АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/53/15 Справа № 201/4017/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Демидова С. О. Доповідач - Черненкова Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Гулієві М.І.о.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

26 березня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, за яким просив суд стягнути з відповідача на його користь майнову шкоду у сумі 380 020 грн. у зв'язку з неправомірним знесенням будинку під літерою А-1 та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що йому на праві власності належить домоволодіння АДРЕСА_2, яке розташоване на земельній ділянці площею 1 330 кв.м та в цілому складається згідно інвентаризаційної справи № 7068 з літери А-1 житлового будинку загальною площею 27,9 кв.м, Г - погріб цегла, замощення на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 грудня 2008 року. Оцінка спадкового майна становила 43 946 грн. З 26 листопада 2009 року в спірному будинку був прописаний син позивача - ОСОБА_4 Після оформлення права на спадщину у 2008 році позивач вирішив на вказаній земельній ділянці побудувати для сина новий житловий будинок, позначений літ. В-2, який будував самостійно із залученням найманих працівників. 01 червня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу будинку літ. А-1 в домоволодінні АДРЕСА_2 та позивачу передано 38 000 доларів США в рахунок оплати за домоволодіння. За проханням відповідача на період проведення ремонтних робіт в будинку літ.А-1, позивач дозволив ОСОБА_3 та ОСОБА_5 поселитися на першому поверсі недобудованого двоповерхового будинку позначеного літ. В-2. Але після укладення попереднього договору купівлі-продажу будівлі за літерою А-1 відповідач ні яких ремонтних робіт у вказаній будівлі не проводила, у зв'язку з чим він неодноразово вимагав звільнити добровільно недобудоване приміщення під літ. В-2, яке належить йому на праві приватної власності, на що останні відмовляються. Позивачем 14.11.2012 року було отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку та свідоцтво про право власності на нерухоме майно під літерами А-1, В-2 у вказаному домоволодінні від 18 квітня 2013 року згідно технічного паспорту від 17 лютого 2012 року по АДРЕСА_2. Однак відповідач без його дозволу знесла будівлю під літ.А-1, яка була предметом зазначеного попереднього договору купівлі-продажу. 21 травня 2013 року головою комісії Кам`янського територіального комітету ОСОБА_6 встановлено, що вказана будівля під літерою А-1 була зруйнована за проханням відповідача робітниками, які працювали на сусідній земельній ділянці при будівництві житлового будинку, та всі будівельні матеріали від знесеного будинку під літерою А-1 були вивезені на вантажному автомобілі наданому відповідачем. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року попередній договір купівлі-продажу від 01 червня 2010 року скасовано. У зв'язку з неправомірними діями відповідача пов'язаними із самовільним знесенням житлового будинку, належного позивачу на праві власності, останньому завдано матеріальну шкоду в розмірі 380 020 грн. з урахуванням загальної площі будівлі А-1 - 27,9 кв. м та ринкової вартості матеріалів на відбудування будинку, що підтверджується оцінкою ТОВ «Дніпропетровський проектно-конструкторський технологічний інститут» за 2013 рік в цінах на липень 2012 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2014 року ухвалено: в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 грудня 2008 року ОСОБА_2 успадкував домоволодіння АДРЕСА_2, оцінка спадкового майна становить 43 946 грн., та 28 січня 2009 року позивачем було оформлено право власності на вказане домоволодіння, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. 01 червня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 2962 згідно умов якого ОСОБА_2 зобов'язався продати ОСОБА_3, а ОСОБА_3 зобов'язалася купити у ОСОБА_2 об'єкт нерухомості: земельну ділянку розміром не менше ніж 0,0464 га. та домоволодіння АДРЕСА_2. Відповідно умов договору ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_2 отримав гроші у сумі 300 580 грн. у якості авансу у рахунок наступного договору купівлі продажу. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачену суму авансу у розмірі 300 580 грн. На даний час ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності серія НОМЕР_3 від 18 квітня 2013 року та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Окрім того позивачу на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0497 га. за адресою АДРЕСА_3. Згідно акта складеного комісією у складі голови Лоц-Камянського горкомітету ОСОБА_6, членів комітету ОСОБА_9 та ОСОБА_10, було виявлено, що будинок розташований по АДРЕСА_2 зруйновано та зруйнували його робітники на прохання ОСОБА_3 Відповідно кошторису вартість будівництва житлового будинку площею 50 м2 становить 380 020 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з того, що позивач просить стягнути з відповідача саме 380 020 грн., однак позивачем ні в матеріалах цивільної справи, ні в судовому засіданні не доведено факт спричинення йому матеріальної шкоди, саме в вказаному розмірі, не надано будь-яких належних доказів, що саме відповідач спричинила йому матеріальну шкоду.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак, судом першої інстанції не виконанні вказані вимоги закону.

Загальні підстави цивільно-правової відповідальності за завдану майнову шкоду в деліктних (позадоговірних) відносинах передбачені ст. 1166 ЦК України. Згідно із зазначеною нормою обов'язковими умовами такої відповідальності є наявність шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою та вина заподіювача шкоди.

Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", п. 2 - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав недоведеним розмір матеріальної шкоди, зазначений в кошторисі на будівництво житлового будинку, складеного ТОВ «Дніпропетровський проектно-конструкторський технологічний інститут» за 2013 рік (а.с.17-20). Проте суд не зазначив, якими доказами спростовуються надані позивачем докази: акт комісії про те, що будинок розташований по АДРЕСА_2 зруйновано та зруйнували його робітники на прохання ОСОБА_3, кошторис щодо вартості будівництва житлового будинку площею 50 м2.

Крім того, у порушення вимог ч.4 ст. 10 ЦПК України суд не роз'яснив сторонам їх права, встановлені процесуальним законом, у тому числі і можливість проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог ст. ст. 213, 214, 215 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню.

Колегія суддів вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує, ухвалює нове рішення із наступних підстав.

Спірні правовідносини виникли у сторін стосовно відшкодування шкоди, спричиненої знесенням житлового будинку, належного позивачу на праві власності, внаслідок неправомірних дій відповідача.

Колегія суддів встановила та це підтверджується матеріалами справи, що позивачу на праві власності належить домоволодіння АДРЕСА_2, яке розташоване на земельній ділянці площею 1 330 кв.м та в цілому складається згідно інвентаризаційної справи № 7068 з літери А-1 житлового будинку загальною площею 27,9 кв.м, Г - погріб цегла, замощення на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 грудня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 10-4206 (а.с.28). Зазначено право власності зареєстровано в комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 28.01.2009 року за реєстраційним номером 24313782 (а.с.29).

Після оформлення права на спадщину у 2008 році позивач вирішив на вказаній земельній ділянці побудувати новий житловий будинок, позначений літ. В-2, який будував самостійно із залученням найманих працівників.

На даний час позивачу на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 квітня 2013 року, виданого реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.25), що також підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.04.2013 року та складається із житлового будинку літ. А-1 загальною площею 27,9 кв.м, житловою площею 12,2 кв.м та житлового будинку літ. В-2 загальною площею 94,2 кв.м, житловою площею 50,9 кв.м, сарай літ. Б, погріб літ.Г, вольєр літ.Ж, споруди № 1-6,1 (а.с.26).

01 червня 2010 року між відповідачем ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_2 було укладено попередній договір, згідно умов якого ОСОБА_2 зобов'язався продати ОСОБА_3, а ОСОБА_3 зобов'язалася купити у ОСОБА_2 об'єкт нерухомості: земельну ділянку розміром не менше ніж 0,0464 га. та домоволодіння АДРЕСА_2.

Згідно Акту комісії у складі голови Лоц-Кам`янського територіального комітету громадського самоврядування від 21.05.2013 року будинок літ.А-1, розташований по АДРЕСА_2 зруйнований повністю і всі будівельні матеріали від цього будинку вивезені. Будинок був зруйнований робітниками за проханням ОСОБА_3, яка проживає АДРЕСА_2 в будинку літ. В-2 (а.с.7).

Зазначені обставини встановлені судовим рішенням, яке має законну силу, а саме: ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2014 року за апеляційним переглядом рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року (а.с.100-101).

Згідно до вимог ч.3 статті 61 ЦПК України, - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачену суму авансу у розмірі 300 580 грн. за укладеним попереднім договором від 01.06.2010 року.

Таким чином, встановлено факт, що угода купівлі-продажу нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_2 за домовленістю між сторонами відповідно до попереднього договору від 01 червня 2010 року, не була укладена.

Позивач в обґрунтування свого позову про відшкодування матеріальної шкоди посилався на неправомірні дії відповідача ОСОБА_3, які пов'язані із самовільним знесенням житлового будинку літ. А-1, належного позивачу на праві власності, внаслідок чого останньому завдано матеріальну шкоду в розмірі 380 020 грн. з урахуванням загальної площі будівлі А-1 - 27,9 кв. м та ринкової вартості матеріалів на відбудування будинку, що підтверджується оцінкою ТОВ «Дніпропетровський проектно-конструкторський технологічний інститут» за 2013 рік в цінах на липень 2012 року (а.с.17-20).

Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, - способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути і відновлення становища, яке існувало до порушення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як вбачається зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 386 ЦК України, - власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Колегія суддів, переглядаючи справу в апеляційному порядку, приходить до висновку, що встановлено факт неправомірних дій відповідача щодо самовільного знесення житлового будинку літ. А-1, належного позивачу на праві власності, і ці обставини є доведеними станом на 21 травня 2013 року вищенаведеними доказами у справі. Внаслідок вказаних неправомірних дій відповідача позивачу спричинено майнову шкоду. Відповідач не довела суду, що шкоду завдано не з її вини. Відповідач та її представники не спростували встановленого факту спричинення майнової шкоди.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2014 року за заявою позивача по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу з метою встановлення вартості зруйнованого будинку, тобто встановлення розміру спричиненої майнової шкоди.

Колегія суддів, дослідивши в судовому засіданні судову будівельно-технічну експертизу (а.с.153-157) встановила, що висновком № 4488/4489-14 судової будівельно-технічної експертизи від 15.10.2015 року визначено розмір спричиненої матеріальної шкоди внаслідок знесення житлового будинку під літерою А-1, який було розташовано за адресою: АДРЕСА_2, з урахуванням фізичного зносу та технічного стану зруйнованого житлового будинку в сумі 15 437 гривень.

Аналізуючи докази у справі колегія суддів дійшла висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню та слід стягнути з відповідача на користь позивача спричинену майнову шкоду в розмірі 15 437 грн., оскільки матеріалами справи доведені обов'язкові умови такої відповідальності, а саме: наявність шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою та вина заподіювача шкоди.

В іншій частині позовні вимоги є недоведеними, а тому не підлягають задоволенню.

Доводи позивача про те, що йому завдано матеріальну шкоду в розмірі 380 020 грн. з урахуванням загальної площі будівлі А-1 - 27,9 кв. м та ринкової вартості матеріалів на відбудування будинку, що підтверджується оцінкою ТОВ «Дніпропетровський проектно-конструкторський технологічний інститут» за 2013 рік в цінах на липень 2012 року, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки зазначена оцінка стосується будівництва нового будинку площею 50 кв.м, яка не може бути застосована як відшкодування майнової шкоди за зруйнування житлового будинку з іншою площею та без урахування фізичного зносу та технічного стану такого будинку.

На підставі ст. 88 ЦПК України ч.5, - якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що позов задоволено частково, то сплачений позивачем судовий збір в першій та апеляційній судовій інстанції по справі пропорційно задоволеним вимогам стягується з відповідача на користь позивача в розмірі 1023,12 гривень ( 487,29 грн. - перша інстанція + 535,92 грн. - апеляційна інстанція = 1023,12 грн.) відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір». Судові витрати по оплаті за проведення експертизи, сплачені позивачем в сумі 6 100 грн., компенсуються позивачу за рахунок відповідача. Таким чином, судові витрати, які підлягають сплаті з відповідача на користь позивача складають суму 7 123,12 гривень (1 023,12 + 6 100 = 7 123,12).

Що стосується витрат позивача за надання юридичних послуг у сумі 1 200 грн., то ці судові витрати позивачу не компенсуються, оскільки матеріалами справи не доведено належними та допустимими доказами понесення позивачем таких судових витрат.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2014 року - скасувати з ухваленням нового рішення.

Частково задовольнити позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3) в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 15 437 гривень (п'ятнадцять тисяч чотириста тридцять сім гривень).

В решті позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в рахунок компенсації понесених судових витрат в розмірі 1023,12 гривень - судовий збір в першій та апеляційній інстанції та в розмірі 6 100 гривень - оплата за проведення судової експертизи, а всього в сумі 7 123,12 гривень (сім тисяч сто двадцять три гривень 12 копійок).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь