справа № 208/8502/14-ц
№ провадження 2/208/458/15
РІШЕННЯ

Іменем України

06 лютого 2015 р. м. Дніпродзержинськ

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: Головуючого, судді Похвалітої С.М., при секретарі Шешуревої Я.І.,

За участю:

- позивача ОСОБА_1,

- представника позивача ОСОБА_2,

- відповідача ОСОБА_3,

- Представника відповідача ОСОБА_4,

- Представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3; третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Державної інспекції України з питань праці в особі територіального органу Державної інспекції України з питань праці у Дніпропетровській області, про визнання незаконним звільнення, визнання недійсним запис в трудовій книжці, зобов'язання здійснити розрахунок при звільненні, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання незаконним звільнення, визнання недійсним запис в трудовій книжці, зобов'язання здійснити розрахунок при звільненні, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 01.11.2013 року він перебував у трудових відносинах з фізичною собою підприємцем ОСОБА_3 відповідно до трудового договору № 10, зареєстрованим Дніпродзержинським міським центром зайнятості 04 листопада 2013 року на посаді майстра-приймальника. 05.08.2014 року він звернувся до відповідача із письмовою заявою з проханням звільнити його за згодою сторін на підставі ст.36 КЗпП України, але заява була знищена відповідачем, а його усно повідомлено, що в припиненні трудових відносин йому відмовлено та має працювати до кінця жовтня 2014 року. 09.08.2014 року він повторно звернувся до відповідача з проханням звільнити за згодою сторін та відповідач не надав згоди на звільнення. 09.08.2014 року він знову звернувся із заявою про звільнення на підставі ст.38 КЗпП України та зазначив причину звільнення - зміна місця проживання та отримав пропозицію про працевлаштування в м.Дніпропетровську, але йому було встановлений двотижневий термін відпрацювання з 11.08.2014 року. Він не погодився та 11.08.2014 року знову звернувся до відповідача із заявою про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, відізвавши заяву про звільнення на підставі ч.1 ст.38 КзпП України від 09.08.2014 року, направивши її поштою на адресу відповідача. 13.08.2014 року відповідачем було повідомлено про необхідність надання пояснень про відсутність ОСОБА_1 на робочому місця. Вважає, що відповідач продовжуючи порушувати вимоги законодавства про працю, ігноруючи подану особисто 11.08.2014 року заяву про звільнення, обрав шлях звільнення на підставі п.4 ст.40 КзпП України про що повідомив письмово. 20.08.2014 року та 06.09.2014 року ним отримано повторне повідомлення від відповідача, в якому останній прагне отримати пояснення та від відповідача отримано трудову книжку із записом про звільнення за прогул згідно до п.4 ст.40 КЗпП України. Посилається на те, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Станом на день отримання трудової книжки внаслідок протиправних дій відповідача він був позбавлений права офіційно працевлаштуватися. Вважає, що діями відповідача йому також спричинена й моральна шкода, яку він оцінює в 5 000 грн.

З урахуванням уточнень до позовних вимог просить суд визнати недійсним запис у трудовій книжці ОСОБА_1 № 15 від 10.09.2014 року про звільнення за прогул ст.40 п.4 КЗпП, змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 зі «звільнено за прогули згідно ст.40 п.4 КЗпП України» на «за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України»; змінити дату звільнення ОСОБА_1 за № 15 з 10.09.2014 року на дату вирішення справи у суді; зобов'язати відповідача змінити запис у трудовій книжці та внести в трудову книжку ОСОБА_1 запис про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу 1 344 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 2 464 грн., вихідну допомогу в розмірі 3 696 грн., компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки в розмірі 820,99 грн., компенсацію моральної шкоди у розмірі 5 000 грн., витрати на послуги адвоката в розмірі 700 грн., рішення про стягнення середнього заробітку допустити до негайного виконання в межах місячного платежу.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав свої позовні вимоги, посилався на обставини викладені в позові, просив суд визнати недійсним запис у трудовій книжці ОСОБА_1 № 15 від 10.09.2014 року про звільнення за прогул ст.40 п.4 КЗпП, змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 зі «звільнено за прогули згідно ст.40 п.4 КЗпП України» на «за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України»; змінити дату звільнення ОСОБА_1 за № 15 з 10.09.2014 року на дату вирішення справи у суді; зобов'язати відповідача змінити запис у трудовій книжці та внести в трудову книжку ОСОБА_1 запис про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу 1 344 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 2 464 грн., вихідну допомогу в розмірі 3 696 грн., компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки в розмірі 820,99 грн., компенсацію моральної шкоди у розмірі 5 000 грн., витрати на послуги адвоката в розмірі 700 грн., рішення про стягнення середнього заробітку допустити до негайного виконання в межах місячного платежу.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала в повному обсязі, посилалась на обставини викладені в позові, просила суд визнати недійсним запис у трудовій книжці ОСОБА_1 № 15 від 10.09.2014 року про звільнення за прогул ст.40 п.4 КЗпП, змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 зі «звільнено за прогули згідно ст.40 п.4 КЗпП України» на «за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України»; змінити дату звільнення ОСОБА_1 за № 15 з 10.09.2014 року на дату вирішення справи у суді; зобов'язати відповідача змінити запис у трудовій книжці та внести в трудову книжку ОСОБА_1 запис про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу 1 344 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 2 464 грн., вихідну допомогу в розмірі 3 696 грн., компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки в розмірі 820,99 грн., компенсацію моральної шкоди у розмірі 5 000 грн., витрати на послуги адвоката в розмірі 700 грн., рішення про стягнення середнього заробітку допустити до негайного виконання в межах місячного платежу.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги позивача не визнав, вважає, що відсутні підстави для задоволення позову та посилався на обставини викладені в запереченнях.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 вимоги позивача не визнав, вважає, що відсутні підстави для задоволення позову та посилався на обставини викладені в запереченнях. Зазначив суду, що звільнення позивача відбувалося з дотримання КЗпП України, а також з позивачем були здійснені усі розрахунки при звільненні.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 вимоги позивача не визнала, вважає, що відсутні підстави для задоволення позову та просить суд відмовити позивачу.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Державної інспекції України з питань праці в особі територіального органу Державної інспекції України з питань праці у Дніпропетровській області, у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Вислухавши позивача, відповідача, представників сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач 01.11.2013 року перебував у трудових відносинах з фізичною собою підприємцем ОСОБА_3 відповідно до трудового договору № 10, який зареєстрований Дніпродзержинським міським центром зайнятості 04 листопада 2013 року на посаді майстра-приймальника, що вбачається з трудового договору від 01 листопада 2013 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Так, 10 вересня 2014 року трудовий договір від 04 листопада 2013 року укладений між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 у присутності працівника центру зайнятості було розірвано на підставі ч.4 ст.40 КЗпП України, що вбачається з наданого трудового договору.

Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Позивач у судовому засіданні посилався на те, що він 05.08.2014 року надав свою письмову заяву з проханням звільнити його за згодою сторін на підставі ст.36 КЗпП України та 09.08.2014 року надав заяву про звільнення на підставі ст.38 КЗпП України, зазначивши причину звільнення - зміна місця проживання та отримання пропозиції про працевлаштування в м.Дніпропетровську, та, у зв'язку з тим, що відповідач його залякував, він після 09 серпня 2014 року на роботу не з'являвся, але відповідно до вимог ст.60 ЦПК України будь-яких доказів цього суду не надав.

В судовому засіданні встановлено, позивач ОСОБА_1 11.08.2014 року знову звернувся до відповідача із заявою про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, відізвавши заяву про звільнення на підставі ч.1 ст.38 КзпП України від 09.08.2014 року, та направивши її поштою на адресу відповідача ОСОБА_3

У зв'язку з тим, що позивача після 09 серпня 2014 року не було на робочому місці, 13.08.2014 року, 20.08.2014 року та 06.09.2014 року відповідачем було повідомлено позивача ОСОБА_1 про необхідність надання пояснень про відсутність його на робочому місці.

Відповідно до вимог ч.1 ст.38 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

Ч.1,ч.3 ст.38 КзпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Як встановлено в судовому засіданні позивач звертався до відповідача із проханням розірвати трудовий договір за згодою сторін на підставі ст.36 КЗпП України та 09.08.2014 року надав заяву про звільнення на підставі ст.38 КЗпП України, зазначивши причину звільнення - зміна місця проживання та отримання пропозиції про працевлаштування в м.Дніпропетровську, але будь-яких документів в підтвердження зміни свого місяця проживання, тобто неможливості продовжувати роботу, він відповідачу не надавав, а тому враховуючи вимоги ч.1 ст.38 КЗпП України повинний був відпрацювати два тижні після попередження письмово про це власника або уповноважений ним орган.

В п.24 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

З Наказу № 1 від 11.08.2014 року за підписом ФОП ОСОБА_3 вбачається, що у зв'язку з неявкою на робоче місце 11.08.2014 року працівника ОСОБА_1 без попередження, про що свідчить акт «Про відсутність працівника на робочому місці» складений та підписаний працівниками в приміщенні станції технічного обслуговування, а також не передачі ним поточних справ і матеріальних цінностей відповідальній особі ОСОБА_6, вважає за неможливим розірвати трудовий договір з ОСОБА_1 11.08.2014 року на основі його заяви про звільнення написаної ним 09.08.2014 року до моменту з'явлення працівника на робочому місці, наданні обгрунтованої та документально підтвердженої причини відсутності, а також для передачі поточних справ і матеріальних цінностей відповідальній особі.

Позивач у своїй заяві про звільнення від 11.08.2014 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, посилається на те, що підставою звільнення є невиконання відповідачем законодавство про працю, але в судовому під час звільнення ОСОБА_1 не встановлено порушення відповідачем вимог КЗпП України.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Так, як вбачається з наданих суду конверта та супроводжувального листа, на адресу позивача одразу після розірвання трудового договору рекомендованим листом та з описом була направлена трудова книжка.

Ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Так, при звільненні позивача ОСОБА_1 йому 11 вересня 2014 року були нараховані розрахункові кошти за період праці з 01.11.2013 року по 31.07.2014 рік, а саме компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 820 грн. 99 коп., з яких утримано ЄСВ - 3,6%, тобто 29,56 грн., ПДФО - 27,36 грн., військовий збір - 12,31 грн., переплату суми заробітної плати за серпень 5,71 грн., усього до виплати сума нарахованих та виплачених коштів склала 746,05 грн., отримання яких в судовому засіданні не заперечував позивач, що також підтверджується відомістю № 42, яка видана «ОТП Банком» про нарахування заробітної плати ОСОБА_1

Окрім цього, враховуючи вимоги ст.116 КЗпП України та, у зв'язку з тим, що позивач в день звільнення не працював, тому трудова книжка була направлена позивачу поштою рекомендованим листом та отримана особисто позивачем 13.09.2014 року, а тому відсутні підстави щодо задоволення вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки.

Частиною третьою ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В судовому засіданні позивачем будь-яких доказів того, що зі сторони відповідача йому була спричинена моральна шкода суду не надано, а тому відсутні підстави для задоволені вимог позивача про стягнення моральної шкоди.

Таким чином, в судовому засіданні не встановлено будь-яких порушень КЗпП України зі сторони відповідача - фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 під час звільнення ОСОБА_1, а також під час здійснення з ним розрахунку при звільненні, а тому відсутні підстави для задоволення позову та визнання недійсним запису у трудовій книжки, зміни формулювання причини звільнення, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги.

Враховуючи те, що в задоволені позову відмовлено, а при звернені позивача до суду його було звільнено від сплати судового збору та враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 36, 38, 40, 47, 116, 147 КЗпП України, ч.1 ст. 1167 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 60, 88, 209, 213, 214-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3; третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Державної інспекції України з питань праці в особі територіального органу Державної інспекції України з питань праці у Дніпропетровській області, про визнання незаконним звільнення, визнання недійсним запис в трудовій книжці, зобов'язання здійснити розрахунок при звільненні, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний термін апеляційної скарги з дня його проголошення.

Суддя Похваліта С. М.