак вказані доводи апеляційної скарги спростовується матеріалами справи, зокрема змістом письмового доказу, оскільки договір оренди від 01.07.2015 року між фізичними особами, а не субєктами підприємницької діяльності (а.с. 5).

За таких обставин судом першої інстанції вірно вирішено вказаний спір у порядку цивільного судочинства.

Підстав для задоволення вимог ОСОБА_9 за зустрічним позовом немає.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст.ст. 626-629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно п.п. 2.2. договору орендодавець зобовязаний, крім іншого:

- передавати в оренду приміщення на підставі акту прийому-передачі в стані, що дозволяє його нормальну експлуатацію;

- забезпечити нормальні умови водопостачання, водовідведення, опалення, електропостачання.

Пунктом 2.4. договору передбачено, що орендар зобовязаний:

- своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату та інші платежі, які не входять до орендної плати, за використану електроенергію, водопостачання, каналізацію, опалення тощо згідно наданих квитанцій;

- в разі припинення договору оренди повернути орендодавцю орендоване приміщення в належному стані з урахуванням природного фізичного зносу.

Відповідно до п. 3.1 договору оренди розмір орендної плати складає 11 250 грн. на місяць.

Пунктом 3.2 передбачено, орендна плата сплачується орендарем наперед 1-го числа поточного місяця будь-яким способом, не забороненим чинним законодавством. За експлуатаційні витрати орендар сплачує за рахунками, які надає орендодавець (пункт 3.7).

Пунктом 4.1. договору оренди від 01 липня 2014 року встановлено, що за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства і даного договору. Пунктом 4.2. договору передбачено, що за невиконання яких-небудь зобовязань, передбачених договором, винна особа сплачує штраф у розмірі до 100% від суми орендної плати, розрахованої за місяць, в якому було невиконання зобов'язань у 10 денний термін.

Крім того, під час підписання договору оренди від 01.07.2014 року сторони досягли згоди з усіх істотних умов, орендодавець передав спірне приміщення, а орендатор прийняла приміщення та використовувала його за призначенням. Будь-яких змін до договору оренди від 01.07.2014 року сторонами внесено не було. (а.с. 5-7, 8).

Відповідно до положень ст.773 ЦК України, якщо наймач користується річчю з порушенням умов договору найму, наймодавець має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитись від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

Встановивши, що наймач не вносить плату за користування майном, суд дійшов обґрунтованого висновку, що зазначені обставини є підставою для розірвання договору.

Апелянт також, посилається на те, що ОСОБА_4 було порушено процедуру розірвання договору оренди, передбачену п.2,3,4 ст. 188 ГК України.

Однак вказане спростовується матеріалами справи, а саме, тим, що ОСОБА_4, сторона, яка ініціює або вимагає розірвання договору, надсилала ОСОБА_3 лист-повідомлення. (а.с. 9-10).

Крім того, договором оренди від 01.07.2014 року було передбачено, що технічний стан приміщення задовільний, що приміщення забезпечене електропостачанням, каналізацією, водою, опаленням (п.1.2.). Також, орендодавець зобовязаний відповідно до п.2.2.2. договору оренди від 01.07.2014 забезпечити нормальні умови водопостачання, водовідведення, електропостачання, опалення, електропостачання.

Згідно акту прийому передачі обєкту оренди від 01.07.2014 року приміщення були прийняті у дострокове платне користування, претензії щодо технічного стану приміщення у орендатора не заявлено. (а.с. 8).

Таким чином, судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги, про те, що ОСОБА_4 не дотримано умов договору оренди і у орендованих приміщеннях не було підключено опалення і це, начебто, є підставою для визнання договору недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновку суду першої інстанції.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків. Передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановляння нового рішення по справі немає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: