Справа № 352/1891/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1123/2015
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Вакарук В.М., Бойчука І.В.

секретаря Драганчук У.М.

з участю представника апелянта ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2014 року задоволено позов ОСОБА_4. Вирішено витребувати з незаконного володіння ОСОБА_5 та визнати за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок загальною площею 47,7 кв.м, житловою площею 23,3 кв.м, огорожа 11,9 кв.м, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Тисменицький район, АДРЕСА_1, та земельну ділянку площею 0,0156 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Тисменицький район, АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням цього ж суду від 25 листопада 2014 року вирішено питання судових витрат.

ОСОБА_6 на вказане рішення подала апеляційну скаргу в порядку ст. 292 ЦПК України, як особа, яка не брала участі у справі, однак суд вирішив питання щодо її прав та обов'язків.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує, що на розгляді Тисменицького районного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції Івано-Франківської області про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно, провадження у якій відкрито ухвалою від 16.04.2014 року. Незважаючи на це ОСОБА_4 подала новий позов з тих самих підстав. В порушення п. 4 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд першої інстанції не залишив даний позов без розгляду, а вирішив спір по суті та ухвалив оскаржуване рішення.

На думку апелянта, суд не взяв до уваги положення ст.ст. 15, 16 ЦК України, за змістом яких особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Однак в даному випадку відповідач повністю визнавав позовні вимоги, а тому незрозуміло в чому полягав спір та чи правомірно суд ухвалив оскаржуване рішення.

Крім того, апелянт зазначає, що спірне майно, на яке претендує позивач, отримано відповідачем відповідно до укладених 20.07.2012 року та 31.07.2013 року цивільно-правових угод, сторонами яких є вона, ОСОБА_7 та ОСОБА_5. У зв'язку з тим, що рішення по даній справі може вплинути на її майнові права та обов'язки, то суд повинен був залучити її до участі в даній справі.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити ухвалу, якою позовну заяву ОСОБА_4 залишити без розгляду.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник позивача доводи апеляційної скарги не визнала, посилаючись на обґрунтованість висновків суду, просила в задоволенні скарги відмовити.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з'явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положення ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування домоволодіння від 01.03.2008 року ОСОБА_4 стала власником домоволодіння АДРЕСА_2 (а.с. 4).

Для обслуговування даного домоволодіння ОСОБА_4 виділено земельну ділянку площею 0,3168 га, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю від 29.11.2002 року (а.с. 24).

15.05.2012 року Івано-Франківською філією ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» проведені прилюдні торги з примусової реалізації належного позивачу домоволодіння та земельної ділянки, які були предметом іпотеки. Даний факт підтверджується рішенням Тисменицького районного суду від 18.07.2013 року у справі №0915/2631/12 за позовом ОСОБА_4 до ВДВС Тисменицького РУЮ, ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», ОСОБА_7, треті особи ПАТ «Ощадбанк», ОСОБА_8 про визнання недійсними прилюдних торгів з реалізації арештованого майна, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.09.2013 року (а.с. 25-30).

З копії свідоцтва №991 від 22.05.2012 року, виданого державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної ОСОБА_9, та копії витягу про державну реєстрацію прав від 29.05.2012 року вбачається, що право власності на житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, розташовані по АДРЕСА_2 набула ОСОБА_7 (а.с. 39, 40).

Рішенням виконавчого комітету Чукалівської сільської ради від 10.07.2012 року на підставі заяви ОСОБА_7 проведено поділ житлового будинку АДРЕСА_2, виділено зі складу домоволодіння №НОМЕР_3 житловий будинок НОМЕР_4 та залишено в складі домоволодіння житловий будинок №НОМЕР_3 (а.с. 42).

На підставі заяви ОСОБА_7 від 25.06.2012 року з земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2, виділено земельну ділянку площею 0,0156 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1 та земельну ділянку площею 0,0182 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_2.

Згідно договору дарування житлового будинку від 20.07.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №422, ОСОБА_7 подарувала житловий будинок АДРЕСА_2 в с. Чукалівка ОСОБА_6 (а.с. 43).

Відповідно до договору дарування земельних ділянок від 20.07.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №424, ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_6 земельні ділянки площею 0,0338 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастрові номери НОМЕР_2 та НОМЕР_1 (а.с. 45).

За даними довідки виконавчого комітету Чукалівської сільської ради №0511 від 19.07.2013 року та висновку Івано-Франківського ОБТІ №03155 від 22.07.2013 року належний ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_2 поділено на два окремих будинки: №НОМЕР_3 загальною площею 59,4 кв.м та НОМЕР_5 загальною площею 47,7 кв.м (а.с. 46, 47).

Відповідно до договору дарування житлового будинку від 31.07.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №348, ОСОБА_6 подарувала житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_5 (а.с. 48).

Згідно договору дарування земельної ділянки від 31.07.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №349, ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,0155 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1 (а.с. 51).

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_5 набув у власність житловий будинок НОМЕР_5 та земельну ділянку, які були виділені в окреме нерухоме майно в результаті поділу попередніми власниками ОСОБА_7 та ОСОБА_6 житлового будинку та земельної ділянки, що по АДРЕСА_2.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки рішенням Тисменицького районного суду від 18.07.2013 року, у справі №0915/2631/12, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.09.2013 року, визнано недійсними прилюдні торги, проведені Івано-Франківською філією приватного підприємства Спеціалізоване підприємство «Юстиція» щодо примусової реалізації домоволодіння та земельної ділянки АДРЕСА_1, то придбання реалізованого на підставі незаконних прилюдних торгів майна не породжує законного права власності на спірне майно чи виділені з такого майна окремі частини у всіх набувачів, включаючи відповідача ОСОБА_5 Тому позовні вимоги ОСОБА_4 про витребування майна та визнання права власності є законними та підлягають задоволенню.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином.

Відповідно до рішення Тисменицького районного суду від 18.07.2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.09.2013 року, правочин щодо реалізації спірного майна визнано недійсним (а.с. 25-38).

Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України, відповідно до ч. 1 якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 Постанови №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

За наведених обставин позивач правильно обрала спосіб захисту її порушеного права та правильно визначила відповідача за її позовними вимогами, а тому доводи апелянта, що вона помилково не залучена до участі в справі, так як вирішення даного спору впливає на її права та обов'язки, бо вона є однією з сторін укладених 20.07.2012 року та 31.07.2013 року цивільно-правових угод щодо спірного майна, сторонами яких є остання, ОСОБА_7 та ОСОБА_5, не заслуговують на увагу.

Безпідставним є посилання апелянта на порушення судом п. 4 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, відповідно до якої суд мав би залишити без розгляду наведений позов у зв'язку з перебуванням в цьому ж суді на розгляді спору між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, у якому вона за ухвалою суду залучена до участі в справі в якості співвідповідача. Оскільки вказаний спір уже вирішений, то у випадку наявності такого ж спору в суді, наведена обставина стане підставою для закриття провадження в аналогічній справі, яка ще не вирішена, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про відсутність спору між сторонами, що підтверджується визнанням відповідачем позову.

Статтею 11 ЦПК України встановлено диспозитивність цивільного судочинства, з аналізу якої слідує, що диспозитивність характеризує процесуальне становище не лише позивача, але й інших осіб, які беруть участь у справі. Так, відповідач самостійно вирішує визнавати позов чи заперечувати проти нього, чи подавати зустрічний позов. В разі визнання позову відповідачем суд зобов'язаний встановити, чи таке визнання не суперечить закону, чи не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, а якщо визнання позову здійснюється законним представником особи, суд з'ясовує, чи не суперечать дії представника інтересам особи, яку він представляє. У випадку відсутності зазначених застережень суд ухвалює рішення про задоволення позову.

В силу дії ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає встановленим судом обставинам і визначеним відповідно до них правовідносинам, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального судом не встановлено.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 308 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_6 слід відхилити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Вакарук В.М.

Бойчук І.В.