Справа № 340/662/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1594/2015
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Р. І.
Суддя-доповідач Ковалюк Я.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.

суддів: Матківського Р.Й., Максюти І.О. секретаря Капущак С.В.

з участю: представника апелянта - Рокетської С.В., відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційною скаргою представника публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Верховинського районного суду від 27 жовтня 2014 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_6, третьої особи - служби у справах дітей Верховинської районної державної адміністрації про виселення із житла та стягнення судових витрат, -

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з даним позовом, посилаючись на те, що 20.12.2006 року з ОСОБА_4 укладено кредитний договір № IFVWGA00000024, відповідно до якого вона отримала кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 7 750 доларів США строком до 19.12.2016 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_5 10.01.2007 року укладено договір іпотеки, відповідно до якого він надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 29,30 кв.м, житловою площею 15,00 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1. Рішенням Верховинського районного суду від 20.02.2014 року в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором звернуто стягнення на зазначений предмет іпотеки, що є підставою для виселення всіх мешканців, тому просив виселити відповідачів та інших осіб із квартири, в якій вони зареєстровані та проживають і яка є предметом іпотеки.

Рішенням Верховинського районного суду від 27 жовтня 2014 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_6, третьої особи служби у справах дітей Верховинської РДА про виселення із житла та стягнення судових витрат відмовлено.

На дане рішення ПАТ КБ «Приватбанк» - Шуліка А.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 січня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Верховинського районного суду від 27 жовтня 2014 року скасовано. Ухвалено нове рішення. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_3, 1997 р.н., ОСОБА_6, 2003 р.н., з квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» сплачений судовий збір по 182,70 грн. з кожного.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Вищевказане рішення апеляційного суду скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта апеляційну скаргу підтримала, з чим не погодилася відповідач1 й просила залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Інші учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про час й місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, що у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В апеляційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції вказував, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Відповідно до Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, суд не врахував, що звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення мешканців із жилого приміщення є окремими способами захисту цивільного права. Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" встановлює лише тимчасове обмеження саме на примусове стягнення нерухомого житлового майна та не містить прямої заборони на застосування інших способів захисту цивільного права. Виселення мешканців фактично не є способом звернення стягнення та не є відчуженням майна, дія цієї норми не поширюється на виселення мешканців із житлових приміщень. Питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки вже вирішено судом та не є предметом повторного розгляду у даній справі. Не враховано судом і те, що дія зазначеного у Законі мораторію є тимчасовою, а тому він не скасовує взагалі положень ЦК України, Законів України "Про заставу" та "Про іпотеку" щодо права іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки та не звільняє іпотекодавців від обов'язків, передбачених договором іпотеки. Тому просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що 07.06. 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", згідно ст. 4 якого протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки ОСОБА_4 одержала кредит в іноземній валюті, на забезпечення його виконання ОСОБА_5 передав в іпотеку квартиру, загальна площа якої не перевищує 140 кв.м, іншого нерухомого житлового майна у власності відповідача судом не встановлено, тому у вимогах банку про виселення відповідачів з квартири слід відмовити з підстав, передбачених зазначеним Законом.

Проте, повністю з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.12.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № IFVWGA00000024, відповідно до якого вона отримала кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 7 750 доларів США строком до 19.12.2016 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_5 10.01.2007 року укладено договір іпотеки, відповідно до якого він надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 29,30 кв.м, житловою площею 15,00 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Рішенням Верховинського районного суду від 20.02.2014 року частково задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 29,30 кв.м, житловою площею 15,00 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1.

У п. 1 ст. 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" визначено умови, за яких протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, а саме, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника чи майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Перелік цих умов є виключним і для застосування Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" суд зобов'язаний перевірити їх наявність як підставу для відмови у задоволенні позову.

Однак, цього обов'язку суд першої інстанції при вирішенні справи не дотримався. Застосувавши зазначений Закон України, як єдину підставу для відмови в позові, суд не звернув увагу на таке.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Як встановлено судом, рішення про звернення стягнення на указаний предмет іпотеки було ухвалено Верховинським районним судом 20 лютого 2014 року і набрало законної сили. Тобто примусово звернуто стягнення на предмет іпотеки до набрання чинності Законом України, який застосував суд.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Суд не звернув уваги на те, що предметом позову у даній справі є не звернення стягнення на майно, а виселення з житлового будинку як наслідок невиконання рішення суду та умов кредитного договору.

З огляду на викладене, у суду першої інстанції при вирішенні даного спору не було підстав для застосування Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Разом з тим, позовна заява банку не підлягає до задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина 3 ст. 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом цих норм якщо в іпотеку передано жиле приміщення, яке було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, підстави для виселення мешканців із зазначеного жилого приміщення без надання їм іншого постійного житла відсутні.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Судом установлено, що банку в іпотеку передано квартиру в АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 14 жовтня 2006 року.

Таким чином, в іпотеку банку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів.

Проте суд першої інстанції, на зазначені положення закону уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав застосування Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Підсумовуючи вище описане, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову банку з підстав зазначених вище.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Верховинського районного суду від 27 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_6, третьої особи служби у справах дітей Верховинської районної державної адміністрації про виселення із житла та стягнення судових витрат - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на рішення може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Я.Ю. Ковалюк

Судді: Р.Й. Матківський

І.О. Максюта