Справа № 308/7180/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Дергачової Н.В., при секретарі судового засідання Меркуловій Ю.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді позовну заяву ОСОБА_1 до першого відповідача - ОСОБА_2, другого відповідача - ОСОБА_3 та третього відповідача ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсним довіреності та визнання недійсним договору купівлі-продажу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до першого відповідача - ОСОБА_2, другого відповідача - ОСОБА_3 та третього відповідача ОСОБА_4 за якою просить суд:

- визнати будинковолодіння № 17 по вул. Сливовій в м. Ужгороді таким, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2;

- визнати недійсним правочин, а саме: довіреність від 18.10.2010 посвідчену приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровану в реєстрі за № 3298, за якою ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_4 на продаж житлового будинку за №17 по вул.Сливовій в м. Ужгороді з моменту його вчинення, тобто з 18.10.2010 року;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 17 жовтня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстровим № 4446 про продаж житлового будинку №17 по вул. Сливовій в м. Ужгороді, розташований на земельній ділянці площею 0,0460 га за кадастровим номером :52:004:0080 з моменту його укладення, тобто з 17 жовтня 2011 року.

В обґрунтування позову позивач зазначив наступне.

04 жовтня 1980 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано Новоселицькою сільською радою Мукачівського району. Дана обставина підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ФМ № 383514 від 04.10.1980.

Згідно договору дарування від 14 січня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за № 43, ОСОБА_2 отримала у дар від ОСОБА_7 житловий будинок №17 по вул. Сливовій в м. Ужгороді разом з надвірними будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці площею 450 кв.м. та складається з будинку під літ. «А», побудований з цегли, складається з чотирьох кімнат загальною площею 202,5 кв.м., житловою площею-70,5 кв.м з надвірними будівлями та спорудами: літ «Б» - сарай та огорожа, вартістю 66 169 гривень.

Враховуючи, що за час перебування у шлюбі особисте майно ОСОБА_2, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в м. Ужгороді по вул. Сливовій, 17, збільшилося у своїй вартості за рахунок побудови позивачем двоповерхової літньої кухні з 66 169 гривень до 262 303 гривень, тобто у чотири рази, що є істотним збільшенням, позивач вважає, що вказане будинковолодіння є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку ст. 62 СК України.

Враховуючи, що вказаний будинок, за рахунок обставин, викладених в першій частині позову, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, позивач вважає, що його дружина ОСОБА_2 не мала права одноособово уповноважувати третю особу на вчинення дій по відчуженню спільного майна: посвідчувати довіреність на відчуження майна, на підставі якої укладати договір купівлі-продажу.

Своєї згоди на уповноваження ОСОБА_4 на відчуження будинковолодіння позивач не надавав, про намір дружини відчужити будинок не знав, а відтак довіреність від 18.10.2010, якою ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_4 на відчуження майна, а також укладений на підставі такої довіреності договір купівлі-продажу від 17.10.2011 підлягають визнанню недійсними, оскільки порушують права позивача як співвласника.

З урахуванням викладеного та у відповідності до ст. ст. 57,62, 65 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 202-204, 215, 216, 236, 369 ЦК України, 114, 118-120 ЦПК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Другий відповідач ОСОБА_3 подала суду письмові заперечення від 14.09.2015 року за яким просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви в повному обсязі, з підстав викладених у цих запереченнях.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Пізніше подав до суду заяву за якою просить суд завершити розгляд справи за його відсутності.

Перший відповідач ОСОБА_2 поз0ов визнала повністю, просила його задовольнити, справу розглянути за її відсутності.

Другий відповідач позов не визнала, просила суд відмовити у його задоволенні, справу розглянути за її відсутності.

Третій відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не прибула, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи була судом належним чином повідомлена. ОСОБА_3 яких заяв до суду не надавала.

Оскільки сторони та їх представники не прибули у судове засідання, судом у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані докази в їх сукупності, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 жовтня 1980 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений шлюб, який зареєстровано Новоселицькою сільською радою народних депутатів Мукачівського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 10 та видане свідоцтво про укладення шлюбу серії І-ФМ № 383514 від 04.10.1980 року.

Згідно договору дарування від 14 січня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за № 43, ОСОБА_2 отримала у дар від ОСОБА_7 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці площею 450 кв.м. та складається з будинку під літ. «А», побудований з цегли, складається з чотирьох кімнат загальною площею 202,5 кв.м., житловою площею - 70,1 кв.м з надвірними будівлями та спорудами: літ «Б» - сарай та огорожа, вартістю 66 169 гривень, що знаходиться в м. Ужгороді по вулиці Сливовій, буд. 17.

Зазначений договір був зареєстрований у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.04.2007 року № 14272202.

У відповідності до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 462293 від 12 січня 2009 року ОСОБА_2 також є власником земельної ділянки площею 0,0460 га, яка розташована за адресою: м. Ужгород вул. Сливова, 17 на підставі рішення ІV сесії V скликання за № 531 Ужгородської міської ради від 23.11.2007 року. Цільове призначення (використання) земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд.

На підставі довіреності від 18.10.2010, посвідченої приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованої в реєстрі за № 3298, ОСОБА_2, уповноважила ОСОБА_4 продати за ціною та на відомих їй умовах належний їй на праві приватної власності житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані по вул. Сливовій,17 в м. Ужгороді.

В подальшому, 17.10.2011 року на підставі вказаної довіреності, ОСОБА_4 від імені ОСОБА_2 відчужила ОСОБА_3 житловий будинок із земельною ділянкою, які розташовані в м. Ужгороді, вул. Сливова,17, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованим в реєстрі за № 4446. Вартість проданого будинку згідно цієї угоди становить 437 843 грн., вартість проданої земельної ділянки становить 29 656,20 грн.

При цьому відповідно до п. 2 цього договору відчужуваний житловий будинок під літ. «А» (цегла), складається з чотирьох кімнат житловою площею - 70,1 кв.м., загальна площа будинку становить 202,50 кв.м., літ «Б» - літня кухня (раніше був сарай та огорожа), 1-4 огорожа, 1- тротуар, розташований на земельній ділянці площею 0,0460га, з кадастровим номером :52:004:0080.

В судовому засіданні 27.11.2015 року судом, за клопотанням представника позивача, було допитано у якості свідка першого відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженку ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, не працює, та зазначила що позивач є її чоловіком, а другий і третій відповідачі просто знайомими. По суті позовних вимог пояснила, що на початку 2004 року вона отримала у дар будинок у м. Ужгороді, по вул. Сливова,17. Після того вони робили ремонт разом із чоловіком, всередині будинку: міняли двері, а не ззовні. Зробили плитку, комунікації підвели: газ і воду, забори поміняли, виклали плитку, бордюри зробили від огорода, від двора. Поміняли кришу на металочерепицю як над будинком, так і над літньою кухнею та зробили штукатурку. Переробили літню кухню. Все це вони робили за кошти чоловіка, який працював у Кредитній спілці «Ужгород» керівником. Однак доказів купівлі продажу будівельних матеріалів вона не має. У сараї вони зробили перегородки, поміняли скло, плиту поклали, переобладнали на літню кухню. При цьому сарай не поміняв свій зовнішній вигляд. Вода на кухні підведена, проте на дороблена. Фотографій не має на підтвердження проведених робіт.

Як вбачається з рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.03.2015 року у справі № 308/13025/13-ц за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, ТОВ «Наш Добробут» про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом зняття з реєстрації, виселення та зобовязання до вчинення дій та зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя сторона на стороні відповідача: ОСОБА_10 про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 17 жовтня 2011 року та договору позики від 18 жовтня 2010 року.

ОСОБА_2 в зустрічній позовній заяві просить визнати договір купівлі-продажу недійсним від 17.10.2011 р. з підстав ненадання згоди її чоловіком на відчуження майна, оскільки вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_11 та згоди її чоловіка на продаж будинку відсутня.

Дане твердження ОСОБА_2 не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки ОСОБА_2 отримала будинок по вул. Сливовій, №17, що у м. Ужгороді на підставі договору дарування, а отже, даний будинок не є спільною сумісною власність подружжя.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

А тому виходячи з положень ст. 57 СК України згода ОСОБА_1 на продаж майна, а саме будинку по вул. Сливовій, № 17, що у м. Ужгороді, що належав ОСОБА_2 на підставі договору даруванні не була потрібна.

Як зазначено у ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оскільки спірний договір купівлі продажу був укладений між сторонами 17.10.2011 року, до спірних правовідносин слід застосовувати норми Сімейного кодексу України в редакції станом на дату укладення цього договору.

Відповідно до ст. 61 Сімейного кодексу України, на яку посилається позивач в обґрунтування позову, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом

права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право

на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Проте, відповідно до ст. 57 СК України визначений перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. А саме зазначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору

дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Як зазначено у п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним.

Слід зазначити, що відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Судом встановлено, що згідно договору дарування від 14 січня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за № 43, ОСОБА_2 отримала у дар від ОСОБА_7 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці площею 450 кв.м. та складається з будинку під літ. «А», побудований з цегли, складається з чотирьох кімнат загальною площею 202,5 кв.м., житловою площею - 70,1 кв.м з надвірними будівлями та спорудами: літ «Б» - сарай та огорожа, вартістю 66 169 гривень, що знаходиться в м. Ужгороді по вулиці Сливовій, буд. 17. Зазначений договір був зареєстрований у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.04.2007 року № 14272202.

Дійсно, відповідно до договору дарування від 14 січня 2004 року, ОСОБА_2 отримала у дар житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці площею 450 кв.м. та складається з будинку під літ. «А», побудований з цегли, складається з чотирьох кімнат загальною площею 202,5 кв.м., житловою площею - 70,1 кв.м з надвірними будівлями та спорудами: літ «Б» - сарай та огорожа, вартістю 66 169 гривень.

А відповідно до договору купівлі продажу від 17.10.2011 року відчужуваний житловий будинок під літ. «А» (цегла), складається з чотирьох кімнат житловою площею - 70,1 кв.м., загальна площа будинку становить 202,50 кв.м., літ «Б» - літня кухня (раніше був сарай та огорожа), 1-4 огорожа, 1- тротуар, розташований на земельній ділянці площею 0,0460га, з кадастровим номером :52:004:0080.

Тобто є певні розбіжності у переліку надвірних будівель та споруд, проте позивачем належними та допустимими доказами не доведено суду, що зазначені зміни відбулися за спільні кошти подружжя. Показання першого відповідача у якості свідка не спростовують наведене, оскільки не підтверджуються жодними документальними доказами, крім того цей свідок є зацікавленою особою.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що цей житловий будинок є особистою приватною власністю дружини ОСОБА_2, тому згода позивача на укладення договору купівлі продажу цього будинку та земельної ділянки не була потрібна, відтак відсутні підстави для визнання довіреності на його укладення та цього договору недійсними.

Питання ж щодо визнання земельної ділянки, на якій розташований цей житловий будинок спільною сумісною власністю, позивачем не ставилося, тому судом не вирішується.

Надані суду договір позики від 18.10.2010 та договір іпотеки від 28.10.2010 року, укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, які були підставою для видачі довіреності ОСОБА_2 на імя ОСОБА_4 на купівлю продаж зазначеного будинку не визнавалися недійсними у встановленому законом порядку, тому не можуть ставитися під сумнів судом.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України витрати із сплати судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 61, 65 СК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212-215, 294 ЦПК України,суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до першого відповідача - ОСОБА_2, другого відповідача - ОСОБА_3 та третього відповідача ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсним довіреності та визнання недійсним договору купівлі-продажу, - відмовити.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України витрати із сплати судового збору покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Н.В Дергачова