Справа № 0907/2-7201/2011
Провадження № 22-ц/779/1780/2015
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Меленко О.Є.

суддів Васильковського В.М., Девляшевського В.А.

секретаря Мельник О.В.

з участю: позивача ОСОБА_2 ( в режимі відеоконференції),

його представника - ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4- ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_7, ПАТ «Фідобанк», Івано-Франківського ОБТІ про визнання договору дарування недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, визнання дій ПАТ «Ерсте Банк» та нотаріуса неправомірними, стягнення солідарно з відповідачів ОСОБА_4, та ОСОБА_6 грошових коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 14 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_7, ПАТ «Фідобанк», Івано-Франківського ОБТІ про визнання договору дарування недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, визнання дій ПАТ «Ерсте Банк» та нотаріуса неправомірними, стягнення солідарно з відповідачів ОСОБА_4, та ОСОБА_6 грошових коштів відмовлено.

На дане рішення суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, та порушення норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що спірний договір дарування було укладено ним поза його волею на користь відповідачів - посадових осіб банку: ОСОБА_4, та ОСОБА_6, які навязали свою волю через умисне створення хибного уявлення про предмет договору, сам правочин та його елементи. На момент укладення договору дарування, приміщення, які були предметом договору перебували під обтяженням за іпотечним договором. Жодних доказів про наявність повноважень для укладення договору дарування при наявному обтяженні предмета договору, відповідачами не було надано. Крім того, будучи іпотекодержателем, банк не надавав згоди на вчинення правочину.

З цих підстав, рішення суду першої інстанції, апелянт просив скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції) та його представник ОСОБА_3 вимоги апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_4- ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги не визнав. Рішення суду вважає законним та обгрунтованим.

ОСОБА_6 та його представник, приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_7, представники ПАТ «Фідобанк», Івано-Франківського ОБТІ, будучи належно повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не з'явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апелянта ОСОБА_2, представників позивача та відповідача ОСОБА_4, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 25.06.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, ОСОБА_6 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування торгово-офісних приміщень по вул. Г. Мазепи, 5-7 в м. Івано-Франківську, площею 83,5 кв.м. (а.с. 7-8).

Судом першої інстанції, також вірно встановлено, що в п. 5 вказаного договору дарування зазначено, що ОСОБА_2 засвідчує, що нерухоме майно, яке передається в дар не обтяжені жодним чином, не заставлені, в спорі чи під арештом не перебувають, претензій третіх осіб на нього немає. Відсутність обтяжень щодо цього майна підтверджується витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, що виданий приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 25/06/2008 р. №19352276 (а.с.88-89).

Відповідно до п.44 розділу І, глави ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року N 20/5 та чинної на момент укладення та посвідчення договору дарування, нотаріусом одержано згоду ОСОБА_8 (дружини позивача) на укладення її чоловіком - ОСОБА_2 договору дарування торгово-офісних приміщень.

Звертаючись до суду з цим позовом у 2011 році, ОСОБА_2 вказував на удаваність вчинено правочину,зокрема приховання укладеного договору купівлі-продажу між сторонами. В подальшому, надаючи письмові пояснення суду, позивач вказував вже на укладення договору під впливом обману та вчинення щодо нього відповідачами шахрайства.

Про це позивач та його представник зазначали також і в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Стосовно первинних вимог та обґрунтування позову ОСОБА_2 слід зазначити, що відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У п. 25 постанови Пленуму від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Верховний Суд України роз'яснив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Відповідно до ч.1. ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього кодексу.

Разом з тим, з пунктів 8, 9, 10 договору дарування вбачається, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов укладення правочину, відповідає їх волевиявленню, не є удаваним та не приховує іншого правочину, та спрямований на реальне настання наслідків, як обумовлені договором.

Однак як встановлено судом, та не заперечується матеріалами справи дії позивача ОСОБА_2 навпаки були спрямовані на встановлення тих цивільно-правових відносин, які передбачені укладеним правочином, та настання відповідних правових наслідків передбачених чинним законодавством для договору дарування.

Виходячи з вимог ст. ст.10, 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім того, враховуючи вищезазначені вимоги ст. 60 ЦПК та виходячи з принципу змагальності незалежно від того, доводить відповідач відсутність фактів підстави позову чи ні, загальне правило розподілу доказових обов'язків залишається незмінним, і тягар доказування не переходить від однієї сторони до іншої, і підставу позову повинен довести саме позивач.

Жодних доказів ні в суді першої інстанції, ні в засіданні Апеляційного суду, які б вказували на приховання сторонами правочину ОСОБА_2 не надав.

Посилання ОСОБА_2 на те, що в рахунок часткової оплати за придбане нерухоме майно, ОСОБА_4 йому у власність було передано автомобіль «Лексус», який сторони згідно домовленості оцінили у 50 тисяч долар США, на увагу не заслуговують.

Так, у матеріалах справи дійсно є документи, де обєктом правочину значиться згаданий позивачем автомобіль. Однак транспортний засіб на належав ОСОБА_9 і у власність ОСОБА_2 він не передавався. Власником автомобіля значився гр. ОСОБА_10, а гр.гр. ОСОБА_9 та ОСОБА_2 були лише особами, яких власник уповноважив відповідними довіреностями ( з правом передоручення) на укладення правочинів, повязаних з експлуатацією та розпорядженням транспортним засобом ( т. 1 а.с. 63-73).

Викладені у скарзі доводи апелянта про залишення судом без уваги обставин незаконності вказаного рішення суду правильність висновків суду щодо безпідставності та недоведеності заявлених ним вимог про удаваність правочину цього рішення не спростовують, а фактично зводяться до повторного їх обґрунтування і одностороннього тлумачення регулюючого спірні правовідносини законодавства лише на свою користь.

Що стосується змінених станом на 2014 рік ОСОБА_2 позовних вимог та акценту на тому, що майно було відчужено за відсутності на це згоди банку-іпотекодержателя, то слід зазначити, що згідно з витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, що виданий приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 25/06/2008 р. №19352276 (а.с.88-89), на час укладення угоди спірне майно - торгово-офісні приміщення по вул. Г. Мазепи, 5-7 в м. Івано-Франківську, площею 83,5 кв.м., обтяжені не були.

Більше того, вважаючи, що спірні приміщення були незаконно виведені з-під застави посадовими особами банку ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (вони ж відповідачі у справі), ОСОБА_2 звертався до правоохоронних органів , якими проведено досудове розслідування. За його результатами - 29 листопада 2014 року слідчим відділом Івано-Франківського УМВС винесено постанову про закриття кримінального провадження у звязку з встановленням відсутності в діяннях ОСОБА_4 та ОСОБА_6 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 190, ч. 5 с. 191, ч. 2 ст. 192 КК України.

В процесі досудового розслідування, зокрема було встановлено, що нежитлові приміщення за адресою вул. Г. Мазепи, 5-7 в м. Івано-Франківську, площею 83,5 кв.м., були виведені з-під іпотеки звязку із заміною предмета іпотеки за клопотанням самого ОСОБА_2 на квартиру по вул.. Чорновола, 129/2.

Крім цього, протягом усього часу з дня укладення оспорюваної угоди, ні ВАТ «Ерстебанк», ні його правонаступник ПУАТ «Фідобанк» жодних претензій з приводу приміщень за адресою вул. Г. Мазепи, 5-7 в м. Івано-Франківську, площею 83,5 кв.м. не заявляли, оскільки кредит ОСОБА_2 погашено, а матеріали кредитної справи передані в архів.

За змістом ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення судом першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не вбачається .

Керуючись ст.ст.218,307, 308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 14 травня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий О.Є. Меленко

Судді: В.М. Васильковський

ОСОБА_11