Провадження №22-ц/784/2955/15
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 487/4642/15-ц Головуючий І інстанції Павлова Ж.П.
Провадження № 22-ц/784/2955/15 Доповідач Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Царюк Л.М., Маляренко І.Б.,

при секретарі Харитоновій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2015 року у справі за позовом виконуючого обовязки прокурора м. Миколаєва до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та зобовязання повернути земельну ділянку до комунальної власності, -

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2015 року виконуючий обовязки прокурора м. Миколаєва звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що прокуратурою міста було вивчено законність прийняття Миколаївською міською радою рішень щодо передачі у власність земель комунальної власності. Пунктами 8, 8.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 838 кв.м, за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по провулку Польотному, 15 у м. Миколаєві. На підставі вказаного рішення міської ради ОСОБА_1 отримано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 102490 від 25.12.2009 р. з кадастровим номером :12:005:0015. Зазначений державний акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 25.12.2009 за №71. Позивач також зазначав, що вищезазначене рішення ради прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, а тому просив суд визнати незаконними та скасувати пункти 8, 8.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04.09.2009 р., якими затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 838 кв. м., нормативною грошовою оцінкою 327322,80 грн., за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по пров. Польотному, 15 у м. Миколаєві; визнати недійсним виданий ОСОБА_2 державний акт серії ЯИ № 102490 від 25.12.2009 р. зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № :12:005:0015; зобовязати ОСОБА_1 повернути Миколаївській міській раді земельну ділянку площею 838 кв. м. по провулку Польотному, 15 у м. Миколаєві з кадастровим № :12:005:0015.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2015 року позов виконуючого обовязки прокурора м. Миколаєва задоволено, поновлено строк позовної давності. Визнано незаконними та скасовано пункти 8,8.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року, яким затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 838 кв. м нормативною грошовою оцінкою 327322,80 грн., за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по провулку Польотному, 15 в м. Миколаєві. Визнано недійсним виданий ОСОБА_1 державний акт серії ЯИ №102490 від 25.12.2009 року, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі 25.12.2009 за №71. Зобовязано ОСОБА_1 повернути Миколаївській міській раді земельну ділянку площею 838 кв.м, по провулку Польотному, 15 в м. Миколаєві з кадастровим номером :12:005:0015. Стягнуто із Миколаївської міської ради та ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в сумі 365 грн. 40 коп. з кожного.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити рішення, яким у задоволені позовних вимог в. о. прокурора м. Миколаєва відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Прокурор м. Миколаєва звернувся до суду з запереченнями на апеляційну скаргу, в яких просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення сулу залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Причини неявки представника Миколаївської міської ради визнані колегією суддів неповажними.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи були створені такі умови. Судом були досліджені і оцінені в їх сукупності всі докази, надані сторонами, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України. Виходячи з наданих сторонами доказів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача в частині визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки; визнання недійсним виданого їй державного акту та зобовязання ОСОБА_1 повернути Миколаївській міській раді земельну ділянку.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що пунктами 8,8.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 04.09.2009 року за №36/61 затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 838 кв.м за рахунок земель ТОВ «Миколаїбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по пров. Польотному, 15 у м. Миколаєві. На підставі цього рішення 25.12.2009 року ОСОБА_1 одержала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 102490, згідно якого остання стала власником земельної ділянки за вищезазначеною адресою. Відповідно до листа комунального підприємства госпрозрахункового проектно-виробничого архітектурно-планувального бюро від 29.05.2015 року та доданої до нього топографічної зйомки , згідно технічної документації із землеустрою та наявного каталога координат в складі документацій площа земельних ділянок та межі земельних ділянок спірна земельна ділянка знаходиться в межах прибережної смуги Бузького лиману ( від урізу Бузького лиману до крайніх точок спірної земельної ділянки становить 101 м, 13,2 м, 104,1 м та 133,9 м.).

Таким чином, спірна земельна ділянка знаходиться в прибережній захисній смузі Бузького лиману і належить до земель водного фонду. Згідно діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, Миколаївська міська рада могла передавати у власність громадян земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку лише за умови, що наділена земельна ділянка має таке цільове призначення, вона є вільною, надана за відповідною процедурою і щодо неї чинним законодавством чи рішенням компетентних органів, постановлених у межах їх повноважень, не встановлено обмежень щодо можливості її використання для зазначених цілей. Орган місцевого самоврядування не може приймати рішення щодо правової долі ділянки всупереч положенням чинного земельного, водного та іншого законодавства. Оскільки міська рада, при виділенні ОСОБА_1 земельної ділянки не дотрималась вимог діючого законодавства, таке рішення є незаконним і підлягає скасуванню.

Також приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що відповідно до частини другої ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статями 116, 118 ЗК України (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою № 6-93цс13). У зв'язку із тим, що спірна земельна ділянка вибула із володіння територіальної громади протиправно, тому вона може бути витребувана у ОСОБА_1, та повернута до комунальної власності міста.

При цьому суд критично віднісся до заперечень представника відповідача відносно того, що спірна земельна ділянка не входить до прибережної захисної смуги земель водного фонду, бо відсутній проект та нормативно-технічна документація визначення розміру і межі водоохоронної зони, оскільки законодавець, надаючи чинності Земельному та Водному кодексу сам визначив ширину прибережної захисної смуги, яку орган місцевого самоврядування на свій розсуд зменшити не може. Правомочність органу місцевого самоврядування стосується лише документально-технічного оформлення встановленного розміру, меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них. При цьому, спірна земельна ділянка виведена з земель водного фонду без дотримання порядку та процедури зміни цільового призначення земель, передбачених главою 4 ЗК України.

Крім того, суд дійшов висновку про те, що прокурору слід поновити строк позовної давності, оскільки порушення прокурором були виявлені в квітні 2015 року, після перевірки матеріалів щодо порушень Миколаївською міською радою земельного законодавства. Суд, вважав безпідставними посилання представника відповідача на присутність прокурора на сесії міської ради, при прийнятті рішення міськради, що оскаржується, оскільки названі порушення земельного законодавства можна було встановити лише при перевірці, а не під час прийняття радою рішення, тому позовну давність слід рахувати з квітня 2015 року, а не з дня постановлення оскраженого рішення Миколаївської міської ради.

Висновок суду першої інстанції про необхідність визнання незаконним та про скасування рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009р. в частині надання ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 838 кв.м по провулку Польотному, 15 в м. Миколаєві, а також про визнання недійними державного акту серії серії ЯИ №102490 від 25.12.2009 року про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку в цілому відповідає як обставинам справи, так і вимогам законодавства, зазначеного в рішенні суду. Крім того, колегія суддів враховує і те, що ст. 83 ЗК України визначено, що землі водного фонду перебувають виключно у державній та комунальній власності, їх надання у приватну власність заборонено.

При цьому апеляційний суд враховує те, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ч.1 ст. 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин). Відповідно до частини першої статті 125, частини першої статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент прийняття радою рішення) право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку виникло з моменту отримання нею державного акта та його державної реєстрації. Таким чином, оскільки зазначені норми встановлювали нерозривний звязок між виникненням права власності на земельну ділянку з обовязковим одержанням її власником державного акта, який посвідчував його право власності, то суд на підставі зазначених норм дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним і державного акта, виданого ОСОБА_1 на підставі незаконного рішення Миколаївської міської ради №31/61 від 04.09.2009р., так як вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий.

Доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_1, що суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що на момент прийняття спірного рішення Миколаївською міською радою спірна земельна ділянка перебувала у прибережній зоні, що до такого висновку суд дійшов без урахування містобудівної документації та без урахування конкретних умов, що склалися в населеному пункті, не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення, так як є субєктивним тлумаченням апелянта матеріалів справи та нормативно правових актів, які регулюють спірні правовідносини. Як убачається з тексту постанови Верховного Суду України у справі № 6-16 цс14 від 21 травня 2014р., із системного аналізу законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, випливає, що відповідно до положень статті 88 ВК України, Порядку № 434, Постанови № 486 розмір та межі прибережних захисних смуг встановлювались за проектами землеустрою (термін та зміст за статтями 50-54 Закону України «Про землеустрій»), а на землях населених пунктів відповідно до існуючих на час встановлення конкретних умов забудови. Але при цьому у разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних обєктів, збереження водних обєктів при наданні в користування земельних ділянок навколо зазначених та інших водних обєктів, повинно бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови № 486 з урахуванням конкретної ситуації. Судом апеляційної інстанції по справі, яка переглядалася, було встановлено, що територія навколо струмка та джерела на генеральному плані, позначена як заболочена, передбачає відведення водоохоронної зони та прибережних захисних смуг і не передбачає її забудову.

Отже, аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги при наданні земельної ділянки необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон. Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-193цс14.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Миколаївської міської ради № 35/51 від 19 червня 2009 року була надана в оренду строком на 10 років ТОВ «Миколаївбудпроект» земельна ділянка загальною площею 39542 кв. м для обслуговування придбаного майна по вул. Леваневців, 25. Згодом ТОВ «Миколаївбудпроект» надало згоду на вилучення земельних ділянок орієнтованою площею до 1000 кв.м для будівництва індивідуальних житлових будинків по пров. Польотному в м. Миколаєві 36 громадянам, за рахунок земельної ділянки, переданої йому в оренду. Рішенням Миколаївської міської ради від 4 вересня 2009 р. № 36/61 затверджені проекти землеустрою щодо відведення 36 громадянам земельних ділянок по провулку Польотному №№ 9-44 в м. Миколаєві за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням їх до земель житлової забудови, для будівництва житлових будинків по пров. Польотному, в тому числі відповідачці ОСОБА_1 площею 838 кв.м по провулку Польотному, 15. При цьому доказів того, що на час надання такої згоди ТОВ «Миколаївбудпроект» було в установленому законом порядку укладено договір оренди спірної земельної ділянки суду надано не було.

Проте, як зазначено в листі Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 27.04.2015р. ( а. с. 20), вказані земельні ділянки згідно генерального плану м. Миколаєва, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР № 403 від 24.11.1986р. належали до території спеціального призначення, території зелених насаджень загального користування та до території пляжів, водних просторів. Згідно Правил використання та забудови території м. Миколаєва, затверджених рішенням міської ради № 15/41 від 17.10.2003р. земельні ділянки по пров. Польотному, 9-44 належали до зони ландшафтно рекреаційної загально міського значення та до зони туристично рекреаційного комплексу. У відповідності з генеральним планом м. Миколаєва, затвердженим рішенням міської ради № 35/18 від 18.06.2009р. земельні ділянки по пров. Польотному, 9-44 віднесені до території зелених насаджень загального користування та до території зелених насаджень спеціального призначення.

Доказів про те, що стосовно спірної земельної ділянки Миколаївською міською радою приймалися рішення щодо зміни її з категорії земель рекреаційного призначення та водного фонду на землі забудови з дотриманням встановленого Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого Постановою КМУ № 502 від 11 квітня 2002 року, матеріали справи не містять.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що як на час виділення спірної земельної ділянки, так і на даний час фактично відсутній належним чином затверджений проект землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги. А за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги при наданні земельної ділянки необхідно було виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон. Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-193цс14. Матеріалами справи встановлено, що тільки рішенням Миколаївської міської ради від 31 травня 2012р. № 17/4 було затверджено робочий проект «Встановлення водоохоронних зон та прибережних захисних смуг річок Інгул, Південний Буг і Бузького лиману на території землекористування м. Миколаєва», що свідчить про те, що на час виділення земельної ділянки його ще не було. Із постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.03.2015р. та ухвали Вищого Адміністративного Суду України від 17.06.2015р. вбачається, що рішенням Миколаївської міської ради від 31 травня 2012р. № 17/4 «Про затвердження робочого проекту «Встановлення водоохоронних зон та прибережних захисних смуг річок Інгул, Південний Буг і Бузького лиману на території землекористування м. Миколаєва» визнано протиправним та скасовано. Що тільки підтверджує відсутність належним чином затвердженого проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги як на час виділення спірної земельної ділянки, так і на даний час.

Таким чином, встановивши, що спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної смуги Бузького лиману ( від урізу Бузького лиману до крайніх точок спірної земельної ділянки становить 101 м, 13,2 м, 104,1 м та 133,9 м.), суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання незаконним і скасування рішення міської ради від 04 вересня 2009 року №36/61 в частині надання ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 838 кв. м. по пров. Польотному, 15 в м. Миколаєві.

Доводи апеляційної скарги про те, що Миколаївська міська рада не наділена повноваженнями за власною ініціативою у разі погодженого Державним управлінням навколишнього природного середовища в Миколаївській області проекту землеустрою, встановлювати водоохоронні зони та зони прибережної захисної смуги, що згідно висновку Державного управління навколишнього природного середовища № 01-04/5189-05 від 06.08.2009р. спірна земельна ділянка не відноситься водоохоронні зони та зони прибережної захисної смуги, не відповідають матеріалам справи, так як даний висновок не містить даних про це. Навпаки, в п. 18 даного висновку ( а. с. 103-105) зазначено про необхідність збереження зелених насаджень та дотримання вимог природоохоронного законодавства, використання земельної ділянки за цільовим призначенням, а у разі порушення ( або невиконання) природоохоронних вимог висновок Держуправління охорони НПС вважається недійсним. І саме на цих умовах було погоджено виділення земельних ділянок під забудову. Обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, зазначені в висновку про погодження місця розташування земельних ділянок від 01.07.2009р. ( а. с.117), однак після цього остаточним рішенням був саме висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок № 01-04/5189-05 від 06.08.2009р. зі змістом, який зазначено вище.

Крім того, затвердження робочих проектів встановлення водоохоронних зон та прибережних захисних смуг річок Інгул, Південний Буг і Бузького лиману на території землекористування м. Миколаєва віднесено до компетенції Миколаївської міської ради, як і прийняття остаточного рішення про виділ конкретних земельних ділянок.

Не є підставою для скасування рішення також посилання в апеляційній скарзі на те, що саме Миколаївська міська рада мала право вимагати повернення відповідачкою земельної ділянки у комунальну власність, але вона не тільки не зверталася з таким позовом, а й є відповідачем по справі, що прокурор не має право на такі вимоги в межах заявленого позову в інтересах держави, а не в інтересах міської ради, виходячи з наступного.

Так, спірна земельна ділянка, вибула з володіння Миколаївської міської ради у зв'язку з порушенням вимог діючого законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Ст. 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Тобто, реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Частинами 1,2 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Тобто, рішення органу, на підставі якого видано державний акт на право власності на земельну ділянку, за своєю правовою природою є одностороннім правочином, що випливає з ч.3 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Отже, після визнання недійсним та скасування правочину про передачу у власність земельної ділянки, належним способом захисту порушеного права власності є зобов'язання кожної із сторін цього правочину повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на його виконання, що і було зроблено судом першої інстанції шляхом ухвалення рішення про зобовязання ОСОБА_1 повернути Миколаївській міській раді земельну ділянку площею 838 кв. м, по провулку Польотному,15 в м. Миколаєві з кадастровим номером :12:005:0015.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд невірно дійшов висновку про те, що прокурор не пропустив строк позовної давності, так як органам прокуратури було відомо про прийняте 04.09.2009р. Миколаївською міською радою рішення № 36/61 в момент його прийняття, оскільки на пленарному засіданні під час прийняття даного рішення був присутній помічник прокурора м. Миколаєва, крім того, прокурор згідно ст. 8,20, 21 Закону України «Про прокуратуру» мав можливість здійснити перевірку правомірності прийнятого міською радою рішення з власної ініціативи у межах строку позовної давності, проте прокурор звернувся до суду лише в червні 2015р. не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 13 Закону України «Про прокуратуру» систему органів прокуратури становлять: Генеральна прокуратура України, прокуратури Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя (на правах обласних), міські, районні, міжрайонні, інші прирівняні до них прокуратури, а також військові прокуратури. До органів військових прокуратур належать військові прокуратури регіонів і військова прокуратура Військово-Морських Сил України (на правах обласних), військові прокуратури гарнізонів (на правах міських). Штатну чисельність органів прокуратури України в межах фонду заробітної плати затверджує Генеральний прокурор України. Для ефективного виконання співробітниками прокуратури своїх обов'язків встановлено певну систему їх розподілу. Правоохоронна діяльність прокуратури, яку побудовано на чіткій системі, має внутрішню організаційну логіку, підпорядкована закономірностям, що дозволяють адекватними формами й методами виявляти порушення закону та відповідно на них реагувати. Діяльність органів прокуратури здійснюється на умовах централізаціі органів прокуратури та вертикального підпорядкування прокурорів нижчого рівня. Це означає, що підпорядкованість органів прокуратури відбувається тільки по вертикалі кожен нижчий за рангом прокурор підпорядкований вищому, а всі прокурори Генеральному прокуророві України. Подвійного підпорядкування чи підпорядкування іншим органам державної влади чи місцевого самоврядування немає. Крім того певний час у системі органів прокуратури діяли також спеціальні прокурори (на правах районних), що підпорядковувалися обласному прокуророві. До спеціальних прокуратур, за принцип організації діяльності яких було узято виокремлення найбільш специфічних сфер, що потребують особливої правоохорони, належали природоохоронні, транспортні, прокуратури з питань нагляду за додержанням кримінально-виконавчого законодавства. В структурі прокуратури Миколаївської області також діяла як Миколаївська міжрайонна прокуратура з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері, так і прокуратура м. Миколаєва. І тільки наказом Генерального прокурора України № 151ш від 05 грудня 2014 року Миколаївська міжрайонна прокуратура з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері була ліквідована у структурі та штатному розписі прокуратури Миколаївської області. Тобто, до цього часу Миколаївська міжрайонна прокуратура з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері та прокуратура м. Миколаєва були самостійними структурними підрозділами прокуратури Миколаївської області з самостійними повноваженнями, кожна з яких була безпосередньо підпорядкована прокуратурі Миколаївської області.

В пленарному засіданні Миколаївської міської ради 3-4 вересня 2009 року дійсно приймав участь помічник прокурора м. Миколаєва. Однак, до грудня 2014 року питаннями дотримання законодавства в природоохоронній сфері займалася Миколаївська міжрайонна прокуратура з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері. Доказів того, що Миколаївському міжрайонному прокурору з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері було відомо про прийняте Миколаївською міською радою 3-4 вересня 2009 року рішення суду надано не було. Крім того, сама по собі присутність помічника прокурора м. Миколаєва на сесії Миколаївської міської ради не може впливати на перебіг позовної давності у вказаній справі, оскільки з самого тексту рішення, прийнятого Миколаївською міською радою не вбачається порушення законодавства, а аркуш направлення копії рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04.09.2009р. свідчить тільки про те, кому необхідно було направити копії даного рішення. Однак в матеріалах справи відсутні дані про отримання прокуратурою м. Миколаєва копії даного рішення.

Фактично про можливе незаконне відведення у власність громадянам земельних ділянок в мікрорайоні Леваневців в м. Миколаєві органам прокуратури стало відомо в березні 2013р. під перевірки, здійсненої на підставі постанови Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері від 11 березня 2013 року, яка була винесена після розгляду повідомлень в засобах масової інформації про проведення підготовчих будівельних робіт та масове знесення зелених насаджень в зеленій зоні на узбережжі Бузького лиману в Заводському районі м. Миколаєва( мікрорайон «Леваневців»). За результатами перевірки 15.03.2013р. було зареєстроване кримінальне провадження про неналежне виконання службовими особами Миколаївської міської ради своїх службових обовязків. Разом з тим, під час проведення зазначеної перевірки було вивчено лише частину землевпорядних документів. Додатково органами прокуратури Миколаївської області була проведена перевірка в 2015 році, про що свідчить рапорт про виявлене кримінальне правопорушення від 10 квітня 2015р. За результатами вивчення до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені дані за фактом зловживання посадовими особами Миколаївської міської ради своїм службовим становищем при прийнятті рішень про вилучення земель колишнього військового містечка № 62 у мікрорайоні Леваневців площею 31,7 га та подальшого незаконного їх надання в оренду та приватну власність фізичним та юридичним особам.

До суду з позовом по даній справі виконуючий обовязки прокурора м. Миколаєва звернувся в червні 2015р., тобто в межах строків позовної давності, оскільки позовну давність слід рахувати з квітня 2015 року, а не з вересня 2009 року, що і було зроблено судом першої інстанції.

Однак, дійшовши правильного висновку про те, що строк позовної давності виконуючим обовязки прокурора м. Миколаєва не пропущено, суд помилково вирішив питання про його поновлення, так як не пропущений строк не потребує його поновлення. Тому рішення суду в частині поновлення строку позовної давності слід скасувати.

Посилаючись в апеляційній скарзі на те, що суд не врахував того, що Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції наголошує на тому, що «Позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»), не навів обґрунтування тотожності обставин, які були предметом дослідження Європейським Судом з прав людини по зазначеним справам з обставинами по справі, яка переглядається. В той же час по даній справі не було встановлено неповноти доказів, які вплинули чи могли вплинути на прийняття рішення по справі.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність прийнятого судом рішення, так як фактично містять субєктивний аналіз апелянтів як матеріалів справи, так і діючого законодавства і направлені на переоцінку доказів, яким була дана належна оцінка в рішенні суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, 307,309,314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2015 року в частині поновлення строку позовної давності скасувати.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після його проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді