АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Шебуєвої В.А., Слободянюк С.В.,

при секретарі Івченко О.М.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» - КузикаТараса Степановича на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

Унікальний номер справи: 755/25812/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6246/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Бартащук Л.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Позивач - ПАТ "Альфа-Банк" звернувся з позовом до відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення солідарно з них заборгованості в розмірі 1 495 831 грн. 39 коп. В обґрунтування позову зазначав, що 31.07.2007 р. між ЗАТ "Альфа-Банк" ( в подальшому перейменоване в ПАТ «Альфа Банк») та відповідачем 1 - ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № 490044525, за умовами якого Банк зобов'язався надати відповідачу-1 кредит у сумі 53 302,38 доларів США. Позивач свої зобов'язання за Кредитним договором виконав, надавши позичальнику відповідачу-1 кредит у сумі 53 302,28 доларів США, що підтверджується заявою та випискою з особового рахунку ОСОБА_2 В забезпечення виконання зобов'язань позичальника, що випливають з Кредитного договору, відповідно до ст. 553 ЦК України, 31.07.2007 року банк та відповідач 2 - ОСОБА_3 (поручитель) уклали Договір поруки № 490044525 - П, відповідно до умов якого поручитель поручився за виконання позичальником обов'язків, що виникли на підставі Кредитного договору та можуть виникнути на підставі цього договору в майбутньому. У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_2 свої зобов'язання належним чином не виконав, в результаті чого утворилася заборгованість. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28.05.2013 року за кредитним договором №490044525 від 31.07.2007 року з відповідачів, як з солідарних боржників, було стягнуто заборгованість у розмірі 317 565,12 грн., з яким - за кредитом 293 032,01 грн.; по відсотках - 14 163,20 грн.; по комісії -0,00 грн., по штрафам - 0,00 грн., по пені - 10 369,91 грн. Разом з тим, умови кредитного договору відповідачем-1 в подальшому не виконувалися, і станом на 31.07.2014 року відповідач-1 має прострочену заборгованість по відсотках в сумі 217 083, 56 грн., а також йому нарахована пеня за весь період прострочення кредитом - 2 566 299, 40 грн. Оскільки згідно зі статтею 543 Цивільного Кодексу України позичальник і поручитель несуть солідарну відповідальність за невиконання зобов'язань, банк просить стягнути вказану заборгованість і пеню солідарно з відповідачів.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ПАТ «Альфа Банк» - Кузик Т.С. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що відмовляючи в задоволенні позову, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема не взято до уваги, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28.05.2013 року за Кредитним договором № 490044525 від 31.07.2007 року було стягнуто заборгованість у розмірі - 317 565,12 (триста сімнадцять тисяч п'ятсот шістдесят п'ять гривень 12 копійок).

Посилається, що станом на 31.07.2014 р. ОСОБА_2 має заборгованість за Кредитним договором № 490044525 від 31.07.2007 року у розмірі - 2 783 382,96 (два мільйони сімсот вісімдесят три тисячі триста вісімдесят дві гривні 96 копійок.

На думку апелянта, ПАТ «Альфа-Банк» мав законне право на стягнення залишку заборгованості, оскільки кредитний договір діє.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28.05.2013 р. встановлено, що 31.07.2007 року Закрите акціонерне товариство "Альфа-Банк" та відповідач 1-ОСОБА_2 уклали Кредитний договір № 490044525. Відповідно до умов даного кредитного договору, банк надав відповідачу 1 кредиту сумі 53 302,38 доларів США, натомість, відповідач-1 порушив умови договору, вчасно не повернувши кредит та не сплативши процент и за його користування.

Крім того, вказаним рішенням встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань позичальника, що випливають з Кредитного договору, відповідно до ст. 553 ЦК України, 31.07.2007 року між банком та відповідачем 2 - ОСОБА_3 (поручитель) був укладений Договір поруки № 490044525 - П, за яким відповідач-2 поручилася за виконання позичальником - відповідаче-1 обов'язків, що виникли на підставі Кредитного договору та можуть виникнути на підставі цього договору в майбутньому.

Внаслідок порушення позичальником і поручителем зобов'язань за вказаними договорами, зазначеним рішенням суду з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно стягнена на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованість по кредиту - 293 032 грн. 01 коп., заборгованість за відсотками - 14 163 грн. 20 коп., неустойка в сумі 10 369 грн. 91 коп. та судові витрати 1 820 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, вказане рішення суду набрало законної сили 22 квітня 2014 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк», суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору у даній справі є солідарне стягнення з відповідачів відсотків та пені, нарахованих з 01.05.2011р. (за період часу, що не був предметом судового розгляду).

Крім того, суд першої інстанції керувався тим, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19.06.2014 року встановлено, що договір поруки №490044525 від 31.07.2007 р. припинено з 01 вересня 2008 року.

З огляду на вказане, суд першої інстанції вірно встановив, що вказане рішення набрало законної сили 04.02.2015р., отже, правових підстав для стягнення з відповідача-2 ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» відсотків та пені, нарахованих після припинення договору поруки, суд не убачає.

Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції та зазначає наступне.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказують при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом з тим, вірними є висновки суду першої інстанції щодо обґрунтованості доводів відповідача-2 про те, що належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Як вбачається з матеріалів справи, вказані докази позивачем до суду першої інстанції надано не було.

Не надано таких доказів і під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов'язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно з частиною 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати одного року.

Стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Крім того, строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 - у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з наданих позивачем розрахунків неможливо встановити період часу та порядок їх нарахування.

Крім того, в матеріалах справи відсутній розрахунок пені в межах річного строку позовної давності, не доведено розмір пені, який позивач просить стягнути з відповідачів, належних та допустимих доказів того, що заборгованість по відсоткам виникла, а пеня нарахована після ухвалення рішення про дострокове стягнення суми заборгованості, банком також не надано.

Разом з тим, вказані розрахунки при розгляді справи в суді апеляційної інстанції Банком також не надано.

Частиною 3 статті 551 ЦК України, передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті З ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини 4 статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Такий правовий висновок викладено і в Постанові Верховного суду України від 03 вересня 2014року по цивільній справі № 6-100цс14.

Вимога щодо врахування принципу розумності є прямою вимогою закону до договору.

Зокрема, сума неустойки (штрафу, пені), яка передбачається в договорі, має бути розумною.

Борг по тілу кредиту, згідно розрахунку заборгованості, становить - 0, 00 грн.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно врахував, що оцінюючи наслідки порушення зобов'язань відповідача-1 за кредитним договором № 490044525 від 31.07.2007 року, принципи добросовісності, розумності і справедливості, що борг по тілу кредиту значиться у розмірі - 0, 00 грн., нарахування пені за непідтверджений позивачем період часу в розмірі 2 566 299, 40 грн. є необгрунтованим та недоведеним.

Таким чином, враховуючи недоведеність позивачем періоду та порядку нарахування заборгованості по сплаті процентів за користування грошовими коштами за кредитним договором № 490044525 від 31.07.2007 року, наявність судового рішення про стягнення заборгованості з відповідачів за даним кредитним договором, відсутності належних та допустимих доказів його виконання чи невиконання, а також загальний строк позовної давності щодо стягнення відсотків за договором кредиту у три роки, перевищення неустойки розміру збитків, які складають 0, 00 грн., суд першої інстанції, з яким погоджується і колегія суддів, дійшов до обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача-1 заборгованості по відсоткам і пені також не підлягають задоволенню.

З огляду на вказане,колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження матеріалами справи, підстав для її задоволення судом не встановлено.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно. Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 312-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» - Кузика Тараса Степановича - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: