УХВАЛА

іменем україни

7 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П..

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки дійсним, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 4 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2009 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 25 березня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 128 185 грн 19 коп. зі сплатою 16,08 % річних з кінцевим строком повернення до 25 березня 2013 року. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 25 березня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якого були земельні ділянки площею 0,0930 га та 0,0730 га, розташовані в с. Старі Кути Косівського району Івано-Франківської області, належні йому на праві власності. Оскільки позичальник не виконував взяті на себе зобов'язання за цими договори, на вимоги банку не реагував, утворилась заборгованість у розмірі 113 630 грн 85 коп.

Ураховуючи наведене, позивач просив визнати договір іпотеки дійсним; у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів, які зареєстровані та проживають у будинку, розташованому на земельній ділянці, яка є предметом іпотеки.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25 березня 2008 року у розмірі 113 630 грн 85 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - земельні ділянки, належні ОСОБА_3, площею 0,0730 га та 0,930 га, розташовані у с. Старі Кути Косівського району Івано-Франківської області. Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів. Визначено початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в солідарному порядку судові витрати у розмірі 1 174 грн 81 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 4 березня 2015 року рішення районного суду в частині солідарного стягнення судових витрат з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1 174 грн 81 коп. скасовано. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1 136 грн. У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення в частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Отже, в іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (ч. 2 ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник порушив умови кредитного договору, допустив заборгованість, тому є підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення кредитної заборгованості.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки та способу його реалізації. Також апеляційний суд вважав, що позичальник визнав дії банку про збільшення процентної ставки, що виразилось у подальшій сплаті заборгованості за кредитним договором у збільшеному розмірі.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 25 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 128 185 грн 19 коп. зі сплатою 16,08 % річних з кінцевим строком повернення до 25 березня 2013 року. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 25 березня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якого були земельні ділянки площею 0,0930 га та 0,0730 га, розташовані в с. Старі Кути Косівського району Івано-Франківської області, належні йому на праві власності. Оскільки позичальник не виконував взяті на себе зобов'язання за цими договорами, на вимоги банку не реагував, за розрахунком банку утворилась заборгованість у розмірі 113 630 грн 85 коп.

Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 цього Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У ст. 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У п. 2.3.1 кредитного договору зазначено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні, встановленого Національним банком України на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки Національного банку України; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці Національного банку України). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка Національного банку України, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

З розрахунку, наданого банком, вбачається, що з 26 серпня 2008 року відсоткова ставка за користування кредитом становила 16,08 %, проте з 26 жовтня 2008 року була збільшена до 18,12 %, а з 1 лютого 2009 року - до 29,52 % річних.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходив з того, що кредитним договором передбачено збільшення відсоткової ставки банком в односторонньому порядку. Крім того, боржник після підвищення процентної ставки за користування кредитом здійснював платежі у підвищеному розмірі.

При цьому апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не врахував таке.

У абз. 1 п. 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі ст. 1056-1 ЦК України у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

У абз. 3, 4 п. 28 вказаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року судам роз'яснено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст. ст. 641-642 ЦК України або в порядку, визначеному ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України.

При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Отже, підвищення процентної ставки в односторонньому порядку без повідомлення про це позичальника призведе до порушення п. 2.3.1 кредитного договору від 3 липня 2007 року та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 4 липня 2012 року № 6-58 цс 12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України зазначене не врахував, не з'ясував, чи були у банку наявні підстави, перелічені у п. 2.3.1 кредитного договору для збільшення відсоткової ставки в односторонньому порядку; не перевірив, чи виконано банком таку умову зазначеного пункту договору, як повідомлення позичальника про зміну відсоткової ставки за користування кредитом.

Крім того, апеляційний суд у порушення ст. 214 ЦПК України не звернув уваги на те, що згідно з випискою з карткового рахунку на протязі дії кредитного договору ОСОБА_3 здійснював мінімальні платежі та не дав оцінку тому, чи останньому було відомо про збільшення відсоткової ставки за користування кредитом.

Отже, перш ніж звертати стягнення на предмет іпотеки, суду слід чітко і правильно визначити розмір заборгованості відповідно до умов договору і законодавства.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 39 ЦПК України у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотеко держателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку», слід дійти висновку, що у розумінні норми ст. 39Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-61цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Ураховуючи, що апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині вирішення позовних вимог по звернення стягнення на предмет іпотеки, судове рішення апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 4 березня 2015 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик