Провадження № 22-ц/780/2568/15 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 20 18.05.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

18 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С., Березовенко Р.В.,

при секретарі - Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області, ОСОБА_5 про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання укладеним договору купівлі - продажу квартири та поділ квартири, як майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 15 жовтня 1996 року по 23 жовтня 2012 року вона перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу, 14 червня 2006 року вони за спільні кошти придбали у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1. Оформленням документів на придбання квартири та безпосереднім укладанням угоди на придбання квартири займався ОСОБА_2 Позивач зазначала, що у травні 2013 року під час розгляду справи за її позовом до ОСОБА_2 про вселення та встановлення порядку користування квартирою, вона дізналася, що 14 червня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений договір дарування. Проте фактично між вказаним сторонами було укладено договір купівлі-продажу квартири і покупцем сплачені грошові кошти продавцю. Тобто правочин вчинений ОСОБА_2 для приховування іншого правочину - договору купівлі-продажу, тому він є удаваним правочином. Такими діями відповідач порушив її право щодо спільної сумісної власності подружжя на квартиру, яка набута сторонами під шлюбу.

З урахуванням наведеного позивач просила визнати договір дарування квартири, укладений 14 червня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, який посвідчений нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Магдич Т.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1- 3057 таким, що в дійсності є договором купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 та поділити спільне майно подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 частину даної квартири.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано договір дарування квартири від 14 червня 2006 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, який посвідчений нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Магдич Т.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1- 3057 таким, що в дійсності являється договором купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1.

Поділено спільне майно подружжя та визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину вказаної вище квартири.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи позов та визнаючи договір дарування квартири удаваним, суд першої інстанції виходив із того, що при його укладенні обидві сторони договору діяли свідомо, їхні дії були направлені на досягнення інших правових наслідків та приховували іншу волю учасників угоди, оскільки фактично між ними була досягнута домовленість про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Оскільки квартира була придбана в період шлюбу, то вона є спільним майном подружжя. Тому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для поділу квартири, визнавши за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину даної квартири.

Однак з такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись з таких підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 15 жовтня 1996 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2012 року було розірвано (а.с.5, 6).

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

По справі встановлено, що 14 червня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування квартири, згідно з яким ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Магдич Т.І. та зареєстровано в реєстрі за № 1-3057 (а.с. 6).

Згідно з пунктом 7 договору дарування ОСОБА_5 та ОСОБА_2 підтвердили, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину.

Згідно з ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснино, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Таким чином, оскільки відповідно до ч.1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Для визнання договору дарування удаваним суду слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо, приховуючи, що між ними укладено договір купівлі-продажу, а їх дії були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається , як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2, укладаючи договір дарування, діяли свідомо, приховуючи, що між ними укладено договір купівлі-продажу та їх дії при цьому були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі і таких доказів позивач відповідно до ст.ст.57, 60 ЦПК України суду не надала.

Крім того, на відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним. Проте матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в рахунок продажу квартири.

При цьому, посилання позивача та суду першої інстанції на показання свідка - ОСОБА_7 про те, що позивач і відповідач мали намір укласти договір купівлі-продажу квартири, за яку заплатили 65000 доларів США, у силу вимог ст. 59 ЦПК України є недопустимими доказами, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна потребує письмової форми. У зв'язку з цим відповідно до положень ч. 1 ст. 218 ЦК Українирішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків. Водночас, колегія суддів враховує, що наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Таким чином, оскільки позивач у суді не довела обставин, на які посилалась як на обґрунтування позовних вимог, то у суду першої інстанції не було законних підстав для застосування приписів ст.235 ЦК України, та відповідно, задоволення позову.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 позовні вимоги про поділ квартири, як спільного майна подружжя, пов'язувала із задоволенням її позовних вимог про визнання договору дарування удаваним правочином, для задоволення яких відсутні правові підстави, то позовні вимоги про поділ квартири, як спільного майна подружжя також не підлягають до задоволення.

При вирішенні спору суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.213-214 ЦПК України на вказані вище вимоги закону та обставини справи належної уваги не звернув, у рішенні суду не навів жодного беззапереченого та достовірного доказу на підтвердження укладення відповідачами удаваного правочину та їх обопільного умислу на ці дії, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в позові ОСОБА_3 з наведених вище підстав.

Згідно з ч.1 і ч.5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі 1 827 грн. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і в позові ОСОБА_3 відмовляє повністю, тому з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 827 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області, ОСОБА_5 про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання укладеним договору купівлі - продажу квартири та поділ квартири, як майна подружжя - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 827 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді