У Х В А Л А

іменем україни

25 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Дербенцевої Т. П., Остапчука Д. О.,

Карпенко С. О., Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа - відділ Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області, про поділ майна подружжя, визнання права власності, вселення та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації, за касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про поділ майна подружжя, у якому з урахуванням уточнень просив визнати об'єктами спільної сумісної власності подружжя наступне майно: житловий будинок з приналежними до нього прибудовою, будівлями, спорудами та земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_1 та зареєстровані на ім'я ОСОБА_4; визнати за ним право власності на Ѕ частини житлового будинку з приналежними до нього прибудовою, будівлями, спорудами, що знаходиться за вказаною адресою, а також на Ѕ частини земельної ділянки площею 0,1040, кадастровий номер :01:003:5001, розташованої за вказаною адресою; вселити його в спірний житловий будинок та зобов'язати ОСОБА_4 не чинити йому в подальшому перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження належним йому майном шляхом надання ключів від вхідних воріт на земельну ділянку, будинку, прибудови, будівлі, споруди та надання доступу до Ѕ частини домоволодіння та Ѕ частини земельної ділянки.

Посилався на те, що після розірвання шлюбу з відповідачкою вони добровільно не можуть дійти згоди щодо користування придбаним у період шлюбу вказаним майном. У липні 2012 року відповідачка змінила замки від вхідних дверей будинку, тому він не має можливості користуватися будинком.

У грудні 2012 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та стягнення компенсації, у якому зазначала, що спільною сумісною власністю подружжя є автомобіль марки «Міtsubishi L200», 2007 року випуску, придбаний ОСОБА_3 за їх спільні кошти 08 квітня 2008 року згідно з біржовою угодою купівлі-продажу транспортного засобу. З урахуванням того, що вказаним автомобілем користується ОСОБА_3, просила стягнути на свою користь половину вартості автомобіля.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Здійснено поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3, виділено у власність ОСОБА_3 автомобіль марки «Міtsubishi L200», 2007 року випуску.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 60 986 грн 50 коп. в якості грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності - Ѕ частини автомобіля марки «Міtsubishi L200», 2007 року випуску.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 21 серпня 2013 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2013 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод у користуванні будинком скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Вселено ОСОБА_3 у житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у здійсненні права користування житловим будинком.

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2013 року рішення апеляційного суду Київської області від 21 серпня 2013 року в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення апеляційного суду залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2014 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 серпня 2014 року рішення апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2014 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2013 року в частині відмови в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 про визнання права власності скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано житловий будинок з надвірними будівлями, зазначений за планом під літерою «А», житловою площею 55,6 кв. м та земельну ділянку площею 0,1040 га, кадастровий номер :01:003:5001, що знаходяться по АДРЕСА_1 та зареєстровані на ім'я ОСОБА_4, спільною сумісною власністю.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності за кожним на Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями, житловою площею 55,6 кв. м та земельну ділянку площею 0,1040 га, кадастровий номер :01:003:5001, що знаходяться по АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2013 року залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалене у справі рішення апеляційного суду просить скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та його поділ, суд першої інстанції виходив із того, що спірний житловий будинок сторони набули у шлюбі, проте, на час вирішення даного спору він, як об'єкт спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_3, вже втрачений, так як в результаті перебудов та реконструкцій, здійснених особисто ОСОБА_4, після розірвання шлюбу з ОСОБА_3, замість нього вже збудовано новий будинок, який не є спільним сумісним майном подружжя. Доказів того, що позивач брав участь у реконструкції будинку, не надано.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що в силу вимог ст. 60 СК України спірний житловий будинок житловою площею 55,6 кв. м та земельна ділянка площею 0,1040 га є спільним сумісним майном подружжя, право власності на яке в рівних частках має кожний із подружжя.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 19 квітня 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2012 року було розірвано.

02 липня 2002 року ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу придбала дерев'яний житловий будинок житловою площею 55,6 кв. м з надвірними спорудами (літня кухня, літня кухня-прибудова, погрібник, погріб під погрібником, оглядова яма, вбиральня, огорожа, доріжка), що знаходиться по АДРЕСА_1 (а. с. 15, т. 1).

30 жовтня 2003 року ОСОБА_4 на підставі рішення 3 сесії 24 скликання Горенської сільської ради від 17 вересня 2002 року було видано державний акт на право приватної власності на землю серії Р2 № 389154 на земельну ділянку площею 0,1040 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, на якій розташований спірний будинок (а. с. 16, т. 1).

Рішенням виконкому Горенської сільської ради від 30 вересня 2005 року № 119/12 ОСОБА_4 надано дозвіл на виконання до житлового будинку добудови розміром 10,00x10,50 м та добудови розміром 4,20x4,20 м з надбудовою другого поверху, в результаті чого житлова площа по будинку буде складати 101,9 кв. м, загальна - 238,9 кв. м, а також дозвіл на проведення капітального ремонту даного житлового будинку з внутрішнім переплануванням при умові зміцнення несучої здатності будинку (підсилення фундаменту) (а. с. 18, т. 1).

Відповідно до технічного паспорта на спірний житловий будинок від 17 липня 2012 року загальна площа житлового будинку становить 229,9 кв. м, житлова - 106,4 кв. м, кількість житлових кімнат - 7 (а. с. 179-182, т. 1).

Із декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої ІДАБК у Київській області 06 серпня 2012 року за № КС6, вбачається, що реконструкцію індивідуального житлового будинку здійснено на замовлення ОСОБА_4, а будівельний паспорт НОМЕР_1 було видано відділом містобудування та архітектури Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області 15 травня 2012 року. Дата початку будівництва - червень 2012 року, дата закінчення будівництва - липень 2012 року. Об'єкт є закінченим будівництвом та готовим до експлуатації (а. с. 172-177, т. 1).

Обґрунтовуючи підстави зустрічного позову та заперечуючи проти позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 посилалась на те, що спірний житловий будинок не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки хоч і був придбаний у період шлюбу з відповідачем, але він був повністю реконструйований та перепланований за її особисті кошти, вона самостійно завершила його реконструкцію після розірвання шлюбу, а земельна ділянка, яка набута у власність у порядку приватизації, є її особистою приватною власністю згідно з п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Майно, придбане за рахунок коштів одного з подружжя, є його особистою приватною власністю.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у період шлюбу придбали житловий будинок з надвірними спорудами житловою площею 55,6 кв. м. Внаслідок проведення реконструкції та перепланувань житлова площа вказаного будинку станом на липень 2012 року становить 106,4 кв. м.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» новозбудовані об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Виходячи зі змісту ч. ч. 1 та 2 ст. 331 ЦК України, ч. 1 ст. 182 ЦК України та п. 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, право власності на новостворене нерухоме майно виникає в особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає.

Вирішуючи спір в частині визнання права власності та поділу житлового будинку, на порушення приписів ст. 303 ЦПК України, не визначившись із характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню, апеляційний суд не з'ясував, чи існує в натурі будинок, який було придбано у 2002 році, коли було фактично розпочато реконструкцію спірного будинку, хто із сторін брав участь у цій реконструкції та за рахунок яких коштів проводились будівельні роботи.

Крім того, судом не перевірено, яка частина будинку чи будинок повністю були реконструйовані та чи було введено його в експлуатацію після завершення будівельних робіт та якими доказами це підтверджується.

Визначаючи право сторін на Ѕ частини спірного будинку за кожним, апеляційний суд у той же час не визначив вартість спірного будинку на момент початку та завершення реконструкції, та не перевірив, чи виникло в ОСОБА_3, якщо так, то на яку саме частину будинку, право власності.

Крім того, суд не дав оцінки декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованій ІДАБК у Київській області 06 серпня 2012 року за № КС6, у якій, зокрема зазначено про те, що реконструкцію будинку почато в червні 2012 року, а закінчено в липні 2012 року.

Від з'ясування вказаних обставин залежить правильність вирішення спору по суті, оскільки за відсутності державної реєстрації цього будинку як об'єкта нерухомості та введення його в експлуатацію ОСОБА_3, за умови доведеності своїх вимог, вправі порушити питання про відшкодування на його користь відповідної частки вартості будівельних матеріалів, які були використані при перебудові цього будинку у період шлюбу.

Крім того, виділяючи у власність ОСОБА_3 Ѕ частини спірної земельної ділянки, апеляційний суд не звернув уваги на те, що зазначена ділянка площею 0,1040 га передана ОСОБА_4 у власність внаслідок безоплатної приватизації. При цьому апеляційний суд не визначив правовий режим ділянки, не врахував, що правові наслідки вирішення спору щодо спірної ділянки залежно від того, чи є ця ділянка спільною сумісною власністю чи право на неї виникло внаслідок переходу права власності за цивільно-правовими угодами, - різні. Так, у разі визнання ділянки спільною сумісною власністю частки подружжя відповідно до ст. 70 СК України є рівними. У той же час, у разі переходу права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами до особи, яка набула таке право відповідно до ст. 120 ЗК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані, у розмірах встановлених договором, а якщо договором це не було визначено, то до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Порушення судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: Т. П. Дербенцева

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко