Справа № 450/612/15 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/4927/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Фейір К.О.,

з участю: позивача ОСОБА_2,

представника відповідача - Павляк А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживача, визнання неукладеним та нікчемним договорів купівлі-продажу прав вимоги, визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, стягнення коштів,-

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом (а.с.1-9, 40-41), в якому просив: визнати договір купівлі-продажу прав вимоги, укладений 25.05.2012 року між публічним акціонерним товариством (далі-ПАТ) «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», в частині передачі первісним кредитором ПАТ «Сведбанк» на користь нового кредитора - ПАТ «ДельтаБанк» права вимоги за кредитним договором №1301/0607/71-192 від 13.06.2007 року, який був укладений між ОСОБА_2 та акціонерним комерційним банком (далі-АКБ) «ТАС-Комерцбанк», - неукладеним, а в частині передачі права вимоги за договором іпотеки квартири АДРЕСА_1, укладеним між ОСОБА_2 та АКБ «ТАС-Комерцбанк» в забезпечення зобов»язань за вказаним кредитним договором, - нікчемним, та визнати зазначені вище кредитний та іпотечний договори недійсними, і, як наслідок недійсності правочинів, - стягнути з ПАТ «ДельтаБанк» у його користь кошти в сумі 7137 доларів США, як різницю між сумою коштів, які він сплатив на повернення кредиту (43137 доларів США), і сумою коштів, які він отримав за кредитним договором (36000 доларів США).

Позивач вважає, що договір купівлі-продажу права вимоги в частині відступлення права вимоги за кредитним договором є неукладеним, оскільки додаток №1, в якому міститься перелік кредитних договорів, за якими відбулось відступлення права вимоги від первісного кредитора до нового, і який є невід»ємною частиною договору, не був посвідчений нотаріально, що, на думку позивача, підтверджується відсутністю посвідчувального напису нотаріуса на витягу з цього Додатку, який надав йому відповідач для підтвердження заміни кредитора в зобов»язанні, а частину договору купівлі-продажу прав вимоги, яка стосується передачі майнового права вимоги за договором іпотеки, позивач вважає нікчемною, оскільки в силу закону такий договір повинен бути нотаріально посвідчений.

Недійсність кредитного договору позивач обґрунтовує тим, що в порушення вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», первісний кредитор не надав йому, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна надаватись перед укладенням договору. Крім того, вважає, що оспорюваний кредитний договір, в порушення вимог ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», містить дискримінаційні відносно позивача (споживача) правила зміни процентної ставки, а саме: право кредитодавця в односторонньому порядку змінювати, в тому числі, збільшувати процентну ставку за користування кредитними ресурсами без згоди позичальника. Несправедливими та дискримінаційними умовами кредитного договору позивач вважає й положення договору щодо письмового повідомлення про дострокове повернення кредиту. Крім цього, вказує, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов»язань споживача за кожним платіжним періодом тощо.

У зв»язку з недійсністю основного зобов»язання позивач просив визнати недійсним і договір іпотеки.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.05.2015 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач, просить його скасувати з підстав неповного з»ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не врахував наведених ним доводів в обґрунтування заявлених вимог, не зробив жодної правової позиції щодо наведених ним підстав для визнання неукладеним та нікчемним договору купівлі-продажу права вимоги, не перевірив усіх доказів, не пересвідчився в тому, що Додаток №1 до даного договору дійсно не посвідчувався нотаріально, безпідставно відмовивши у задоволенні клопотання про витребування від відповідача оригіналу цього договору для огляду в судовому засіданні та належним чином завірених його копій, а також всіх матеріалів кредитної справи. На думку, апелянта, надані відповідачем копії витягів з договору та додатку, якими обмежився суд, жодним чином не спростовують наведених ним підстав для визнання договору неукладеним та нікчемним у вказаних в позовній заяві частинах.

Не погоджується апелянт й з висновком суду про відсутність правових підстав для визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, вважає його таким, що не відповідає нормам матеріального права, які суд повинен був застосувати до спірних правовідносин.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13.06.2007 року між позивачем ОСОБА_2 (позичальником) та АКБ «ТАС-Комерцбанк» (кредитодавцем), правонаступником якого став ПАТ «Сведбанк», було укладено кредитний договір №1301/0607/71-192, за умовами якого банк надав позивачеві кредит (в іноземній валюті) в розмірі 36000 доларів США для придбання квартири, які позичальник зобов»язаний повернути в строк до 12.06.2032 року зі сплатою 9,5% річних за користування кредитом (а.с.10).

В забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором, 13.06.2007 року між тими ж сторонами було укладено договір іпотеки нерухомого майна, за умовами якого в іпотеку банку передано належну позивачеві на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а.с.13).

25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» відступив ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за вказаним вище кредитним договором (а.с.24, 25, 28, 29).

У відповідності до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків.

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч.4 ст.203 ЦК).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК).

У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, наведеними вище нормами частини першої та четвертої статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК).

Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із ст.ст. 210 та 640 ЦК України, не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації, а також договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до роз»яснень Пленуму Верховного Суду України в постанові №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі-Постанова) (п.5), суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Відповідно до ст.ст.215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом, а тому суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятись лише вимоги, передбачені главою 83 книги п»ятої ЦК (п.8 Постанови).

Таким чином, з урахуванням наведених вище норм матеріального права та роз»яснень, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність заявленої позивачем вимоги про визнання договору купівлі-продажу прав вимоги неукладеним в частині щодо передачі новому кредитору ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним договором, боржником за яким є позивач, оскільки така вимога не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів особи, які визначені статтею 16 ЦК України.

У відповідності до ч.1 ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов»язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов»язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Спосіб захисту права боржника в такому випадку визначений статтею 1082 ЦК України, згідно з якою, боржник зобов»язаний здійснити платіж фактору (новому кредитору) за умови, що він одержав від клієнта (первісного кредитора) або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора (нового кредитора) надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов»язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові (первісному кредитору) на виконання свого обов»язку перед ним, а отже, у такому випадку боржник має право не здійснювати платежі новому кредитору, заперечуючи в такий спосіб його право на вимогу, до підтвердження такого права належними доказами.

У зв»язку із наведеним, безпідставною є також вимога позивача про визнання нікчемним частини вказаного договору факторингу про передачу права вимоги за договором іпотеки, укладеним між позивачем та первісним кредитором, оскільки, як було зазначено вище, така вимога не може бути задоволена, а вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору, а цього з доводів позивача не вбачається і ним не було доведено.

Фактично позивач звернувся до суду з вимогою про визнання договору факторингу частково неукладеним і частково нікчемним з тих підстав, що новий кредитор (фактор) не надав йому на підтвердження факту переходу права вимоги від первісного кредитора до нового нотаріально посвідченого витягу з Додатку №1 в частині відступлення права вимоги до нього, як до боржника за кредитним договором, укладеним з первісним кредитором (клієнтом), та нотаріально посвідченого договору щодо купівлі-продажу права вимоги за договором іпотеки. Однак, як було вже зазначено вище, це не може бути підставою для задоволення вимог позивача, оскільки законом визначено інший спосіб захисту порушеного права боржника у такому випадку.

Окрім того, позивач не вказав, у чому полягає порушення його права цим договором, стороною якого він не був, оскільки законом (ст.ст. 516, 1080 ЦК України), а умовами кредитного договору іншого не передбачено, визначено, що заміна кредитора у зобов»язанні здійснюється без згоди боржника, і договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом (первісним кредитором) та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження, а це означає, що такий договір укладається незалежно від волевиявлення боржника, відступлення/набуття права вимоги до якого становить предмет договору.

Більше того, як правильно зауважив суд першої інстанції, позивач на виконання своїх кредитних зобов»язань вносив платежі по поверненню кредиту вже новому кредитору (фактору), яким є ПАТ «Дельта Банк».

Погоджується колегія також і з висновком суду першої інстанції про недоведеність вимог позивача в частині визнання недійсними кредитного, як основного, та іпотечного, як похідного від нього, договорів, оскільки, проаналізувавши положення кредитного договору, який позивач виконує вже протягом тривалого часу, не встановлено підстав для висновку про порушення оспорюваним кредитним договором прав позивача, як споживача, на які він посилається в обґрунтування своєї вимоги.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, фактичні обставини справи, давши належну оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, під час розгляду справи не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.