Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

17 грудня 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Дмитренко А. М. ,

при секретарі Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Білоцерківської міської ради Київської області про визначення розміру часток у спільній власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що відповідно до договору міни від 22.04.1993 року вони та померлий 09.04.2015 року ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1, позивачі є спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4, ОСОБА_1 дружина спадкодавця прийняла спадщину у визначеному законом порядку, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діти померлого не претендують на спадкове майно, але нотаріусом відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки в договорі міни немає чітко визначених часток кожного із співвласників. А тому позивачі просили суд визначити частки в спільній сумісній власності на вказану квартиру по 1/4 частині кожному із співвласників, а саме: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_4, який помер 09.04.2015 року.

В судовому засіданні позивачі підтримали позовні вимоги.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі, заяви щодо розгляду справи без участі представника відповідача до суду не надходило, а тому на підставі ст.ст. 224-226 ЦПК України суд вважав за можливе за згодою позивачів провести заочний розгляд даної справи без участі представника Білоцерківської міської ради.

Заслухавши пояснення позивачів, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, по справі встановлено, що 09.04.2015 року помер ОСОБА_4, з яким ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 28.08.1977 року, від шлюбу вони мають двох дорослих синів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що стверджується копіями свідоцтв про смерть, про укладення шлюбу, про народження дітей.

В судовому засіданні також встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняла його дружина ОСОБА_1, а сини спадкодавця ОСОБА_3 та ОСОБА_2, мати спадкодавця ОСОБА_5 у передбачений законом строк відмовилися від спадщини на користь ОСОБА_1.

Все наведене стверджується копією спадкової справи № 177/2015, яку було надано на запит суду.

За ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

За положеннями ст.1269 цього Кодексу спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника.

Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун.

За ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини /ч.1 ст.1273 ЦК України/.

В судовому засіданні встановлено, що до складу спадкового майна входить в т.ч. квартира АДРЕСА_2, право власності на яку було зареєстровано Білоцерківським МБТІ на імя спадкодавця на підставі договору міни від 22.04.1993 року, посвідченого державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 4-1930, що стверджується копією цього договору, на якому є реєстровий напис Білоцерківського МБТІ про реєстрацію права власності на дану квартиру 22.04.1993 року, реєстрова книга № 103, реєстр № 12252.

За ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Як розяснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися за правилами позовного провадження.

З матеріалів справи вбачається, що постановою державного нотаріуса Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 від 20.11.2015 року позивачу ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_3 через відсутність в договорі міни співвласників квартири, а також реєстрації у органах БТІ належних їм та померлому часток вказаної квартири.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору від 11.02.1993 року, який було посвідчено державним нотаріусом Ковровської державної нотаріальної контори Володимирської області, зареєстровано в реєстрі за № 1-623, у спільну власність ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передано Державним підприємством «Завод ім.Дегтярьова» квартиру № 204 в будинку № 7 у м. Ковров Володимирської області, право власності на яку було зареєстровано за всіма співвласниками в БТІ Ковровського міськвиконкому, що стверджується копією вказаного договору та копією довідки БТІ.

Отже, на дату укладення вказаного вище договору міни, право власності на квартиру, яка стала предметом обміну, було зареєстровано за позивачами та померлим 09.04.2015 року ОСОБА_4

Зі змісту договору міни вбачається, що ОСОБА_4 діяв від свого імені та від імені всіх інших співвласників, але реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_3 проведена в БТІ на імя тільки ОСОБА_4.

За положеннями ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Як вказано вище в рішенні, квартира у м. Коврові, яка була предметом обміну, належала позивачам та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності без визначення часток та була передана їм у власність на підставі Закону РРФСР «Про приватизацію житлового фонду в РРФСР».

За ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Отже, право власності на квартиру, яка була предметом обміну, набули позивачі та ОСОБА_4, при укладенні договору міни ОСОБА_4 діяв за згодою всіх співвласників, тобто, при обміні квартири, яка належала на праві спільної сумісної власності 4-м співвласникам, всі вони набули права власності на іншу квартиру, їх частки є рівними за приписами вищенаведених правових норм.

Керуючись ст.ст. 355, 369, 372, 1217, 1223, 1261, 1268, 1269, 1270, 1273, 1296 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визначити розмір часток у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, який помер 09 квітня 2015 року, по 1/4 частині за кожним із співвласників.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Заочне рішення може бути скасоване Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яку може бути подано до суду протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення воно може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Суддя ОСОБА_7