Справа № 161/5217/15-ц Провадження № 22-ц/773/1370/15 Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В.П.
Категорія: 50 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Лівандовської-Кочури Т. В., Стрільчука В.А.,

при секретарі - Лимарі Р.С.,

з участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені), інфляційних та 3 процентів річних за прострочення сплати аліментів, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі рішення суду з ОСОБА_3 підлягають стягненню аліменти на утримання їх дочки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка знаходиться на її утриманні, у розмірі 600 грн. щомісячно. Однак відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків, рішення суду належним чином не виконує, призначені аліменти на утримання дитини щомісячно не сплачує, внаслідок чого утворилася заборгованість по аліментах, яка станом на 01.04.2015 року становила 10398 грн. 00 коп. За таких обставин вона вважає, що має право на отримання від відповідача неустойки в розмірі 16026 грн. 00 коп., інфляційних в розмірі 20533,18 грн. та 3 % річних в розмірі 208,58 грн., за період з 19.09.2014 року по 06 квітня 2015 року, які просила стягнути з відповідача.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 липня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 16026 грн. пені за час прострочення сплати аліментів, в решті вимог відмовлено, а також вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із даним рішенням суду в частині стягнення з нього пені за час прострочення сплати аліментів, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні цієї частини вимог позивача відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, а позивач в суді заперечила апеляційну скаргу, пославшись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягнувши із відповідача 16026 грн. пені, суд першої інстанції виходив із норм ст. 196 СК України, яка передбачає право одержувача аліментів на таке стягнення у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, так як відповідачем такий обов'язок у встановлені судовим рішенням строки належним чином не виконується, а оскільки доказів відсутності його вини у простроченні сплати аліментів суду не надано, тому вважав вимоги щодо нарахування неустойки (пені) підставними.

Однак з таким висновком суду в частині визначення розміру стягнутої неустойки повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.06.2011 року призначено стягувати в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки в розмірі 600 грн. щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.01.2011 року, до повноліття дитини.

На виконання зазначеного рішення 30.06.2011 року видано виконавчий лист, на підставі якого відкрито виконавче провадження.

Так, як ОСОБА_3 допустив заборгованість по сплаті призначених йому щомісячних сум аліментів, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2014 року з нього стягнуто в користь позивача 6000 грн. пені за прострочення сплати аліментів за період з листопада 2013 року по серпень 2014 року. Однак, на час звернення позивачем до суду, заборгованість відповідача згідно довідки-розрахунку ВДВС Луцького МУЮ від 01.04.2015 року становить 10398 грн.

Як вбачається, з дослідженої в суді, уточненої довідки - розрахунку ВДВС Луцького МУЮ, за період з вересня 2014 року по квітень 2015 року ОСОБА_3 був зобов'язаний сплачувати по 600 грн. щомісячно, однак за вказані місяці проплати аліментів не здійснював, що підтверджено в суді представником відповідача та позивачкою, тому борг по сплаті аліментів станом на 26.05.2015 року становив 4901,22 грн. (а.с.46-47).

Досліджені судом докази вказують про обізнаність відповідача з обов'язком по сплаті аліментів, які не заперечував представник апелянта під час розгляду справи в суді.

Разом з тим, доказів на підтвердження поважних причин несплати аліментів за вказаний у позові період відповідачем суду не надано.

Як роз'яснено в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

Таким чином, під час розгляду справи суд повинен установити обставини, з якими закон пов'язує звільнення від відповідальності платника аліментів за їх прострочення або зменшення розміру неустойки.

Згідно з частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Зі змісту постанови Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі №6-94цс15, вбачається, що вирішуючи в конкретному випадку питання щодо усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верхового Суду України змінила свою правову позицію висвітлену рініше у постановах ВСУ від 11.09.2013 року (справа № 6-81цс13) та 01.10.2014 року (справа № 6-149цс14) щодо нарахування пені за час прострочення сплати аліментів.

За таких обставин, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування в даному випадку положень постанови Верхового Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-94цс15.

Отже, з урахуванням правової природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку, та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Як вбачається з розрахунку пені, який суд поклав в основу свого рішення, задовольнивши вимоги ОСОБА_1 та стягнувши нараховану нею суму пені за несплату аліментів у розмірі 16026 грн., в розрахунок включено період з листопада 2013 року по серпень 2015 року, за який вже пеня була стягнута рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2014 року, та нараховано суму пені, виходячи із сумарної кількості днів за весь період.

Згідно з ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, і вважає, що суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного розрахунку суми пені, в зв'язку з чим рішення підлягає зміні зі зменшенням розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Здійснюючи розрахунок розміру неустойки, суд апеляційної інстанції бере до уваги непогашені суми аліментів, відповідно до позовних вимог позивачки ОСОБА_1, за період починаючи з 19 вересня 2014 року по 06 квітня 2015 року включно:

- 600 грн. (сума заборгованості по аліментах за вересень 2014 року) х 1 % х 12 днів (кількість днів прострочки) = 72 грн. ;

- 600 грн. (сума заборгованості по аліментах за жовтень 2014 року) х 1 % х 31 день (кількість днів прострочки) = 186 грн.;

- 600 грн. (сума заборгованості по аліментах за листопад 2014 року) х 1 % х 30 днів (кількість днів прострочки) = 180 грн. ;

- 600 грн. (сума заборгованості по аліментах за грудень 2014 року) х 1 % х 31 день (кількість днів прострочки) = 186 грн. ;

- 600 грн. (сума заборгованості по аліментах за січень 2015 року) х 1 % х 31 днів (кількість днів прострочки) = 186 грн.;

- 600 грн. (сума заборгованості по аліментах за лютий 2015 року) х 1 % х 28 день (кількість днів прострочки) = 168 грн. ;

- 600 грн. (сума заборгованості по аліментах за березень 2015 року) х 1 % х 31 днів (кількість днів прострочки) = 186 грн.;

- 600 грн. (сума заборгованості по аліментах за квітень 2015 року) х 1 % х 6 днів (кількість днів прострочки) = 36 грн.,

а всього 1200 грн.

Отже, колегія суддів дійшла до висновку, що з відповідача слід стягнути пеню за прострочення сплати аліментів за період з 19.09.2014 р. по 06.04.2015 р. в розмірі 1200 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так як рішення суду відповідач оскаржує в частині задоволених позовних вимог, тому це рішення в іншій частині вимог апеляційним судом не перевіряється.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 липня 2015 року в частині стягнення неустойки (пені) за час прострочення сплати аліментів змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 1200 (одна тисяча двісті) гривень за період з 19.09.2014 року по 06.04.2015 року.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: