АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Заводян К.І., Савчук М.В.

секретаря Вівчарик Н.В.

з участю представника апелянта ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 12 березня 2012 року,

встановила:

ОСОБА_3 у січні 2012 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності.

Зазначала, що уклала з ОСОБА_4 договір позики 20 вересня 2005 року, за яким передала ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 300000 грн., а останній зобов»язався повернути грошові кошти в строк до 20 вересня 2010 року, а у разі невиконання зобов»язання надати у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 та будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_2.

Також вказувала, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вчинено договір позики 10 грудня 2009 року, на виконання якого ОСОБА_4 надано грошові кошти в сумі 220000 грн., а ОСОБА_4 зобов»язаний повернути грошові кошти до 10 грудня 2011 року, або надати у власність ОСОБА_3 будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_3.

№22ц-1175 2015 рік Головуючий у 1 інстанції Войтун О.Б.

Категорія: 19 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Посилаючись на невиконання ОСОБА_4 зобов»язання, просила стягнути з ОСОБА_4 борг шляхом визнання права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1, будинковолодіння, що складається з житлового будинку літ.А, сараю літ.В, сараю літ.Г, сараю літ.Д, підвалу, вбиральні літ.Е, криниці, огорожі, що знаходяться по АДРЕСА_2, будинковолодіння, що складається з будинку літ.А, літньої кухні літ.Б, сараю літ.В, сараю літ.Г, сараю літ.Ж, сараю літ.И, вбиральні літ.З, підвалу, колодязя, огорожі, відмостки, що знаходяться по АДРЕСА_3.

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 12 березня 2012 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 за договором позики від 20 вересня 2005 року борг в сумі 270000 грн. шляхом визнання право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1, будинковолодіння, що складається з житлового будинку літ.А, сараю літ.В, сараю літ.Г, сараю літ.Д, підвалу, вбиральні літ.Е, криниці, огорожі, що знаходяться по АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 за договором позики від 10 грудня 2009 року борг в сумі 220000 грн. шляхом визнання право власності ОСОБА_3 на будинковолодіння, що складається з будинку літ.А, літньої кухні літ.Б, сараю літ.В, сараю літ.Г, сараю літ.Ж, сараю літ.И, вбиральні літ.З, підвалу, колодязя, огорожі, відмостки, що знаходяться по АДРЕСА_3.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 12 березня 2012 року в частині визнання права власності ОСОБА_3 на будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_3, скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає задоволенню з наступних підстав.

На підставі ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в сумі першої інстанції.

Судове рішення в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 за договором позики від 20 вересня 2005 року боргу в сумі 270000 грн. шляхом визнання права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1, будинковолодіння, що складається з житлового будинку літ.А, сараю літ.В, сараю літ.Г, сараю літ.Д, підвалу, вбиральні літ.Е, криниці, огорожі, що знаходяться по АДРЕСА_2, стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 за договором позики від 10 грудня 2009 року боргу в сумі 220000 грн. ОСОБА_5 не оскаржується.

На підставі ч.1 ст.292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов»язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Посилання на те, що судовим рішенням вирішено питання про права та обов"язки ОСОБА_5, обґрунтовувалося свідоцтвом про право на спадщину за заповітом ОСОБА_5 на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_3, виданим державним нотаріусом Кіцманської державної нотаріальної контори Чернівецької області ОСОБА_6 30 серпня 2003 року та зареєстрованим в реєстрі за №3142 (а.с.48).

До матеріалів справи приєднано рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15 січня 2014 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, відділу державної виконавчої служби Кіцманського районного управління юстиції Чернівецької області, товариства з обмеженою відповідальністю «Юнор» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору недійсним, свідоцтва про придбання арештованого майна з прилюдних торгів та акту про реалізацію майна з прилюдних торгів незаконними (а.с.49-51).

За змістом наведеного рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15 січня 2014 року визнано договір між ОСОБА_4 та відділом державної виконавчої служби Кіцманського районного управління юстиції Чернівецької області купівлі-продажу з прилюдних торгів житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_3, від 16 грудня 2009 року недійсним, акт головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Кіцманського районного управління юстиції ОСОБА_8 від 25 грудня 2009 року про реалізацію арештованого майна з прилюдних торгів, яке належить ОСОБА_5, свідоцтво про придбання арештованого нерухомого майна з прилюдних торгів, видане ОСОБА_4 приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_6 25 грудня 2009 року, незаконним.

На підставі ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю.

За змістом ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності, керувався положеннями ч.1 ст.1046 ЦК України та виходив з невиконання ОСОБА_4 зобов»язання за договором між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позики від 10 грудня 2009 року.

При цьому суд першої інстанції послався на п.4 договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позики від 10 грудня 2009 року, відповідно якого у разі не повернення позичальником грошових коштів, позикодавець має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на будинковолодіння, розташоване по АДРЕСА_3.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна.

На підставі ст.213 ЦПК України рішення сулу повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалено з порушенням наведених норм.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

На підставі частини 2 наведеної норми право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики 10 грудня 2009 року (а.с.7).

Частиною 1 ст.1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або ніші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до п.1 наведеного договору ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 220000 грн. терміном до 10 грудня 2011 року для придбання будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_3.

Пунктом 2 договору передбачено обов»язок позичальника надати позикодавцю у приватну власність будинковолодіння, розташоване по АДРЕСА_3,

у разі неповернення грошових коштів.

Таким чином ОСОБА_3 та ОСОБА_4 фактично досягнуто домовленості про відчуження нерухомого майна, зокрема, ОСОБА_3 надає ОСОБА_4 грошові кошти для придбання будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_3, а ОСОБА_4 зобов'язується надати позикодавцю у власність будинковолодіння, розташоване по АДРЕСА_3, у разі неповернення грошових коштів.

Отже, договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позики від 10 грудня 2009 року містить елементи договору, що підпадає під ознаки ст.655 ЦК України, якою передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст.657 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення правовідносин, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Ураховуючи, що договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позики від 10 грудня 2009 року укладений у простій письмовій формі, наведений правочин в частині зобов'язання ОСОБА_4 надати позикодавцю у власність будинковолодіння, розташоване по АДРЕСА_3, є нікчемним і не створює юридичних наслідків.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку про набуття ОСОБА_3 права власності на будинковолодіння, розташоване по АДРЕСА_3, з підстав, передбачених договором між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позики від 10 грудня 2009 року, на порушення норм матеріального права.

Згідно із п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на наведене судове рішення в частині визнання права власності ОСОБА_3 на будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_3, підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК україни.

Керуючись п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 12 березня 2012 року в частині визнання права власності ОСОБА_3 на будинковолодіння, що складається з будинку літ.А, літньої кухні літ.Б, сараю літ.В, сараю літ.Г, сараю літ.Ж, сараю літ.И, вбиральні літ.З, підвалу, колодязя, огорожі, відмостки, що знаходяться по АДРЕСА_3, скасувати.

У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на будинковолодіння, що складається з будинку літ.А, літньої кухні літ.Б, сараю літ.В, сараю літ.Г, сараю літ.Ж, сараю літ.И, вбиральні літ.З, підвалу, колодязя, огорожі, відмостки, що знаходяться по АДРЕСА_3, відмовити.

В решті залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: