Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/1139/15 Головуючий у 1 інстанції: Світлицька В.М.
Суддя-доповідач: Боєва В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

Суддів Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі: Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення.

Позивачі зазначали, що їм на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 16.04.2013 року державним нотаріусом П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори Кисельовою В.В. належить по 1/8 частині квартири АДРЕСА_1 загальною площею 51,21 кв. м., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 2491582.

Співвласниками квартири є ОСОБА_5, якій належить 1/8 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 16.04.2013 року державним нотаріусом П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори Кисельовою В.В. та ОСОБА_2. якій належить 1/2 частини квартири на підставі свідоцтва №533 про право власності на житло, виданого Жовтневою районною адміністрацією Запорізької міської ради 06.05.1999 року, зареєстрованого в ОП 3МБТІ 20.05.1999 року в реєстровій книзі № 190 за № 35074 та 1/8 частина квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 16.04.2013 року державним нотаріусом П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори Кисельовою В.В. В зазначеній квартирі фактично мешкає лише відповідач ОСОБА_2

Відповідачі перешкоджають у здійсненні права власності позивачам, у зв'язку з чим позивачі звертались до органів міліції. За результатами перевірки дільничним інспектором встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 двері ніхто не відчиняє.

Посилаючись на зазначені обставини, просили усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом вселення їх у зазначену квартиру, а також стягнути з відповідачів судовий збір.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2014 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_3, ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_3, ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 121,80 грн. з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 121,80 грн. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, також просила призначити судово-будівельну експертизу.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга має бути відхилена з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої інстанції вірно посилався на положення статей 316, 317, 319 ЦК України, якими встановлені поняття, зміст, здійснення права власності; на статтю 321 цього Кодексу - щодо непорушності права власності. Також суд застосував приписи статей 355, 358, 391 ЦК України, якими встановлено поняття і види права спільної власності; визначено підстави і порядок здійснення права спільної часткової власності та способи захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння.

Задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4, суд виходив з того, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності, проте, доведено, що відповідачі чинять перешкоди позивачам, взагалі не пускають їх до спірної квартири, а відтак позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення до цієї квартири, є обґрунтованими та доведеними.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, належним чином оціненим доказам, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Частиною 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Основний довід апеляційної скарги полягає в тому, що суд першої інстанції не врахував, що відповідачам належить більша частка квартири, разом це складає 3/4 частини квартири, а позивачам (удвох) належить лише 1/4 частина спірної квартири. Квартира двокімнатна, кімнати розміром 10, 8 кв. м. та 17,2 кв. м., тобто, відповідачам неможливо надати в користування будь-яку кімнату, оскільки відсутня кімната такої площі, яка б відповідала розміру їх частки у спільній частковій власності.

Такий довід апеляційної скарги не спростовує висновків суду першої інстанції, а лише відображає позицію відповідачів, висловлену в ході розгляду справи і не доводять порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права.

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної часткової власності в таких частках:

позивачу ОСОБА_3 - 1/8 частина квартири;

позивачу ОСОБА_4 - 1/8 частина квартири;

відповідачу ОСОБА_5 - 1/8 частина квартири;

відповідачу ОСОБА_2 - 5/8 частин квартири (а. с. 8-11).

Квартира двокімнатна, загальною площею 51,21 кв. м; житловою площею 28, 0 кв. м. Кімнати роздільні, площею 10,78 кв. м. та 17,2 кв. м. (а. с. 11-12).

Також судом встановлено і не заперечується сторонами, що позивач ОСОБА_3, відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_2 є рідними сестрами, а ОСОБА_4 - їх рідний брат. Вони не можуть мирним шляхом вирішити питання щодо розподілу квартири, яка перебуває у спільній сумісній власності сторін.

Згідно частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом частини 3 цієї статті усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За змістом статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частинами 1, 2 статті 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частин 1, 3 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

З огляду на положення статей 319, 321, 355, 358 ЦК України спірною квартирою мають право володіти і користуватися як позивачі так й відповідачі, проте, як було встановлено при розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанції, відповідачі не бажають пускати до квартири співвласників квартири - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, тобто, чинять їм перешкоди у користування квартирою.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Оскільки позивачами не заявлявся позов стосовно визначення порядку користування квартирою, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користування власністю шляхом їх вселення до спірної квартири, яка перебуває у спільній частковій власності позивачів та відповідачів.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 стосуються того, що судом не взято до уваги, що позивачами проводилася експертна оцінка квартири та судом не досліджувалося питання щодо можливості сплати грошової компенсації відповідачам,.

Проте, такі доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження при апеляційному розгляді.

Так, в засіданні суду апеляційної інстанції відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_2, підтримавши апеляційну скаргу ОСОБА_2, пояснили, що дійсно не пускають позивачів до спірної квартири, не бажають вирішувати миром спір між сторонами і вважають, що неможливо вселяти до цієї квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки останнім кожному належить по 1/8 частині квартири, відповідної їх частці кімнати в квартирі не має.

Будь-яких позовів до ОСОБА_3, ОСОБА_4 з метою вирішення спірного питання з інших правових підстав відповідачі не подавали.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, відтак апеляційна скарга має бути відхилена з залишенням без змін оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: