Провадження № 2/537/480/2015
Справа № 537/798/15-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.12.2015 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді Хіневич В.І., при секретарі Гавриш А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод», за участі третіх осіб: Профспілковий комітет первинної організації Профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод», Голова правління ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» ОСОБА_2 про визнання звільнення та наказу про звільнення незаконним поновлення на роботі, зобовязання до певних дій, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та морально шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача, згідно якого прохала суд винести рішення, яким визнати її звільнення та наказ голови правління ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» ОСОБА_2 про звільнення № 906-к від 16.01.2015 року незаконними, скасувавши запис про це в трудовій книжці; поновити її на роботі на посаді інженера-технолога ІІ категорії конструкторсько-технологічного бюро візків та вузлів рухомого складу відділу головного технолога ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» з дати звільнення, тобто з 27.01.2015 року; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням індексу інфляції станом на 20.02.015 року в сумі 2 221,44 грн. та моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі; судові витрати покласти на відповідача.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона працювала на посаді інженера-технолога ІІ категорії конструкторсько-технологічного бюро візків та вузлів рухомого складу відділу головного технолога в Публічному акціонерному товаристві «Кременчуцький сталеливарний завод». 27.01.2015 року відповідно до наказу №906-к від 16.01.2015 року її було звільнено у звязку зі скороченням штату працівників підприємства за п.1 ст. 40 КЗпП України. Дане звільнення вона вважає незаконним, оскільки, по-перше, не було враховане її переважне право на залишення на роботі, по-друге, роботодавцем не було їй запропоновано вакансії для переведення на іншу роботу, по-третє, не було згоди виборного органу. Так, з листопада 2014 року позивач є членом первинної організації профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод». Постановою профспілкового комітету від 11.11.2014 року № 1 відмовлено в узгодженні наказу по Публічному акціонерному товаристві «Кременчуцький сталеливарний завод» про проведення скорочення чисельності працівників згідно п.1 ст. 40 КЗпП України у кількості 2556 осіб в січні лютому 2015 року у звязку з порушенням адміністрацією порядку звільнення в ході проведення досудової санації. Адміністрація Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» не зверталася з обґрунтованим письмовим поданням в профспілковий комітет ПО ПМГУ з питанням щодо її звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП. У звязку з її незаконним звільненням, що призвело до порушенням її прав та завдання їй моральних страждань, вважає, що вона має право на відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням індексу інфляції та моральної шкоди.

В подальшому 09.06.2015 року позивач збільшила свої позовні вимоги, а саме: прохала суд винести рішення, яким визнати її звільнення та наказ голови правління ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» ОСОБА_2 № 906-к від 16.01.2015 року про звільнення незаконним, скасувати запис про це в її трудовій книжці; поновити її на роботі на посаді інженера-технолога ІІ категорії конструкторсько-технологічного бюро візків та вузлів рухомого складу відділу головного технолога ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» з дати звільнення, тобто з 27.01.2015 року; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на 09.06.2015 року в сумі 16448,11 грн., моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.; витрати на правову допомогу у сумі 1500 грн.; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі; судові витрати покласти на відповідача.

03.12.2015 року позивач знову збільшила свої вимоги, а саме: прохала суд винести рішення, яким визнати її звільнення та наказ голови правління ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» ОСОБА_2 № 906-к від 16.01.2015 року про звільнення незаконним, скасувати запис про це в її трудовій книжці; поновити її на роботі на посаді інженера-технолога ІІ категорії конструкторсько-технологічного бюро візків та вузлів рухомого складу відділу головного технолога ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» з дати звільнення, тобто з 27.01.2015 року; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на 03.12.2015 року в сумі 22 136,93 грн., моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.; витрати на правову допомогу у сумі 1500 грн.; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі; судові витрати покласти на відповідача.

В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги зі змінами, просила їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві.

Представник позивача адвокат за угодою ОСОБА_3 в судовому засіданні прохав позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, вказавши, що незважаючи на те, що в матеріалах справи є погодження профспілкового комітету про звільнення позивача, однак на час звільнення такого погодження не було, при цьому відповідачем при звільненні не було взято до уваги наявність у позивача переважного права на залишення на роботі, крім того відповідач звільняючи працівників в тому числі і позивача порушив умови колективного трудового договору, яким передбачено не допущення звільнення за скороченням більше 4 відсотків штату.

Представник відповідача за довіреністю - ОСОБА_4 заперечував проти позову, прохав суд відмовити в його задоволенні вказавши, що ОСОБА_1 була звільнена у відповідності до діючого трудового законодавства.

Представник третьої особи - профспілкового комітету первинної організації профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» ОСОБА_5 вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки адміністрація ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» до профспілкового комітету з поданням про звільнення працівників підприємства не зверталась, в тому числі і відносно ОСОБА_1 Також, відповідачем порушено умови колективного договору, згідно якого одночасно на підприємстві не може бути звільнено у звязку зі скороченням штату більш ніж 4 % працівників, а у даному випадку проведено звільнення практично половини працівників заводу. Вже після звільнення позивача, адміністрація підприємства звернулася до профспілкового комітету з поданням про погодження звільнення позивача і комітет надав таку згоду, виходячи з наявних матеріалів.

Третя особа - голова правління ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи належним чином був повідомлений.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показала, що працює у відділі кадрів підприємства на посаді в.о. начальника. Перед прийняттям рішення про звільнення позивача, представник відділу кадрів підприємства, прізвище, ім»я та по-батькові якого зараз сказати не може, поніс пакет документів, в тому числі акти з ознайомлення позивача про наявні вакансії, перелік вакансій, тощо до профспілкового комітету підприємства на погодження. Повернувшись, повідомила, що працівники профспілкового комітету, які перебували там, хто саме не повідомила, не прийняли в неї документів, хто конкретно не прийняв документів, не повідомила, а вона сама не запитувала. Після доповіді про це директору підприємства по кадрам, останній сказав створити комісію і скласти акт про те, що профспілковий комітет не прийняв відповідні документи. При цьому сказав, що повинні бути в комісії - представник юридичного відділу ОСОБА_4, відділу кадрів - Бойко та вона, як виконуючий обов»язки начальника відділу. Після цього, вони втрьох пішли до профспілкового комітету, хто перебував в приміщенні профспілкового комітету сказати не може, чи був хтось з керівників комітету сказати не може, так як не пам»ятає. Вона попрохала прийняти в неї документи, але їм відмовили. Хто їй відмовив вона не знає, вона сама не запитувала цю особу її прізвище, ім»я та по-батькові. Чи були це саме працівники профспілки сказати не може, ця особа їй не відома, хоча всіх членів комітету та секретаря профспілки вона знає особисто. Про те, що профспілковий комітет не прийняв в них документи на погодження доповідну керівництву вона не писала. Будь-які відомості в журналі вихідної кореспонденції відділу кадрів про направлення вказаних документів в профспілковий комітет не вносились. Після цього вона особисто склала у відділі кадрів відповідний акт про те, що профспілковий комітет не прийняв документи на погодження звільнення позивача. Як підписували акт члени комісії вона не пам»ятає. Чому акт не містить вихідного номеру, дати та інших необхідних реквізитів сказати не може.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показала, що працює головним бухгалтером профспілкового комітету на підприємстві. По суті показала, що подання на погодження зі звільнення позивача з адміністрації до комітету не надходило. Голова комітету постійно звертався до адміністрації з цього приводу, так як позивач зверталася до нього з цим питанням неодноразово. Стосовно того, що представник відділу кадрів приносив документи відносно позивача в комітет і в нього їх не прийняли, сказати нічого не може так як їй це не відомо. Вона постійно перебуває в приміщенні комітету або сама, або з головою та членами комітету. Випадків перебування сторонніх осіб в приміщенні профспілки, коли відсутній голова, вона чи секретар, не можливо. Вона знає в обличчя всіх працівників відділу кадрів, які відповідно знають її і ніколи комітет не відмовляв в прийнятті документів, в тому числі стосовно погодження на звільнення позивача. Документи на працівників підприємства, які були масово звільнені на початку року надійшли до комітету тільки 16.03.2015 року. Про те, що приходила комісія з приводу відмови в прийнятті документів стосовно позивача на погодження на звільнення чує вперше, ніяка комісія 26.12.2014 року в комітет для передачі документів стосовно позивача не приходила і ніхто їм не відмовляв в їх прийнятті.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показала, що працює секретарем профспілкової організації на підприємстві. По суті дала показання, аналогічні показанням свідка ОСОБА_9 і пояснила, що перебувала на робочому місці в комітеті 26.12.2014 року цілий день і ніяких документів на погодження на звільнення позивача з відділу кадрів до комітету не приносили, дані документи на звільнення позивача і інших працівників принесли 16.03.2015 року. Про те, що документи в той день не приймались комітетом буцім то двічі і приходила комісія, сказати нічого не може, про це чує вперше. Випадків відмови в прийнятті документів профспілковим комітетом ніколи не було.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, третьої особи та свідків, дослідивши матеріали справи та інші зібрані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно трудової книжки БТ-І № 4523057, на підставі наказу № 901-к від 18.11.1988 року позивача по переводу зараховано на посаду техніка-технолога техбюро металообробки до відділу головного технолога Кременчуцького сталеливарного заводу. Протягом 1989-2014 років позивача неодноразово було переведено на інші роботи. Наказом № 468-к від 27.06.2014 року позивача переведено на посаду інженера-технолога ІІ категорії конструкторсько-технологічного бюро візків та вузлів рухомого складу відділу головного технолога ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» про, що зроблено запис в трудовій книжці.

Згідно наказу голови правління ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» ОСОБА_2 від 16.01.2015 року № 906-к позивача - ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату робітників підприємства за п.1 ст.40 КЗпП України.

Даний наказ виданий на підставі наказу № 431 від 12.11.2014 року про скорочення штату на підприємстві, яким встановлено скорочення працівників підприємства з 13.01.2015 року по 16.02.2015 рік у відповідності з графіком проведення скорочення штату (додаток № 1 до протоколу № 46-2014) із штатного розкладу підрозділу безстрокові штатні одиниці в кількості 2556 одиниць.

Згідно витягу з протоколу від 04.11.2014 року звітно-виборної конференції первинної профспілкової організації ПАТ «Кременчуцького сталеливарного заводу» профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України, ОСОБА_5В обрано головою первинної профспілкової організації ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України на постійній основі.

Згідно постанови №1 від 11.11.2014 року виданої головою профкому ПМГУ ТАТ «Кременчуцького сталеливарного заводу» ОСОБА_5, профспілковий комітет відмовляє адміністрації ПАТ «КСЗ» в узгодженні наказу на скорочення чисельності працівників підприємства у кількості 2556 осіб та запропоновано правлінню, Наглядовій раді ПАТ «КСЗ», перенести дату ухвалення рішення про майбутнє скорочення чисельності та штату працівників до моменту затвердження плану досудової санації.

В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_1 є членом Профспілкового комітету первинної організації Профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод».

В судовому засіданні також встановлено, що позивач зверталась до голови правління ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» ОСОБА_2 з приводу незаконного звільнення та наявності у неї переважного права на залишення на роботі при скороченні штату, на що отримала відповідь про відсутність підстав для перегляду питання про її скорочення.

Відповідно актів від 29.12.2014 року та від 05.01.2015 року вбачається, що позивачу начебто пропонувались вакантні посади, згідно переліку вакансій станом на 29.12.2014 року та 05.01.2015 року, але на актах зазначено, що перелік вакансій не надавався.

Згідно повідомлень за підписом в.о. начальника відділу кадрів ОСОБА_10 вакансії на ПАО «КСЗ» станом на 29.12.2014 року та 05.01.2015 року були відсутні.

Пунктом 1 ст.40 КЗпП України, передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, серед інших і за п.1 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Разом з тим, законом встановлюються певні засади здійснення такого звільнення та гарантії для вивільнюваних працівників. Так статтею 42 КЗпП України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Визначено перелік осіб, яким надається перевага при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.

Згідно додатку № 11 до наказу № 431 від 12.11.2014 року про скорочення штатних одиниць заводоуправління у відділі головного технолога ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на дільниці конструкторсько-технологічного бюро візків та вузлів рухомого складу підлягало до скорочення з 27.01.2015 року наступні посади: одна одиниця інженера-конструктора І категорії, дві одиниці інженера-технолога ІІ категорії, три одиниці інженера-технолога І категорії.

Таким чином до скорочення підлягали не просто інженери - технологи, а інженери-технологи з чітко визначеними категоріями, а саме з ІІ категорією.

В судовому засіданні встановлено, що інженером-технологом хто мав ІІ категорію у відділі головного технолога ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на дільниці конструкторсько-технологічного бюро візків та вузлів рухомого складу на час звільнення були ОСОБА_1 та ОСОБА_11, при цьому ОСОБА_1 мала меншу кваліфікацію та продуктивність праці так, як мала набагато менший стаж роботи порівняно з ОСОБА_11.

Таким чином посилання позивача на порушення відповідачем ст. 42 КЗпП України є безпідставними. Згідно повідомлення голови профкому ПМГУ ОСОБА_5 від 27.01.2015 року за вих. № 4 профспілковим комітетом ПО ПМГУ ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» питання щодо звільнення позивача за п.1 ст. 40 КЗпП України не розглядалося у звязку з відсутністю подання від адміністрації ПАТ «КСЗ» на звільнення ОСОБА_1 в порядку ст. 43 КЗпП України.

Згідно показань свідка ОСОБА_10 остання вказала, що перед направленням документів в профспілку на погодження зі звільненням позивача вони не вносили дані в журнал вихідної кореспонденції відділу кадрів, хто саме з працівників відділу кадрів перший раз передавав документи сказати не може, хто саме з профспілки відмовився приймати документи вона не з»ясовувала, при цьому, не спілкувалася з цього приводу з головою чи секретарем профспілки. Комісійно другий раз ходили в профспілковий комітет, однак не зрозуміло на якій підставі і з приводу чого комісія була створена, коли були відсутні будь які відомості (акти, доповідні, тощо) про відмову в прийнятті профспілковим комітетом і якою саме відповідальною особою в прийнятті документів, тощо. При цьому, комісія повторно прибула в профспілковий комітет, де, незрозуміло які особи, невстановлені членами комісії, що перебували в приміщенні комітету без присутності його керівників чи секретаря, повторно відмовили в прийнятті вказаних документів, при тому, що члени комісії знають в обличчя всіх керівників комітету. Згідно показань голови профспілки, бухгалтера та секретаря, вони постійно перебувають в приміщенні і за їх відсутності інші особи не можуть там вільно знаходитись.. В той же час, за їх показаннями вони вперше чують, що буцім - то комітету направлялись документи, в прийнятті яких невідомими особами комітету було відмовлено, як відмовлено повторно і комісії під керівництвом в.о. начальника відділу кадрів, про що складався акт, тощо. Профспілка не ставилась до відома про направлення на їх адресу документів стосовно позивача, при тому, що випадків відмови в прийнятті документів ніколи не було, документи приймаються завжди і не було жодного випадку відмови в їх прийнятті та розгляду по суті.

Таким чином, в судовому засіданні з показань свідків та пояснень третьої особи - голови профспілкового комітету ОСОБА_5 встановлено та підтверджено листом голови профспілкового комітету ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» від 27.01.2015 року, що питання щодо звільнення позивача за п.1 ст. 40 КЗпП України не розглядалося, у звязку з відсутністю подання від адміністрації ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на звільнення ОСОБА_1 в порядку ст. 43 КЗпП України, хоча позивач є членом вказаного профспілкового комітету.

Статтею 252 КЗпП України встановлено гарантії для працівників підприємств, установ, організацій, обраних до профспілкових органів, а саме ч.1, ч.2, ч.3 визначено, що: «Працівникам підприємств, установ, організацій, обраним до складу виборних профспілкових органів, гарантуються можливості для здійснення їх повноважень. Звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок) ».

Вказані гарантії позивача, як члена профспілкового комітету ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод», при звільненні у звязку зі скороченням штатів, порушені відповідачем.

За змістом ч.3 ст.492 КЗпП України вбачається, що у разі наявності на підприємстві, де проводиться звільнення працівників у зв'язку із скороченням штату, іншої роботи - роботодавець зобов'язаний запропонувати працівникові, який звільняється, цю роботу. З обставин справи вбачається, що ОСОБА_1 начебто запропоновували вакантні посади згідно переліку вакансій, але такий перелік наявних вакантних посад позивачу не надавався, що також підтверджено в судовому засіданні.

При цьому, згідно повідомлення в.о. начальника відділу кадрів ОСОБА_12 вакантних посад з 27.11.2014 року по 27.01.2015 року на ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» не було.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, що позивачу запропоновували інші вакансії.

Представник відповідача заявив у судовому засіданні про звернення адміністрації ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» до профспілкової організації підприємства з поданням про погодження звільнення працівників в тому числі і ОСОБА_1, однак профком ПМГУ відмовився їх отримувати в звязку з чим працівниками відділу кадрів та юридичного відділу було складено акт від 26.12.2014 року. При цьому вказав, що все ж таки усі подання були вручені та по них були призначені дати розгляду про які працівники були повідомлені в тому числі і ОСОБА_1. Однак відсутність обґрунтованої відповіді профкому на подання має сприйматись як пропуск встановленого строку на розгляд подання про надання згоди на звільнення і як наслідок, оцінюватись, як надання згоди на звільнення.

Під час розгляду справи судом, згідно витягу з протоколу № 27 засідання профспілкового комітету ПМГУ ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» від 30.06.2015 року, на засіданні було одноголосно надано згоду на звільнення 21.01.2015 року інженера-технолога ІІ категорії конструкторсько-технологічного бюро візків та вузлів рухомого складу відділу головного технолога ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» ОСОБА_1 згідно ст. 40 п.1 КЗпП України. Пропонувати адміністрації підприємства працевлаштувати ОСОБА_1 згідно вакансій які є в наявності на 30.06.2015 року.

Вказане знову ж таки свідчить, що на момент звільнення відповідачем не було дотримано положень ст. 43 КЗпП України оскільки не було отримано попередньої згоди Профспілкового комітету первинної організації Профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на звільнення ОСОБА_1.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання звільнення позивача та наказу голови правління ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» ОСОБА_2 №906-к від 16.01.2015 року про її звільнення і скасування запису про це в трудовій книжці, підлягають задоволенню.

Відповідно до частин 1, 2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до абз.3 п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, встановленими абз.3 п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Правова позиція щодо порядку обрахування середнього заробітну, яка є обовязковою для судів, міститься у Постанові Верховного Суду України у справі від 23.01.2012 року № 6-87 цс.

Згідно довідок про середню заробітну плату від 15.01.2015 року, та від 09.06.2015 року, виданих ПАТ «Кременчуцьким сталеливарним заводом», (а.с. 11, а.с.200) останні два місяці перед звільненням (листопад-грудень 2014 року) позивач отримала 2564,61 грн. та 2595,06 грн., з яких середньомісячний заробіток ОСОБА_1 складає 2579,83 грн. ((2564,61 + 2595,06) : 2), а середньоденний 119,99 грн. ((2564,61 + 2595,06) : (20+23)) грн.

За період звільнення з 27.01.2015 року по 03.12.2015 року включно, пройшло 213 робочих дні (січень 3, лютий 20, березень - 22, квітень 22, травень 21, червень 22, липень 23, серпень 21, вересень 22, жовтень 22, листопад - 21, грудень - 3, з яких виключаються 9 днів на які припадали святкові дні та релігійні свята).

Таким чином, за цей період стягненню на користь позивача підлягають 25 557,87 грн. (213*119,99).

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_1 необхідно задовольнити.

Так, згідно ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України та постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 р. № 4 відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації нормального життя.

Умовами та підставами відшкодування працівникові моральної шкоди роботодавцем є: 1) факт порушення роботодавцем законних прав працівника; у цьому разі законним правом визнається будь-яке суб'єктивне право працівника, що виникло на підставі закону, підзаконного акта, угоди, трудового договору, іншої угоди, укладеної між роботодавцем і його працівником як сторонами трудових відносин; 2) працівникові завдано моральних страждань, або він втратив нормальні життєві зв'язки, або в нього виникла потреба докласти додаткових зусиль для організації свого життя; 3) причинний зв'язок між другою та першою умовами, тобто моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або виникнення потреби в працівника докласти додаткових зусиль для організації свого життя спричинені внаслідок порушення роботодавцем законних прав працівника.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - «...Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб».

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач, яка є вдовою, має на утримані непрацездатну матір - ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка потребує її допомоги та сина ОСОБА_14 який є студентом денної форми навчання Кременчуцького національного університету ім.. ОСОБА_15 та також потребує матеріальної підтримки.

Згідно наявного в матеріалах справи посвідчення позивач нагороджена знаком ветерана Кременчуцького сталеливарного заводу згідно наказу № 476 від 04.09.2002 року.

З наданих позивачем доказів, можливо зробити висновок про те, що заробіток позивача являвся єдиним джерелом доходів її сімї і незаконне звільнення позивача викликало у неї глибокі душевні страждання, пов'язані з змінами типу життя, необхідністю пошуку джерела доходу для утримання сімї, втратою нормального життєвого зв'язку з трудовим колективом, друзями, необхідністю займатися судовим захистом своїх порушених прав. Позивач відала багато років праці даному підприємстві у даному колективі, а на даний час у зв'язку з незаконним звільненням змушена повністю змінити усталений роками спосіб життя, позбавлена можливості матеріально утримувати свою сім'ю, тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог у частині відшкодування моральної шкоди у сумі 7 500 гривень.

Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи положення ч.3 ст. 6, п.1 ч.1 ст. 5, ч.2 ст. 4 ЗУ «По судовий збір» в редакції чинній на момент звернення до суду, з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір у сумі 574 грн. 17 коп.

Крім того відповідно до полоть ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення витрати на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, ст. 43 Конституції України ст. 23, 280, 1167 ЦК України, ст.ст. 36, 40, 42, 43, 231, 232, 235, 236, 237-1 КЗпП України, п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати звільнення ОСОБА_1 та наказ голови правління ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» ОСОБА_2 №906-к від 16.01.2015 року про звільнення ОСОБА_1 - незаконними.

Скасувати запис в трудовій книжці ОСОБА_1 про її звільнення на підставі наказу голови правління ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» ОСОБА_2 №906-к від 16.01.2015 року.

Поновити на роботі ОСОБА_1 на посаді інженера-технолога ІІ категорії конструкторсько-технологічного бюро візків та вузлів рухомого складу відділу головного технолога ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» з 27.01.2015 року, тобто з дати її звільнення.

Стягнути з ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.01.2015 року по 03.12.2015 року у сумі 25 557,87 грн. (двадцять пять тисяч пятсот пятдесят сім грн.. вісімдесят сім коп..)

Стягнути з ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 7 500 грн. (сім тисяч пятсот).

Стягнути з ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 1500 грн. (одна тисяч пятсот).

Стягнути з ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на користь держави судовий збір у сумі 574 грн. 17 коп.

Рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 допустити до негайного виконання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.І. Хіневич

Повний текст рішення виготовлено 18.12.2015 р.