Справа № 628/3134/15-ц
Провадження № 2/628/1307/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року м. Купянськ

Купянський міськрайонний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Шиховцової А.О.,

з участю секретаря - Шевченко О.І.,

адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, 3-я особа: Купянський районний відділ головного управління державної міграційної служби в Харківській області про вселення, визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, згідно якого просить суд вселити її в житлове приміщення за адресою: вул. Ярошенка, буд. 10, с. Московка, Куп'янського району, Харківської області; визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою, виселити ОСОБА_3 з цього житлового приміщення.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що з 16 серпня 1999 року вона є власницею житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: вул. Ярошенка, б. 10, с. Московка, Куп'янського району, Харківської області, відповідно до договорів купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки від 16.08.1999 року, що посвідчені державним нотаріусом Купянської державної нотаріальної контори. 23.07.2004 року вона уклала шлюб з ОСОБА_3 та зареєструвала його у своєму домі. Дітей від цього шлюбу немає. Спільне сімейне життя не склалося, чоловік почав зловживати алкоголем, вчиняти сварки, ображати її, поводився стосовно неї агресивно, застосовував фізичну силу, і вона змушена була піти з дому. З 15 січня 2013 року і по цей час вона проживає у своїх родичів в с. Покотилівка. 24.10.2014 року шлюб між ними було розірвано. ОСОБА_3 продовжує проживати в її домоволодінні та відмовляється звільнити належне їй житло в добровільному порядку. Оскільки ОСОБА_3 набув право на користування спірним будинком на підставі реєстрації шлюбу з нею, а після розірвання шлюбу, родинний звязок між ними припинено сімя розпалася, а тому, всі підстави, які були передумовою встановленню сервітуту на сьогодні відсутні. За захистом своїх прав, посилаючись на ст. 41, 47 Конституції, ст. 328 ЦК України, п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, ч. 2 ст. 406, 16, 316-319, 321, 386, 391, 405 ЦК України, позивачка звернулася з даним позовом до суду.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні.

Відповідач та його представник адвокат ОСОБА_1 частково визнали позовні вимоги, а саме: не заперечували проти задоволення позову в частині вселення позивачки, просили суд відмовити ОСОБА_2 в задоволенні інших позовних вимог.

Від 3-ї особи до суду надійшла заява з проханням розглядати справу без участі їх представника, покладаються на розсуд суду.

Зясувавши позиції сторін та їх представників, 3-ї особи, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні до них правовідносини.

Згідно договорів купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки, 16.08.1999 р. ОСОБА_2 придбала житловий будинок та земельну ділянку за адресою с. Московка Купянського району Харківської області, вул. Ярошенко, буд. 10 (а.с.8,9).

Як вбачається з рішення Купянського міськрайонного суду Харківської області від 24.10.2014 року, шлюб між ОСОБА_3, та ОСОБА_2, зареєстрований 23 липня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Куп'янського міського управління юстиції Харківської області, актовий запис за № 92 розірваний /а.с.10-11/.

05.11.2014 р. ОСОБА_2 звернулася до Купянського МВ ГУМВС України у Харківській області із заявою про забезпечення їй особистої безпеки, захисту її прав і законних інтересів, усунувши перепони в користуванні та розпорядженні майном, де вказувала на те, що вона є інвалідом третьої групи, змушена була виїхати зі свого будинку, оскільки сумісне проживання з ОСОБА_3 в ньому не можливе, відповідач постійно зловживає алкогольними напоями, поводить себе агресивно, бє посуд, меблі, кидав в неї речами, вживає нецензурну лексику, привів у будинок співмешканку та проживає з нею /а.с.12/. За її заявою була проведена перевірка та з ОСОБА_3 була проведена профілактична бесіда про недопустимість антигромадської поведінки в подальшому, а ОСОБА_2 рекомендовано звернутися до суду /а.с.13,14/.

Як свідчить довідка МСЕК серії 10 ААВ № 642387 від 02.09.2013 року, ОСОБА_2 дійсно є інвалідом 3 групи загального захворювання / а.с.15/.

12.05.2015 року Купянським міськрайонним судом Харківської області ухвалене рішення по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, 3-я особа: Купянський районний відділ ГУ ДМСУ в Харківській області про виселення без надання іншого житлового приміщення, згідно якого, в задоволенні позову відмовлено /а.с.32-33/. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 11.08.2015 року, рішення Купянського міськрайонного суду Харківської області від 12.05.2015 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 залишено без змін та попереджено ОСОБА_3 про недопустимість порушення правил співжиття /а.с.34-35/.

Вищезазначеними рішеннями було встановлено, що ОСОБА_2 виїхала з свого будинку до іншого населеного пункту у січні 2013р, де проживає і на теперішній час, а лише 05.11.2014р., майже через 2 роки, вона звернулася до Купянського МВ ГУМВС України у Харківській області із заявою, де скаржилася на поведінку відповідача та неможливість проживання з ним в одному будинку, більше до правоохоронних органів ОСОБА_2 не зверталася, інших будь-яких заходів впливу до відповідача не застосовувалося. Суд зазначив, що наявність між сторонами неприязних відносин після розірвання шлюбу не є підставою для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення. Доказів того, що після проведення органами внутрішніх справ профілактичної бесіди з ОСОБА_3 ним знову порушувалися правила співжиття, що робило б неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, не надавалося.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини.

Всі докази, які надані позивачем по даному позову, в тому числі і заява ОСОБА_2 від 05.11.2014 р. до Купянського МВ ГУМВС України у Харківській області із заявою про забезпечення їй особистої безпеки, захисту її прав і законних інтересів, усунувши перепони в користуванні та розпорядженні майном та відповідь № 19968 від 07.11.2014 р., були предметом розгляду і їм дана була правова оцінка по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, 3-я особа: Купянський районний відділ ГУ ДМСУ в Харківській області про виселення без надання іншого житлового приміщення, рішення по якому прийнято, як було зазначено вище. Інших доказів після винесених судами рішень, позивачка суду по даному позову не надала.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5 не заперечували факт, що ОСОБА_3 постійно проживає у спірному будинку.

Свідок ОСОБА_4 пояснила суду, що вона знає давній час сімю позивачки. Спочатку вони проживали добре, потім дядя Юра став пити, ображати тьотю ОСОБА_5, вони розійшлися, ОСОБА_2 його боялася, виїхала з будинку, зараз ОСОБА_3 живе у будинку з іншою жінкою, вона бачить як він постійно ходить у нетверезому стані, пояснила, що останній раз бачила його місяця три назад, скільки разів за останній рік вона його бачила у нетверезому, агресивному стані, пояснити не змогла, також і не змогла підтвердити його антигромадську поведінку.

Свідок ОСОБА_5 пояснила суду, що знає ОСОБА_2, так як вони були напарницями по роботі, коли вона, ОСОБА_2 проживала ще разом з ОСОБА_3 він випивав, потім вони розійшлися, зі слів ОСОБА_2 знає, що та його боялася, він пив, скандалив, ОСОБА_2, скаржилася свідку, що він був агресивний по відношенню до неї, викинув їжу, яку вона приготувала. Іноді, проходячи повз будинок позивачки, вона, свідок, чула крики і сварки. Період часу, за який свідок дає показання, вказаний ОСОБА_5 березень 2013 р. Позивачка вимушена була виїхати зі свого будинку. На теперішній час ОСОБА_3 приводе додому іншу жінку. Зазначила, що вона бачить як майже кожен день він з роботи йде пяний. У алкогольному стані він поводиться агресивно, нецензурно лається.

Як пояснила позивачка у судовому засіданні, вона не може проживати в цьому будинку та реалізовувати свої права, які надано їй як власнику, оскільки відповідач чинить їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням, перш за все, це проявляється в його антисоціальній поведінці, внаслідок зловживання алкоголем та прояв агресії по відношенню до неї.

Доказів того, що після проведення у листопаді 2014 р. органами внутрішніх справ профілактичної бесіди з ОСОБА_3 та попередження ОСОБА_3 про недопустимість порушення правил співжиття рішенням апеляційного суду Харківської області від 11.08.2015 року, ним знову порушувалися правила співжиття, що робило б неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, суду не надано.

Згідно довідки Кіндрашівської сільської ради Куп'янського району Харківської області № 918 від 08.10.2015 року, ОСОБА_2 дійсно не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, з 15 січня 2013 року.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та в ч. 1 ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним.

Таким чином, позовні вимоги у частині вселення позивачки ОСОБА_2 в житлове приміщення за адресою: Харківська обл., Купянський р-н, с. Московка, вул. Ярошенка, буд. 10, підлягають задоволенню. Визнання відповідачем позовних вимог у цій частині не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

У судовому засіданні представником позивача зазначено, що вони не вимагають усунення перешкод у здійсненні позивачкою права користування та розпорядження своїм майном, а посилаються на п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, на підставі якої просять суд визнати відповідача втративши право користування житловим приміщенням та виселити його з займаного приміщення, оскільки він на даний час не є членом сімї позивачки.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

П. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України передбачає припинення сервітуту у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

П. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України ЦК України. З урахуванням зазначеного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сімї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України.

Згідно ст. 405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сімї власника житла набувають сервітутне право на користування цим житлом за фактом набуття статусу члена його сімї. Цей сервітут виникає на житло, яке є власністю певної фізичної особи. Члени його сімї не мають права власності на це житло. Зазначений сервітут виникає тоді, коли певні фізичні особи стають членами сімї особи, яка уже стала власником житла. Якщо власник квартири чи будинку одружився, то чоловік (дружина), які мешкають у цій квартирі чи будинку, співвласниками квартири чи будинку не вважаються. Вони лише набувають сервітуту на користування квартирою чи будинком своєї дружини (чоловіка). Ці особи користуються житлом в обсязі, визначеному його власником. Не припиняє чинності сервітуту і припинення членства сімї власника житла його колишніми членами сімї. Так, якщо власник житла розлучився зі своїм чоловіком, який права спільної власності на житло не набув, то він зберігає право користування житлом власника і після розлучення. Адже це речове право, яке належить колишньому чоловікові власнику майна і воно не може бути припинено в односторонньому порядку власником цього житла. Колишній чоловік власника житла зберігає за собою право користування житлом своєї колишньої дружини.

Отже, ст. 406 ЦК України не передбачає правове обґрунтування виселення особи з займаного житлового приміщення та втрати особою права на користування житловим приміщенням. Виселення є категорією житлового законодавства.

Згідно Узагальнення Верховного суду України «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» зазначено, що у разі виникнення спору між власником і членами його сімї суд повинен врахувати, що право члена сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст. 405,406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо іншого не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Щодо виселення колишніх членів сімї власника, то відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин із власником квартири не позбавляє колишніх членів його сімї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сімї власник житлового будинку має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. Вимог з підстав, передбачених ст. 116 ЖК України не заявлялося.

Приймаючи рішення по справі, що розглядається, суд виходив з вимог ст. 60 ЦПК України, яка регламентує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, коли мають місце підстави звільнення від доказування. Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтями 10,11,58,60,61,179,212,213 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справі не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених вище, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд вважає, що обставини, які на думку позивача обґрунтовують позовні вимоги в частині визнання відповідача втратившим право користування жилим приміщенням та його виселення, не були доведені позивачем в ході судового розгляду, не встановлено таких підстав і за показаннями свідків, у зв'язку з чим в задоволенні позову в цій частині слід відмовити як необґрунтованого.

На підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи те, що позивачкою при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір за подання позовної заяви немайнового характеру у сумі 487,20 грн. та за подання заяви про забезпечення доказів (виклик свідків) у розмірі 243,60 грн., а також часткове задоволення позовних вимог, судовий збір у розмірі 1/3 частини, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, від його суми за подання позовної заяви немайнового характеру підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60,61, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, 3-я особа: Купянський районний відділ головного управління державної міграційної служби в Харківській області про вселення, визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстраційного обліку задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_2 в житлове приміщення за адресою: вул. Ярошенка, буд. 10, с. Московка, Куп'янського району, Харківської області.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 162,40 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Купянський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня отримання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення виготовлений 18 грудня 2015 року.

Головуючий: А.О.Шиховцова