Справа № 214/3979/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 вересня 2015 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Ткаченко К.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

її представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривого Розі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон та виїзд за кордон дитини без згоди батька, третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради м. Кривого Рогу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом та в його обґрунтування посилається на те, що з 09 лютого 2008 року по 23 листопада 2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого є одна неповнолітня дитина син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу та по цей час дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач є рідним батьком дитини. 11 жовтня 2013 року вона уклала новий шлюб з громадянином ОСОБА_6 ОСОБА_7, який постійно проживає в Німеччині, там же й навчається, має належний матеріальний достаток та власне житло. Вона бажає проживати разом з ним, та на цьому також наполягає і її новий чоловік. Однак відповідач не надає їй дозволу для вивезення дитини за кордон для постійного місця проживання, тому вона просить суд визнати безпідставною відмову відповідача в цьому, надати їй дозвіл на виготовлення та оформлення проїзних документів для виїзду сина до Німеччини та дозвіл на його постійне там проживання без згоди та супроводу відповідача, а також допустити негайне виконання рішення суду в частині оформлення документів на виїзд дитини до постійного місця проживання до Німеччини.

У судовому засіданні позивач та її представник просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували, оскільки, якщо суд їх задовольнить, то порушить права відповідача та дитини на взаємне спілкування, тому що відповідач почне перешкоджати позивачу спілкуватися з дитиною.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності та на розсуд суду.

Заслухавши пояснення зазначених осіб, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Судом встановлено, що сторони є батьками малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується Свідоцтвом про його народження (а.с.9).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 11 жовтня 2013 року уклала новий шлюб з громадянином ОСОБА_6 ОСОБА_7, який постійно проживає в Німеччині, там навчається, має власне житло та наполягає на тому, щоб позивач разом з дитиною проживала разом з ним (а.с.14-53).

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року (з наступними змінами), предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Статтею 141 СК України визначена рівність прав та обов'язків батьків відносно дитини.

У відповідності до вимог ст. ст. 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Як убачається з позовної заяви, новий чоловік позивача постійно проживає в Німеччині, бажає, щоб позивач та її дитина проживали разом з ним, що посприяє воззєднанню сім'ї та надасть йому можливість створити для дитини умови для її виховання, розвитку та позитивного морально-психологічного клімату в сім'ї, а також повноцінному забезпеченню потреб дитини (а.с.20).

Водночас, через відсутність можливості отримати відповідну згоду від відповідача позивач позбавлена можливості здійснити виїзд з дитиною за кордон для постійного проживання разом зі своїм новим чоловіком та дитиною.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 цього Закону, у випадках відсутності згоди одного з батьків на виїзд неповнолітнього громадянина за кордон, виїзд може бути дозволений на підставі рішення суду.

Разом з тим, у відповідності до п.3 ч.2-2 Постанови КМУ «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27.01.1995 року (з наступними змінами), виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється за рішенням суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Враховуючи викладені вище обставини, а також інтереси, насамперед, малолітньої дитини, суд вважає за можливе дозволити її виїзд за кордон разом з позивачем.

Отже, суд уважає вимоги про надання позивачу дозволу на виготовлення дитячого проїзного документу для виїзду за кордон сина та надання їй дозволу на його виїзд на постійне місце проживання до Німеччини обґрунтованими, а відтак такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог про визнання безпідставною відмови відповідача надати такий дозвіл, то, з урахуванням задоволення вищезазначених вимог, суд уважає їх зайвими.

Вимоги ж про допущення негайного виконання рішення суду в частині оформлення документів на виїзд дитини до постійного місця проживання до Німеччини не передбачені ст. 367 ЦП України, а відтак в їх задоволенні також слід відмовити.

Отже, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Суд не приймає до уваги доводів відповідача та його представника щодо перешкоджання позивачем, якщо суд задовольнить її вимоги, спілкуванню в майбутньому відповідача та дитини, оскільки вони зазначають про події, які ще не відбулися в часі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1,4 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в України громадян України» від 21.01.1994 року, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року, п. 3 ч. 2-2 Постанови КМУ «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27.01.1995 року, ст. 313 ЦК України, ст. ст. 7, 141, 155 СК України, ст. ст. 10, 11, 15, 57-60, 209, 212-215, 218, ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Надати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, дозвіл на виготовлення дитячого проїзного документу для виїзду за кордон сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Надати дозвіл матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, на виїзд за межі території України на постійне місце проживання до Німеччини неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Попов.