АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

19 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Шиманського В.Й.,

при секретарі: Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, уточненим в подальшому, про встановлення факту проживання з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з вересня 2005 року по серпень 2008 року та визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя Ѕ частину двохкімнатної квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2014 року, з урахуванням ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2014 року про виправлення арифметичної помилки, позов задоволено.

ОСОБА_1, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про її права та обов'язки, оскаржила зазначене рішення в апеляційному порядку. Вказала, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що постановами, ухвалами та рішеннями суду у інших справах, в яких ОСОБА_1 та ОСОБА_3 брали участь, встановлено обставини, що в період з 01 січня 2004 року до 22 вересня 2012 року вона проживала разом з ОСОБА_3 однією сім'єю. Разом з тим, в період, коли відповідач проживав з нею у цивільному шлюбі та від якого вони мають двох неповнолітніх дітей, оскаржуваним рішенням встановлено факт проживання ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2

Просила рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2014 року скасувати. Залучити ОСОБА_1 до розгляду справи в якості третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Встановити факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 в період з 01 січня 2004 року до 22 вересня 2012 року однією сім'єю. Визнати Ѕ частину двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1та її представник ОСОБА_5 - апеляційну скаргу підтримали, просили задовольнити з наведених у ній підстав.

ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили відхилити.

Позивач та третя особа відповідно до ст. 74 ЦПК України належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, своїх представників не направили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30.08.2005 позивачка ОСОБА_2 познайомилася з відповідачем ОСОБА_3, підписала з ним договір оренди квартири АДРЕСА_2 та у вересні 2005 року стала жити з відповідачем однією сім'єю без шлюбу, як подружжя. Проживаючи разом сторони робили сімейні заощадження для придбання власної квартири, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Позивачкою сплачувалися комунальні послуги та купувалися продукти харчування. З січня 2008 року і до розірвання подружніх стосунків у грудні 2010 року, сторони проживали спільно за адресою АДРЕСА_3. За час спільного проживання за сімейні кошти у 2008 і році ними було придбано1/2 частини 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_1. Однак у вказаній квартирі позивачку зареєстровано не було. В кінці грудня місяця 2010 року позивач ОСОБА_2 припинила стосунки з відповідачем ОСОБА_3

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2014 року виправлено арифметичну помилку в рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2014 року та вказано, що ОСОБА_2 проживала однією сім'єю з ОСОБА_6 з вересня 2005 року по серпень 2008 року.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що висновки суду першої інстанції щодо підстав для задоволення позовних вимог не відповідають обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права.

Обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, є недоведеними.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що позов визнано відповідачем і таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Колегія суддів не може погодитись с таким висновком виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Проте, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону (наприклад, відповідач визнає безпідставний позов) або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (наприклад, малолітніх або недієздатних), суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (п. 24 постанови Пленуму ВС України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2).

Суд не звернув уваги, що вказаною нормою передбачено визнання відповідачем позову, а не юридичного факту. Визнання стороною в суді фактів, якими друга сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, не є для суду обов'язковим. Суд може вважати визнаний факт встановленим, коли у нього не виникає сумніву в тому, що визнання відповідає дійсним обставинам справи, не порушує будь-чиїх прав та законних інтересів і не зроблено під впливом обману, насильства, погрози, помилки.

З матеріалів справи вбачається, що 30 серпня 2005 року між ОСОБА_2, що змінила прізвище на «ОСОБА_2», та ОСОБА_3 укладено Договір оренди квартири АДРЕСА_2 (а.с. 5).

27 травня 2008 року між продавцем - ОСОБА_8 та покупцями ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 6).

25 грудня 2010 року ОСОБА_3 складено розписку про зобов'язання до кінця 2011 року переоформити Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 на співвласника ОСОБА_2 (а.с. 7).

Матеріали справи не містять доказів на підставі яких судом встановлено факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Застосовуючи положення ст. 174 ЦПК України суд не перевірив, чи не суперечить закону визнання відповідачем позову та чи не порушує будь-чиїх прав та законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З аналізу вказаної норми вбачається, що законом передбачено, що під час вирішення справи з'ясуванню підлягає чи дійсно право позивача порушено, не визнається або оспорюються відповідачем.

Суд не звернув уваги на вказану норму процесуального права та в порушення закону передчасно прийняв визнання відповідачем позову.

В порушення вимог, передбачених ст. 215 ЦПК України в мотивувальній частині рішення не зазначено чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким.

Під час вирішення справи суд в порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи не роз'яснив особам, які беруть участь у справі їх обов'язок, передбачений ч. 3 ст. 131 ЦПК України, повідомити суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору.

Таке порушення судом норм процесуального права призвело до неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи. У зв'язку з чим поза увагою суду залишились встановлені рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2014 року обставини проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання в яких народилося двоє дітей: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до п. 1. ч. 1 ст. 309 ЦПК України неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи є підставами скасування судового рішення.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, щодо наявності підстав для скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи, що повноваження апеляційного суду визначено ст. 303 ЦПК України, апеляційна скарга в частині залучення ОСОБА_1 до розгляду справи в якості третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору та встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 в період з 01 січня 2004 року до 22 вересня 2012 року однією сім'єю та визнання об'єктом спільної сумісної власності квартири, не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2014 року - скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/29519/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6800/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Марцинкевич В.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.