Справа № 148/262/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2015 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

В складі головуючого судді Ковганича С.В.

при секретарі Мрочко Т.О.

з участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача Сінкевич Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Тульчинської РДА про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду із позовною заявою до Управління соціального захисту населення Тульчинської РДА про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 20.11.2014 р. близько 11 год., вона звернулась до Управління праці та соціального захисту населення Тульчинської РДА з метою подання документів для отримання допомоги на поховання сина, ОСОБА_3, пред'явивши пакет документів а саме: Свідоцтво про смерть, та Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть.

Спеціаліст відділу ОСОБА_4 відмовилась прийняти в неї пред'явлені документи, аргументуючи це тим, що відсутня ще одна довідка, а саме «Довідка від квартального», яка пишеться в довільній формі, про те, що вона дійсно хоронила сина за свої гроші. Також ОСОБА_4, пояснила, для того щоб взнати хто такий квартальний - треба піти і дізнатись в міській раді.

Відповідно до п.5.3 Порядку надання державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства фінансів України 30.04.2002 № 226/293/169, зазначено, що для оформлення допомоги на поховання місцевим органам з питань соціального захисту населення подається заява та довідка про смерть, видана органами реєстрації актів громадянського стану. Тобто, документи, які необхідні для подачі заяви на отримання даної допомоги, відповідно до вимог чинного законодавства були в наявності.

На її питання, керуючись нормою якого законодавчого акту, посадові особи вимагають принести не правову довідку, відмовляються прийняти правові документи, що вимагає Закон, посадові особи Управління їй не пояснили, натомість запропонували звернутись з письмовою заявою.

В пригніченому стані, а беручи до уваги ще і той стан, що вона тільки-но поховала сина, була вимушена йти в приймальну міської голови, взнавати, хто є квартальний, йти шукати квартального, просити написати довідку, який на її прохання, погодився написати таку довідку, потім знов повертатись до Управління, де старший спеціаліст ОСОБА_5, пояснила, що дана довідка є необхідною і вони правомірно її вимагають, і в законі про це зазначено.

У своїй письмовій відповіді № 3-152 від 05.12.2014 на мій запит від 21.11.2014р. вх. № 3-152 від 21.11.2014р. стосовно правового характеру «Довідки від квартального" , їй не було роз'яснено, що для оформлення допомоги на поховання надається заява, та довідка про смерть, видана органами актів цивільної стану.

Своїми діями, посадові особи управління соціального захисту населення Тульчинської РДА порушили ст. 1 Конституції України, де зазначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України.

Порушено також ст.10 ЗУ «Про державну службу», де зазначено, що основними обов'язками державних службовців є додержання Конституції України та інших актів законодавства України; недопущення порушень прав і свобод людини та громадянина.

Ввечері, внаслідок пережитих психоемоційних переживань за день, її самопочуття погіршилось, і вона була вимушена звертатись по медичну допомогу, викликати швидку допомогу. Тобто, психічні страждання призвели до погіршення самопочуття, та стану її здоров'я.

Порушення її прав завдало душевних страждань. Вона перебувала в стані відчаю, психічних страждань, пов'язаних з душевним болем, втратила спокій, самопочуття та психологічний стан погіршився.

Оцінює розмір завданої моральної шкоди в сумі 21924,00 грн., які просить стягнути з відповідача.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі і просить суд їх задовольнити.

В обґрунтування позовних вимог надала суду пояснення аналогічні тим що і в позовній заяві.

Представники відповідача Сінкевич Л.О., яка діє за довіреністю, вимоги позивача заперечила в повному обсязі, з підстав зазначених в письмових запереченнях, надавши суду аналогічні пояснення. В обґрунтування правової позиції відповідача, суду пояснила, що Управління соціального захисту населення не погоджується із заявленими вимогами з наступних підстав.

20.11.2014 р. позивач дійсно звернулась до спеціаліста установи з метою здачі документів для отримання допомоги на поховання сина. Проте, дана подія мала місце близько 13.00 (а не 11.00). Спеціаліст, який здійснював прийом чітко запам'ятала, що дана подія мала місце за кілька хвилин до 13.00, оскільки в установі в цей час розпочинається обідня перерва.

Дана обставина підтверджує той факт, що позивач свідомо навмисно намагається збільшити проміжок перебування в установі, який, до речі, був пов'язаний здебільшого не зі здачею документів на поховання, а з вирішенням питання по переплаті державної соціальної допомоги, що виникла з вини позивача. Позивачеві було відомо про факт переплати, оскільки відповідачем були направлені відповідні повідомлення за вих. № 213/01-07 від 24.10.2014 р.

Оскільки позивач незаконно отримала державні кошти в розмірі 12897 грн. 90 коп., які необхідно було повернути на рахунок установи, враховуючи той факт, що позивач при подачі документів для призначення ДСД інвалідам з дитинства з надбавкою на догляд в заяві вказала, що проживає в м. Тульчині, а отже здійснює догляд за сином та має право на надбавку, а при подачі заяви для отримання допомоги на поховання вказала, що проживає в м. Києві (та було встановлено, що догляд за сином не здійснювала), та знаючи про факт подачі завідомо неправдивих відомостей позивачем, відповідачем було запропоновано надати документ, який підтверджує факт здійснення поховання саме позивачем, а не особою, яка фактично здійснювала догляд за дитиною-інвалідом. Після чого позивач покинула установу. Через певний проміжок часу позивач повернулася до установи з довідкою від квартального, проте відмовилась її надавати, вимагаючи показати норму Закону, якою це передбачено. Спеціалістом ОСОБА_4 спільно з заступником начальника управління ОСОБА_5 було надано текст ЗУ «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам». Ст. 15 вказаного закону передбачено, що право на даний вид допомоги мають члени сім'ї дитини-інваліда або особа, яка здійснила поховання. Знаючи, що позивач не проживала разом з сином та не здійснювала за ним догляд, спеціалістами установи було запропоновано надати довідку, що підтверджує факт поховання.

В послідуючому в цей же день, документи були прийняті в позивача та нарахована допомога передбачена чинним законодавством.

Опитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що вона працює спеціалістом І категорії Управління соціального захисту населення Тульчинської РДА. 20.11.2014 року до управління звернулась ОСОБА_1 для отримання допомоги на поховання дитини. Вона, попередньо проконсультувавшись з начальником відділу ОСОБА_5, запропонувала ОСОБА_1, до поданої нею довідки та свідоцтва про смерть, надати довідку від квартального про те, що поховання дитини було здійснено нею. В послідуючому нею було прийнято документи від позивача, без довідки від квартального.

Свідок ОСОБА_5, надала суду пояснення, аналогічні тим, що свідок ОСОБА_4, які повністю підтверджують позицію відповідача.

Вислухавши позивача, представника відповідача, опитавши свідків, дослідивши матеріали справи суд встановив:

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 19.11.2014 року. (а.с. 6).

Відповідно до заяви про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсації, субсидій та пільг, поданої ОСОБА_1, остання звернулась 20.11.2014 року до Управління соціального захисту населення Тульчинської РДА для оформлення допомоги на поховання сина ОСОБА_3 (а.с. 23).

Відповідно до вимог ст. 15 Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам» передбачено, що у разі смерті інваліда з дитинства або дитину інваліда, члену його сім'ї або особі, яка здійснила поховання, виплачується на вибір допомога на поховання в розмірі двомісячної суми державної соціальної допомоги згідно із цим Законом або допомога на поховання чи відшкодування витрат на поховання згідно з іншими нормативно-правовими актами.

Для оформлення допомоги на поховання місцевим органам з питань соціального захисту населення подається заява та довідка про смерть, видна органами реєстрації актів громадянського стану.

Вказані вимоги Закону визначенні і в п.5.3. Порядку надання державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, затвердженого спільним Наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства фінансів України 30.02.2002 року № 226/293/169.

В судовому засіданні також встановлено, і визнано представником відповідача, а також доведено опитаними в судовому засіданні свідками, що при зверненні до Управління соціального захисту населення Тульчинської РДА (далі Управління), ОСОБА_1 було подано заяву та представлено свідоцтво про смерть та витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть.

Посадовими особами Управління ОСОБА_1, для підтвердження обставин проведення поховання за власні кошти, було запропоновано надати довідку від квартального. Вказаний факт також визнано представником відповідача та підтверджено свідками.

За правилами ст. 61 ч.1 ЦПК України, обставини визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 19 ч. 2 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 10 Закону України «Про державну службу» визначено, що основними обов'язками державних службовців є додержання Конституції України та інших актів законодавства України; недопущення порушення прав і свобод людини та громадянина.

Зазначенні правові норми є певним видом гарантії Держави, які випливають з того, що суб'єкти, які є представниками відповідної публічної влади, повинні діяти виключно у спосіб встановлений нормативно-правовими актами. Окрім цього, законодавець презюмує також і знання цими органами та їх посадовими (службовими) особами чинного законодавства і покладає на них обов'язок безумовного дотримання його приписів.

За таких обставин, суд вважає, що посадові особи Управління соціального захисту населення Тульчинської РДА, пропонуючи ОСОБА_1 представити довідку від квартального, діяли у спосіб, який суперечить вимогам ст. 15 Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам», хоча в послідуючому, в цей же день ними було прийнято документи від заявника та проведено нарахування коштів, без наявності та представлення вищевказаної довідки.

Відповідно до вимог ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною другою статті 1167 ЦК України передбачено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Згідно ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі, гідності фізичної особи.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: в приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В судовому засіданні встановлено, що шкоду позивачу було завдано протиправними діями посадових осіб Управління соціального захисту Тульчинської РДА.

Вирішуючи питання щодо причинного зв'язку між діями відповідача та наслідками спричиненої шкоди, суд приймає до уваги, представлену позивачем довідку комунальної установи «Тульчинський районний центр первинної медико-санітарної допомоги», відповідно до якої 21.11.2014 року було здійснено виклик бригади медичної допомоги на ім'я ОСОБА_1 та встановлено діагноз «Неврологічна реакція, ситуаційно обумовлена». (а.с. 11).

Вказані обставини в повній мірі підтверджують доводи позивача щодо перенесення певних душевних та психологічних переживань, змін стану здоров'я, після перебування в Управлінні.

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, судом враховано роз'яснення наданні в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), де зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Таким чином, враховуючи вищевказані докази та фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що грошовим еквівалентом відшкодування моральної шкоди позивачу, буде стягнення коштів в сумі 1000 грн.

За правилами ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, тому в деліктних правовідносинах зобов'язання держави виконує Державна казначейська служба України, на яку покладено функції по здійсненню управління наявними коштами Державного бюджету України.

За таких обставин, стягнення мають проводитись шляхом списання коштів.

Відповідно до вимог ст. 10 ч. 3 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі, що відображено в ст. 11 ЦПК України.

Таким чином, суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, в зв'язку із задоволенням позовних вимог, судові витрати щодо судового збору підлягають стягненню з Державного бюджету.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 19, 56 Конституції України, ст. 15 Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам», ст. 10 Закону України «Про державну службу», ст. ст. 23, 170, 1167, 1173 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» ст. ст. 4, 8, 10, 15, 18, 57-60, 64, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Тульчинської РДА про відшкодування моральної шкоди задоволити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 1000 грн. як відшкодування моральної шкоди, а також 243,60 грн. понесених судових витрат з оплати судового збору.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Вінницької області через Тульчинський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення складено 30.03.2015 року.

Суддя: