АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/4193/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Мирошниченко О.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом,

встановила:

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказував, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв за допустимий доказ довідку ТОВ «Квартет ЛТД» № 790 від 10.03.2006 року, з якої вбачається, що ОСОБА_2 фактично проживав по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю ОСОБА_5 і доглядав за нею. Висновки суду про те, що ТОВ «Квартет ЛТД» не має повноважень на підтвердження місця проживання фізичної особи поза місцем її реєстрації, апелянт вважає необґрунтованими, оскільки ТОВ «Квартет ЛТД» без перевищень повноважень засвідчив даний факт. Крім того, в матеріалах справи відсутній будь-який доказ на спростування такого факту, що підтверджує правильність доказу.

Також вважає безпідставним висновок суду про те, що позивач у встановлений строк не звернувся із заявою про прийняття спадщини, оскільки при розгляді справи судом відмовлено у задоволенні клопотання про приєднання до матеріалів справи копій документів з відміткою 2-ої Київської державної нотаріальної контори про отримання таких документів.

Крім того, на момент відкриття спадщини спірна квартира не входила до переліку спадкового майна, оскільки була власністю ОСОБА_4 Перехід права власності відбувся лише на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 03.04.2013 року. В матеріалах спадкової справи міститься заява ОСОБА_2 про вступ у спадщину за заповітом, однак судом першої інстанції такий доказ не враховано та не надано йому належної оцінки.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5, якій за життя належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 , яку мати заповіла сторонам у справі у рівних частинах. Вказував, що заповіт є чинним, ніким не скасований, від права на спадщину позивач не відмовлявся, тому просив визнати за ним право власності на 1/ 2 частину вказаної квартири за заповітом.

Правовою підставою для визнання за ним права власності ОСОБА_2 зазначав - фактичне прийняття спадщини шляхом володіння та користування спадковим майном.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , останнім місцем проживання якої була квартира АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1, що належала спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 11.06.1996 року, а також вкладів у ПАТ «Державний ощадний банк України».

Відповідно до заповіту, складеного ОСОБА_5 13.05.1999 року, вона заповідала зазначену квартиру ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частках.

Згідно з довідкою форми № 3, виданою ТОВ «Квартет ЛТД» 13.10.2006 року за № 2812, у спірній квартирі на день видачі довідки ніхто не зареєстрований.

01 серпня 2006 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до 2-ї Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_5, у зв'язку з чим було заведено спадкову справу № 687/2006.

21 березня 2012 року на підставі заяви ОСОБА_2 державним нотаріусом 2-ї Київської державної нотаріальної контори відповідачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповідальним розпорядженням, за яким ОСОБА_3 отримав у спадщину банківські вклади.

Відповідно до листа 2-ї Київської державної нотаріальної контори від 11.01.2012 року за № 54/01-16, крім ОСОБА_3, інші особи із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 не зверталися.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що належних та допустимих доказів на підтвердження факту постійного проживання позивача із ОСОБА_5 на день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 у спірній квартирі - позивач не надав. Посилання позивача на довідку ТОВ «Квартет ЛДТ» від 10.03.2006 року , в якій зазначено, що ОСОБА_2 фактично проживав із матір'ю та доглядав за нею, судом першої інстанції не прийнято до уваги, оскільки зазначене товариство не має повноважень на підтвердження місця проживання фізичної особи поза місцем її реєстрації. Крім того, зазначена довідка не фіксує тривалість та не підтверджує постійний характер проживання позивача із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, дарування, повернення майна в натурі та скасування державної реєстрації спірну квартиру витребувано на користь відповідача у даній справі - ОСОБА_3 та визнано за ним право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 на спірну квартиру.

Цим же рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03.04.2013 року встановлено, що ОСОБА_2 до нотаріальної контори за прийняттям спадщини не звертався, у зв'язку з чим у право власності в порядку спадкування на спірну квартиру було визнано за ОСОБА_3

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01.10.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.12.2013 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до Київської міської ради, третя особи - Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини - відмовлено.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у встановлений строк із заявою про прийняття спадщини не звернувся, додатковий строк для прийняття спадщини йому судом не встановлено, факт постійного проживання позивача із спадкодавцем на час відкриття спадщини - не доведено, а тому підстав для задоволення даного позову немає.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Наведені в апеляційній скарзі позивача доводи за своїм правовим змістом є взаємовиключними, вказані доводи висновків суду не спростовують, враховуючи наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 90 років, із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори 01.08.2006 року звернувся відповідач ОСОБА_3

Обґрунтовуючи даний позов, ОСОБА_2 вказував, що він не вважав за необхідне звертатись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки спірна квартира була отримана ним у власність ще до смерті ОСОБА_5, на підставі договору дарування від 04.03.2005 року.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.06.2009 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_9 про визнання недійсними довіреності від 22.01.2005 року та договору дарування спірної квартири від 04.03.2005 року. Дані правочини визнані судом недійсними з тих підстав, що ОСОБА_5 на момент їх вчинення не в повній мірі усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Враховуючи, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2009 року було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 та скасовано зазначене рішення суду першої інстанції, ухвалено нове рішення про відмову у позові, скасовано арешт спірної квартири, ОСОБА_2 02 листопада 2009 року продав квартиру ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу, а 19 листопада 2009 року ОСОБА_7 подарував спірну квартиру ОСОБА_4 за договором дарування.

Проте, ухвалою Верховного Суду України від 12.10.2011 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 22.10.2009 року було скасоване, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.12.2011 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30.06.2009 року про визнання недійсними довіреності ОСОБА_5 від 22.01.2005 року та договору дарування спірної квартири від 04 березня 2005 року - залишено без змін.

Таким чином, про недійсність договору дарування від 04.03.2005 року, у зв'язку з чим позивач не мав права здійснювати відчуження спірної квартири, ОСОБА_2 стало відомо з набуттям відповідним рішенням суду законної сили - тобто 21.12.2011 року.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2013 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4 про витребування майна шляхом визнання права власності : квартиру АДРЕСА_1 витребувано у ОСОБА_4 та визнано право власності на вказану квартиру в порядку спадкування за законом за ОСОБА_3 (а.с. 44-45, т. 1)

Зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_2 до нотаріальної контори за прийняттям спадщини не звертався.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1222, ч.1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Доводи апелянта про те, що він фактично прийняв спадщину, оскільки почав користуватись квартирою після смерті матері, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки порядок прийняття спадщини визначено ст. 1268-1272 ЦК України, а саме:

- спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї ( ч. 3 ст. 1268 ЦК України);

- спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Тобто закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Як встановлено з матеріалів справи, у квітні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа - ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2013 року, у задоволенні позову відмовлено та зазначено про відсутність підстав визнати поважними причини пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини ті обставини, що ОСОБА_2 після смерті матері почав користуватись квартирою і не вважав за необхідне звертатись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, вважаючи спірну квартиру своєю власністю.

З викладеного вбачається, що звертаючись у квітні 2013 року до суду з позовними вимогами про встановлення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, позивач ОСОБА_2 тим самим визнав ті обставини, що спадщину після смерті матері ОСОБА_5 він не прийняв і що строк для прийняття спадщини пропустив.

Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За змістом ч. 1 ст. 1269 ЦК України, із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звертається той спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем.

Таким чином, позивач ОСОБА_2 обґрунтовує апеляційну скаргу взаємовиключними обставинами, посилаючись одночасно на те, що він постійно проживав з матір'ю ОСОБА_5 на момент її смерті, та що він належним чином звернувся 07.08.2013 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

Однак рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2013 року, яке набуло законної сили, встановлено, що належних та допустимих доказів факту постійного проживання із спадкодавцем ОСОБА_2 не надав, а довідка ТОВ «Фірма «Квартет ЛТД» від 10.03.2006 року не фіксує тривалість та не підтверджує постійний характер проживання позивача із ОСОБА_5 на час відкриття спадщини. ( а.с. 52, т. 1).

Таким чином, судовими рішеннями, які набули законної сили, а саме: рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2013 року та рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2013 року встановлено ту обставину, що ОСОБА_2 не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину спірної квартири.

Інші доводи апеляційної скарги не містять обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду в оскаржуваному рішенні.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: