Справа № 154/2452/14-ц Провадження № 22-ц/773/488/15 Головуючий у 1 інстанції: Канівець Л.Ф.
Категорія: 55 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М. ,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

при секретарі - Кирилюку О.О.,

з участю: представників відповідача - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційними скаргами позивача та відповідача на рішення Володимир-Волинського міського суду від 03 лютого 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернулась в суд з даним позовом до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_4, який обґрунтований тим, що з 30.10.2012 року підприємець ОСОБА_4 прийняв її на роботу на посаду продавця з покладенням на неї додаткових обов'язків по прибиранню магазину "ІНФОРМАЦІЯ_1», який знаходиться по АДРЕСА_1.

Зазначає, що заробітна плата відповідачем ФОП ОСОБА_4 була встановлена у розмірі від 1300 до 1500 грн. на місяць. До роботи вона приступила без відповідного наказу та договору.

Офіційно заробітна плата відповідачем не виплачувалася, а їй в рахунок заробітної плати дозволялося взяти певну суму грошей від вторгованої виручки в магазині.

З 01.02.2013 року по 28.02.2013 року між нею та відповідачем було укладено трудовий договір про те, що вона прийнята на посаду продавця непродовольчих товарів і відповідно до умов трудового договору ФОП ОСОБА_4 зобов'язувався оплачувати працю позивача в розмірі 120 % мінімальної заробітної плати згідно чинного законодавства.

Відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України вона звільнена з роботи по закінченню строку договору. Приймав на роботу і звільняв її з роботи роботодавець ФОП ОСОБА_4

Вказує на те, що незважаючи на звільнення вона після 28.02.2013 року по 13.03.2013 року продовжувала працювати у відповідача.

Вважає, що їй не виплачена заробітна плата за весь час її роботи у відповідача в розмірі 27 318 грн. 43 коп. за період з 30.10.2012 року по 13.03.2013 року та внаслідок неправомірних дій відповідача їй також завдана і моральна шкода в розмірі 27 318 грн. 43 коп., яка полягає в тому, що вона вчасно від відповідача не отримувала заробітну плату, була принижена її честь та гідність, вимушена була позичати гроші, щоб прогодувати свою сім'ю та матеріально утримувати двох неповнолітніх дітей .

Вироком Володимир - Волинського міського суду від 01.04.2014 року ОСОБА_4 визнаний винним та засуджений за ч. 2 ст. 172 КК України в іншому грубому порушенні законодавства про працю, вчинене щодо матері, яка має дитину віком до чотирнадцяти років.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач ОСОБА_3, посилаючись на вимоги ст. ст. 116, 117 КЗпП України, збільшила позовні вимоги та просила суд стягнути з відповідача ФОП ОСОБА_4 недоплачену заробітну плату в промірі 33 894 ,83 грн., моральну шкоду в сумі 30 000,00 грн., а також понесені витрати пов'язані з розглядом справи.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду від 03.02.2015 року позов ОСОБА_3 частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3: заробітну плату за період за жовтень, листопад, грудень 2012 року в розмірі 1360 грн.73 коп., за січень, лютий, березень 2013 року в розмірі 2 034 грн. 54 коп., а всього 3 395 грн. 27 коп.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь держави 243 грн. 60 коп. судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позову в повному об'ємі.

Відповідач ФОП ОСОБА_4, вважаючи оскаржуване рішення незаконним, просив суд його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення, а оскаржуване рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, виходячи з такого.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції свої висновки обґрунтовував тим, що позивачці за період роботи у відповідача з 31.10.2012 року по 13.03.2013 року останнім не виплачено 3395,27 грн. заробітної плати. Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, суд зазначав у своєму рішенні, що таких вимог позивачка не заявляла.

Проте, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та не узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Так, судом першої інстанції встановлено, що вироком Володимир - Волинського міського суду від 01.04.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 5 червня цього ж року (а.с.11-15), ФОП ОСОБА_4 визнаний винним та засуджений за ч. 2 ст. 172 КК України, серед іншого, за те, що в період часу з 31.10.2012 року по 31.01.2013 року та з 1 по 13.03.2013 року, грубо порушуючи законодавство про працю, всупереч вимогам ст. ст. 43, 46 Конституції України, ст. ст. 21, 24, 24-1, 48 КЗпП України використовував найману працю ОСОБА_3, яка виконувала обов'язки продавця, без укладення трудового договору, без внесення відомостей про трудові відносини в її трудову книжку і без включення часу роботи до трудового стажу потерпілої, та виплачуючи останній заробітну плату готівкою на руки без нарахування на ці виплати податків до бюджету і обов'язкових платежів у державні цільові фонди, внаслідок чого не сплатив єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на загальну суму 4487,07 грн. Даний вирок суду набрав законної сили з дня постановлення згаданої ухвали суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно - правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Зі змісту вироку суду вбачається, що позивач ОСОБА_3 працювала у ФОП ОСОБА_4 з 31.10.2012 по 31.01.2013 року та в період з 01.03.2013 року по 13.03.2013 року на посаді продавця магазину "ІНФОРМАЦІЯ_1». Заробітну плату відповідач виплачував позивачу готівкою на руки, без нарахування на неї податків до бюджету та обов'язкових платежів у державні цільові фонди.

Досудове розслідування було закінчене пізніше, 19.11.2013 року, ніж провадилися перевірки дотримання трудового законодавства працівниками магазину "ІНФОРМАЦІЯ_1» державним інспектором праці Територіальної державної інспекції з питань праці у Волинській області 23.05.2013 року.

Згідно із ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу , що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Дані вимоги ФОП ОСОБА_4 щодо працівника ОСОБА_3 були порушені.

З 01.02.2013 року по 28.02.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір відповідно до умов якого, ФОП ОСОБА_4 зобов'язувався оплачувати працю ОСОБА_3 в розмірі 120 % мінімальної заробітної плати згідно чинного законодавства.

Як вбачається з додаткової заяви позивачки від 12.01.2015 року про збільшення позовних вимог, їй була виплачена заробітна плата в листопаді 2012 року лише в розмірі 600 грн., в грудні - 800 грн., в січні 2013 року - 600 грн., лютому - 600 грн., а всього 2 600 грн.

Згідно з наданими представником відповідача в судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи відомостей про виплату грошей позивачці 23 і 28 лютого 2013 року відповідачем виплачено, відповідно, 600 і 614,34 грн. заробітної плати. З цього випливає, що за період роботи з 1 по 28 лютого 2013 року, коли між сторонами укладено трудовий договір, позивачці заробітна плата виплачена повністю, хоча вона вказувала в своїй уточненій позовній заяві про наявність у ОСОБА_4 заборгованості із заробітної плати за цей місяць в розмірі 600 грн.

В своєму письмовому пояснені від 18.06.2013 року, наданому самою позивачкою в процесі проведення прокурорської перевірки, вона зазначала, що на час звільнення з роботи 13.03.2013 року відповідач заборгував їй 600 грн. заробітної плати.

З врахуванням наведених розбіжностей у заявах і поясненнях позивачки щодо розміру заборгованості із заробітної плати, яка існувала у відповідача на час припинення трудових відносин між сторонами 13.03.2013 року (як це встановлено згаданим вироком суду), і часткової невідповідності їх дослідженим в під час апеляційного розгляду даної справи відомостей про виплату заробітної плати суд приймає до уваги письмові пояснення позивачки, надані прокуророві, про заборгованість відповідача перед нею з виплати заробітної плати в сумі 600 грн. Саме такий розмір заробітної плати колегія суддів визначає до стягнення з відповідача в користь позивачки.

У відповідності до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому при звільненні, проводиться в день звільнення.

Позивачу в день звільнення не виплачена заробітна плата в сумі 600 грн., хоча в заяві про збільшення позовних вимог вона зазначала про 2600 грн. невиплаченої заробітної плати

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Оскільки в розглядуваному випадку існує спір щодо розміру належних до виплати позивачці сум та з огляду на значно меншу наявну у відповідача заборгованість із заробітної плати перед позивачкою порівняно з тою, яка нею пред'являлась до стягнення, колегія суддів визначає до відшкодування середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 600 грн.

Висновок суду про те, що позивачкою не заявлялись вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, є помилковим, оскільки в згаданій заяві про збільшення позовних вимог (а.с.93) є посилання на ст. 117 КЗпП України, яка передбачає виплату вказаного відшкодування, а в доданому до неї розрахунку міститься обрахунок цього відшкодування, розрахований окремо від заборгованості із заробітної плати за час роботи позивачки (а.с.94).

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено право працівника на відшкодування йому роботодавцем моральної шкоди в разі порушення останнім його законних прав, які призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що з вини відповідача позивачці не виплачено в день звільнення належної їй заробітної плати в сумі 600 грн., та з огляду на незначну суму цієї заборгованості, колегія суддів приходить до висновку про заподіяння цими діями з боку відповідача певних, хоча і незначних, моральних страждань, пов'язаних з необхідністю вжиття позивачкою заходів щодо відновлення своїх трудових прав спочатку в прокуратурі, а потім - в суді. З врахуванням цих обставин та закріпленого в ч. 3 ст. 23 ЦК України принципів розумності і справедливості, колегія суддів визначає таке відшкодування в розмірі 300 грн.

Доводи відповідача про те, що по вимогах про відшкодування моральної шкоди сплинув встановлений ч. 1 ст. 223 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду, є безпідставними, оскільки в розглядуваному випадку цей строк по вимогах про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, а відтак і по вимогах про відшкодування пов'язаної з цим порушенням права працівника на своєчасний розрахунок моральної шкоди починає свій перебіг з дня остаточного розрахунку, коли це порушення вважається припиненим.

При вирішенні питання про відшкодування позивачці витрат на правову допомогу слід виходити із встановленого ч. 1 ст. 88 ЦПК України правила розподілу судових витрат позивача пропорційно до розміру задоволених вимог. Судом апеляційної інстанції задоволено позовні вимоги на 1500 грн., хоча їх розмір при зверненні в суд становив 63 438 грн. (а.с.93). Виходячи з такої частини задоволених позовних вимог, до відшкодування позивачці підлягає 23,64 грн. зазначених судових витрат (1000 грн. витрат на правову допомогу х 1500 грн. задоволених вимог / 63438 грн. заявлених позовних вимог).

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги задовольнити частково.

Рішення Володимир-Волинського міського суду від 3 лютого 2015 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 600 (шістсот) грн. заборгованості з заробітної плати, 600 (шістсот) грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, 300 (триста) грн. на відшкодування моральної шкоди та 23 (двадцять три) грн. 64 коп. витрат на правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: