Справа № 459/5497/14 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/783/3213/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар - Глинський О.А.

з участю позивача ОСОБА_2

представника відповідача відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді - Вандзьо О.Б. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ДП «Львіввугілля» на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 11 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді Львівської області, ДП «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди, завданої професійним захворюванням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з указаним позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді Львівської області та просила стягнути з відповідача 40 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, спричинену ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, внаслідок професійного захворювання.

Ухвалою судового засідання від 26 січня 2015 року до участі у справі за клопотанням позивача, залучено в якості співвідповідача ДП «Львіввугілля».

Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 11 лютого 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ДП «Львіввугілля» в користь ОСОБА_2 - 8 000 грн. відшкодування моральної шкоди спричиненої внаслідок професійного захворювання. Вирішено питання судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ДП «Львіввугілля» - Бойко З.М. Вважає рішення незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального права.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 Мотивує тим, що судом першої інстанції не з'ясовано, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань позивачці. Зазначає, що довідка МСЕК від 28.01.2003 року, якою встановлено лише факт втрати працездатності в розмірі 25%, не може бути доказом спричинення власником моральної шкоди, оскільки не встановлює моральних страждань, яких позивачка зазнала у результаті професійного захворювання. Жодних інших документів медичного характеру, які б підтверджували наявність моральних страждань, чи стресу, чи його наслідків позивачкою не долучено.

Судом не взято до уваги, що на час встановлення втрати працездатності діяв Наказ МОЗУ від 22.11.1995 року №212 «Про затвердження Порядку встановлення медико-соціальними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров»я , пов'язане з виконанням трудових обов'язків» відповідно до якого підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу, або лікарської консультаційної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого.

Вказує на те, що наявність моральної шкоди не визначена прямим наслідком роботи в шкідливих умовах праці.

Окрім того, зазначає, що ДП «Львіввугілля» є неналежним відповідачем, оскільки на час встановлення вперше професійної працездатності - 28.01.2003 року, відшкодування моральної шкоди здійснювалось Фондом, відповідно до ч.3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Судом першої інстанції не взято до уваги, що відшкодування моральної шкоди в даному випадку є трудовим спором, а у випадку порушення законних прав, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що потребують від працівника додаткових зусиль для організації свого життя - застосовується тримісячний строк позовної давності.

При розгляді справи за апеляційною скаргою позивач у вирішенні покладається на розгляд суду .

Представник відповідача - відділення фонду доводи апеляційної скарги заперечив. Вважає рішення суду законним і обґрунтованим.

Інші учасники в судове засідання не з»явились. Належно повідомлені про розгляд справи за апеляційною скаргою, зокрема апелянтом судова повістка отримана 06.05.2015 року згідно долученої до справи розписки. Про причину неявки представника не повідомив.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає можливим продовжувати розгляд справи у відсутності представника апелянта.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду в повній мірі таким вимогам відповідає.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, яка передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністравтивне правопорушення обов»язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Судом встановлено, що впродовж 1979-2009 років позивач працювала на посаді машиніста підіймальної машини на шахті №10 "Великомостівська", яка на даний час як структурний підрозділ, входить до складу ДП "Львіввугілля".

Згідно акту розслідування професійного захворювання форми П-4 від 23.04.2003 р. було проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання ОСОБА_2 та зроблено висновок про шкідливі умови праці які в основному пов'язані із контактом з шахтним пилом.

Висновком Львівської обласної МСЕК від 04.06.2003 р. позивачці вперше та безтерміново встановлено 25 % втрати працездатності по професійному захворюванню.

18.03.2004 р. дирекцією шахти "Степова" ДП "Львіввугілля" складено акт розслідування професійного захворювання, згідно якого встановлено, що ОСОБА_2 отримала професійне захворювання - вібраційна хвороба І ст., вегетосенсорна невропатія верхніх кінцівок внаслідок контакту із шахтними механізмами.

Висновком обласної МСЕК від 19.05.2004 р. позивачці встановлено 40% втрати професійної працездатності, з яких 15 % вперше.

В подальшому висновком міжрайонної спеціалізованої профпатологічної МСЕК від 05.02.2009 року ОСОБА_2 встановлено ІІІ групу інвалідності та 55% втрати професійної працездатності, з яких 40 % - профзахворювання бронхіт, та 15 % вібраційна хвороба./а.с.9-13/

Позивач остаточно підтримала вимоги про стягнення завдану їй втратою професійної працездатності моральну шкоду з ФССНВВ та ДП "Львіввугілля".

Як на правову підставу відшкодування з відповідачів моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров'я у розмірі 40000 грн. посилалась на ст.21 Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яким на момент заподіяння шкоди гарантувалося таке право.

Суд першої інстанції підставно звернув увагу на те, що відповідно до п.п. "е" п.1 ч.1 ст. 21 цього Закону (в редакції Закону на 01.05.2003 року) у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні: грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Обґрунтованою є позиція суду щодо врахування, що з 01.01.2015 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці".

Згідно з ч.8 ст. 36 цього Закону відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного Кодексу України та Кодексу законів про працю України.

З огляду на це позовні вимоги про стягнення моральної шкоди з ФССНВВ у м. Червонограді до задоволення не підлягали. Тому мотиви апеляційної скарги про покладення відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди на неналежного відповідача є спростованими.

Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди з ДП "Львіввугілля", судом враховано, що відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України (які діяли на час виникнення даних правовідносин), відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Пунктом 11 Постанови пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1997 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності.

Суд врахував, що згідно з п.13 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 21.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" встановлено, що відповідно до ст.. 237-1 Кодексу законів про працю України (яка набрала чинності 13.01.2000 р.) за наявності порушення права працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно ст. 440 ЦК УКРСР /яка діяла на час первинного встановлення позивачці втрати професійної працездатності/, моральна /немайнова/ шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Під моральною шкодою, згідно з п.3 згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України, слід розуміти: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Також, на підставі ч.1 п.9 вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом першої інстанції враховано, що згідно ч.2 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 року, ушкодження здоров'я заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Вказаним спростованими є мотиви апеляційної скарги про відсутність доказів спричинення позивачу моральних страждань .

На підставі матеріалів справи, суд першої інстанції правомірно знайшов підтвердженими обставини заподіяння позивачці моральної шкоди, яка обумовлена моральним та фізичним стражданням з приводу ушкодження здоров'я, внаслідок професійного захворювання, у зв'язку з чим позивачці 04.06.2003р. вперше встановлено 25 % втрати професійної працездатності по професійному захворюванні хр. бронхіт ІІ ст., пневмосклероз, а в подальшому збільшено втрату працездатності та встановлено - 40% її втрати, з яких 15% встановлено вперше по професійному захворюванні - вібраційна хвороба.

Саме ДП "Львіввугілля", як роботодавець, має відповідати за шкоду здоров'ю заподіяну позивачу яка встановлена висновками МСЕК.

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України- Україна , як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії , проголосили право громадян на належні , безпечні і здорові умови праці, соціальний захист ,що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо.

Задовольняючи частково вимоги щодо відшкодування позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що відповідно до 2 ст. 4 ЗУ «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров»я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. А тому знайшов підставними докази про спричинення моральної шкоди і з врахуванням долучених доказів , виважено підійшов до визначення суми морального відшкодування.

Колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції виважено з врахуванням доказів у справі вирішив питання щодо розміру моральної шкоди, котра підлягає відшкодуванню на користь позивача.

Суд правильно керувався ч.2 ст. 440-1 ЦК УРСР , чинної на час виникнення права позивача на відшкодування, за якою розмір відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Тому, вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди (суму її компенсації), що підлягає стягненню, з врахуванням тяжкості завданої позивачці моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, стан її здоров'я, наявність ІІІ групи інвалідності, настання у зв'язку з цим негативних змін у її житті, необхідності у лікуванні, втрату у зв'язку з цим життєвих зв'язків, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя, а також обсяг втрати позивачкою працездатності , визначив суму відшкодування.

Судом враховано роз»яснення, що у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної/немайнової/ шкоди» та з врахуванням обставин та доказів у справі постановлено про стягнення 8 000 гривен, з чим погодилась позивач.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та які б мали правове значення, у апеляційних скаргах не наведено.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що судом вірно встановлено характер спірних правовідносини, застосовано відповідні норми матеріального права, рішення постановлено з дотримання норм процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.303,304, п. ч.1 ст. 307,308,313, п.1 ч. 1 ст. 314,315 317 319 ЦПК України,

колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ДП «Львіввугілля» відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 11 лютого 2015 року залиши ти без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскарженою в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді