АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1710/15
Справа № 642/8032/14-ц Головуючий І-ої інстанції: Пашнєв В.Г.
Категорія: сімейні Доповідач: Коростійова В.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Коростійової В.І.,

суддів: - Гуцал Л.В., Крилової Т.Г.,

за участю секретаря - Бойко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 15 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно, набуте під час шлюбу, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна та визнання права власності,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно, набуте під час шлюбу.

В обгрунтування позову посилалась на те, що з 24 червня 2000 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 18 квітня 2014 року шлюб розірвано.

Під час шлюбу вони набули майно: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1; загальною площею 53,3 кв.м., житловою - 33,4 кв.м.; металевий контейнер, розташований за адресою: АДРЕСА_5, вартістю 4000 грн.; гараж, розташований за адресою: АДРЕСА_6 вартістю 10945 грн.

Посилаючись на вказані обставини , просила визнати за нею право власності на ? частину зазначеного майна, як такого, що набуте під час шлюбу.

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про поділ майна та визнання права власності.

В обґрунтування позову посилався на те, що він, як військовослужбовець, отримав квартиру АДРЕСА_7, яку одноособово приватизував у 2003 році.

2 вересня 2005 року він продав вказану квартиру за 152500 грн.

Вказана квартира була його особистою власністю, оскільки не була набута за спільні кошти подружжя, а передана йому у власність особисто на підставі Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

ОСОБА_4 особисто на себе і доньку приватизувала квартиру АДРЕСА_4, загальною площею 70 кв.м., по АДРЕСА_4, яка знаходилась у користуванні сім'ї, і яка у поділ спільного майна подружжя не включена.

9 вересня 2005 року на виручені від продажу вказаної квартири гроші він придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 161600 грн. При цьому доклав 9100 грн., які були спільною сумісною власністю подружжя.

Таким чином його частка у спірній квартирі складає 157050 грн. або 97,2%, а частка ОСОБА_4 - 4550 грн, або 2,8%.

Посилаючись на вказані обставини, просив визнати за ним право власності на 100% трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та зобов'язати його сплатити на користь ОСОБА_4 вартість 2,8% вказаної квартири у сумі 4550 грн.; визнати за ним право власності на ? частину металевого контейнера вартістю 4000 грн. та ? частину гаража вартістю 10945 грн., розташованих за адресами: АДРЕСА_5 та АДРЕСА_8 - відповідно.

У судовому засіданні сторони визнали позовні вимоги один до одного лише у частині поділу металевого контейнера та гаража. Позовні вимоги щодо визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 заявлені один до одного сторони не визнали.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 15 січня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Постановлено визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частину майна, набутого з ОСОБА_3 під час шлюбу, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 53,3 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1; металевий контейнер розміром 2,5 х 3,0 х 2,4 м., та гараж, розташовані за адресою: АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 - відповідно. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору у сумі 1667,22 грн. Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна та визнання права власності залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просе рішення суду першої інстанції у частині визнання за ОСОБА_4 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким його зустрічні позовні вимоги задовольнити, визнати за ним право власності на 10о% квартири АДРЕСА_1, зобов'язати його сплатити на користь ОСОБА_4 вартість 2,8% вказаної квартири, що складає 4550 грн.

При цьому посилається на: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального і процесуального права.

В іншій частині рішення суду першої інстанції ОСОБА_3 не оскаржує.

ОСОБА_4 рішення суду першої інстанції не оскаржила. Подала письмові заперечення на апеляційну скаргу, вважала її безпідставною, а рішення суду - законним і обґрунтованим.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції у частині визнання права власності за ОСОБА_4 на ? частину квартири АДРЕСА_1 - зміні з підстав, передбачених п.п. 2, 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням у цій частині нового рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 червня 2000 року.

Від шлюбу мають доньку 2000 року народження.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 18 квітня 2014 року шлюб між подружжям ОСОБА_4 розірвано (а.с.13).

9 вересня 2005 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу ОСОБА_3 придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка 9 березня 2005 року зареєстрована у комунальному підприємстві "Харківське міське бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_3 Купівлю-продаж квартири здійснено за 161600 грн. (а.с.8-9).

Задовольняючи позов ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, суд першої інстанції вважав довединим, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, як така, що набута у період шлюбу, а тому належить їм по ? частин кожному. При цьому суд вважав, що ОСОБА_3 не надав доказів того, що квартира є його особистою власністю.

Проте повністю погодитися з таким висновком не можна.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

У Постанові від 02 жовтня 2013 року (справа № № 6-79 цс 13) Верховний Суд України зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Матеріалами справи встановлено, що під час шлюбу подружжя мало у користуванні дві квартири.

44/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_4, загальною площею 51,6 кв.м., яку на підставі Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизували тільки ОСОБА_4 та спільна донька сторін - ОСОБА_6 (а.с.184).

Вказана квартира в поділ спільного сумісного майна подружжя не включена.

Квартиру АДРЕСА_7 на підставі Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизував ОСОБА_3 (а.с.60-61).

Цей факт підтверджує і сама ОСОБА_4

Відповідно до ст.3 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація здійснюється шляхом безоплатної приватизації квартир громадян, які в них зареєстровані і мешкають.

Таким чином, за змістом Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", ч.1 ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю, який діяв на час приватизації ОСОБА_3 вказаної квартири, приватизовані квартири не набувались за рахунок спільної праці і спільних коштів подружжя, а передавались особам, які були зареєстровані і проживали у квартирах державного житлового фонду державою безоплатно.

Квартира набута особою на підставі приватизації, є особистою власністю особи, якій вона була передана державою відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду України".

Судом встановлено і визнається ОСОБА_4, що квартиру АДРЕСА_7 приватизував особисто ОСОБА_3, а відтак вказана квартира належала йому на праві особистої приватної власності.

Відповідно до ст.12 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою на свій розсуд, у тому числі і продати її.

Матеріалами справи встановлено, що за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу 2 вересня 2005 року ОСОБА_3 продав квартиру АДРЕСА_7 громадянці ОСОБА_7 Купівля-продаж вчинена за 152500 грн. (а.с.59).

Частину виручених від продажу квартири грошей ОСОБА_3 передав на лікування батька ОСОБА_4

Оскільки виручених від продажу квартири грошей не вистачало для придбання спірної квартири, 9 вересня 2005 року ОСОБА_3 взяв у ПАТ "Надра" кредит у сумі 10000 доларів США для придбання квартири (а.с.72-73).

В цей же день ОСОБА_3 придбав спірну квартиру АДРЕСА_1 за 161600 грн.

Отже, на момент придбання спірної квартири ОСОБА_3 мав 111100 грн., виручених від продажу 2 вересня 2005 року квартири АДРЕСА_7, яка була його особистою приватною власністю.

ОСОБА_4 не заперечувала, що ці кошти були вкладені у придбання спірної квартири. Проте безпідставно вважала, що ці кошти є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, у придбання спірної квартири були вкладені кредитні кошти, які були спільною сумісною власністю подружжя - 10000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 9 вересня 2005 року 5,05 грн. складало 50500 грн. (10000 х 5,05) .

Таким чином, частка ОСОБА_3 у придбанні спірної квартири складає 111100 грн. (кошти від продажу квартири, яка була його особистою приватною власністю) + 25250 грн. (1/2 частина спільних коштів подружжя, отриманих у кредит) = 136350 грн.

Частка ОСОБА_4 у придбанні спірної квартири складає 25250 грн.

В ідеальних частках: частка ОСОБА_4 складає 39/250

(161600 грн.-100% = 25250 грн. -Х; Х= 25250х100/161600=15,63=156/1000=39/250);

Частка ОСОБА_3 складає 211/250 (250-39=211).

З огляду на наведене, судова колегія вважає за необхідне рішення суду першої інстанції змінити та визнати за ОСОБА_4 право власності на 39/250, а за ОСОБА_3 - на 211/250 частин трикімнатної квартири АДРЕСА_1.

Питання про судові витрати судова колегія вирішує відповідно до вимог ст..88 ЦПК України.

В іншій частині рішення не оскаржувалось і судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Керуючись ч.1 ст.303, ст.304, п.3 ч.1 ст.307, п.п. 2, 3, 4 ч.1 ст.309, ст. 313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 15 січня 2015 року змінити.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 39/250, а за ОСОБА_3 - на 211/250 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 53,3 кв.м., житловою - 33,4 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору у сумі 243(двісті сорок три) гривні 60 копійок.

В іншій частині рішення не оскаржувалось і судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: