Справа № 183/340/15
№ 2/183/1202/15
10.03.2015 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:головуючого судді Парфьонова Д.О., за участі секретаря Пошивайло І.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про надання дозволу на виїзд за межі України дитини без згоди та супроводу другого з батьків,-
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому просить надати дозвіл неповнолітній громадянці України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд за межі України та в'їзд до Російської Федерації у період з 01 лютого 2015 року до її повноліття для відпочинку та оздоровлення, у супроводі матері - ОСОБА_1, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2, а також у супроводі інших осіб, уповноважених її матір'ю - ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2; надати дозвіл ОСОБА_1 на оформлення проїзних документів на право, на тимчасовий виїзд за межі України та в'їзд до Російської Федерації у період з 01 лютого 2015 року до повноліття її неповнолітньої доньки: ОСОБА_3.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що від шлюбу з відповідачем, розірваного 18 жовтня 2010 року вона має неповнолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу відповідач життям доньки не цікавиться, в її утриманні участі не приймає, аліментів не сплачує, будь який зв'язок не підтримує. Донька з народження страждає на алергічне захворювання. позивач має змогу вивозити її за межі України на відпочинок та оздоровлення, однак отримати від відповідача дозвіл на виїзд доньки за межі України неможливо, оскільки місце його перебування заявнику не відомо. Крім того, ОСОБА_4 вже більше 4 років взагалі не повідомляє позивача про своє місцезнаходження і зв`язку з ним не має. Виходячи з наведеного позивач змушена звернутися до суду із означеним позовом.
У судове засідання позивач не з'явилась, надала суду заяву у якій зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить суд про розгляд справи за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надав.
Треті особи до суду не з`явились, підстав неявки не повідомили.
Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
При цьому, у зв'язку з неявкою сторін в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, який в наданій заяві не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
В ході судового розгляду встановлено, що до 18 жовтня 2010 року, позивач перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі /а.с.5/.
Позивач та відповідач мають спільну дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.6/, яка проживає разом з позивачем /а.с.10, 11/.
ОСОБА_3 страждає на алергічне захворювання, має вади зору /а.с.13-17/.
Розглядаючи позовну заяву суд доходить наступного.
Відповідно до ч.7 ст.7, ч.2 ст.155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно до ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», виїзд неповнолітнього громадянина України за межі країни можливий тільки за взаємною згодою батьків дитини. За відсутності згоди одного із батьків, виїзд неповнолітньої дитини за межі України може бути дозволено рішенням суду.
Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків
Зазначена конституційна норма конкретизується сімейним законодавством, а саме - Сімейним кодексом України, яким регламентує, крім іншого і особисті немайнові права і обов'язки батьків щодо дитини».
Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. У СК України це питання не регламентовано.
Відповідно до ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовано цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.
Особисте немайнове право - право на свободу пересування фізичної особи, закріплене у ст. 313 ЦК України, відповідно до якої, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років (далі - дитина), має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
У відповідності до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року був врегульований порядок здійснення права громадян України на виїзд з України та в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, також, встановлений порядок вирішення спорів у цій сфері.
У п. 2 ст. 4 зазначеного Закону встановлено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Правилами перетинання державного кордону громадянами України затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724), передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України без згоди та супроводу другого з батьків (п.2-2). Документом на право перетинання дитиною державного кордону є проїзний документ дитини (п. 2).
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724 до Правил перетинання державного кордону внесено зміни та затверджено їх нову редакцію. Змістовно зазначені положення не змінено, але в новій редакції їх викладено відповідно в п. 2 та 4-2.
31 березня 1995 р. Кабінет Міністрів України виніс постанову № 231, якою затвердив Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, де п. 18 зазначається, що оформлення паспорта (проїзного документа) здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, із ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчується нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.
В зв'язку з наведеним, суд приходить до переконання, що в інтересах дитини необхідно надати позивачу дозвіл на виїзд дитини за межі України на територію Російської Федерації.
Водночас, позивач просила суд надати дозвіл на виїзд дитини за межі України без обмеження строку на виїзд, до досягнення дитиною повнолітнього віку.
Суд приходить до переконання, що зазначена вимога не підлягає задоволенню, з наступного.
Громадянин України вважається повнолітнім після досягнення ним 18 років.
Як зазначалося вище, ч.3 ст.313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.
В зв'язку з наведеним, вимога про надання дозволу на виїзд до досягнення повноліття необґрунтована, а тому, не підлягає задоволенню.
Крім того, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» передбачає можливість надання судом дозволу на виїзд, а не на постійні виїзди дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав.
В зв'язку з наведеним, суд приходить до переконання, що чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (тобто, одноразовий), з визначенням країни виїзду, початку і закінчення виїзду, оскільки допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні.
В зв'язку з наведеним. суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та їй можливо надати дозвіл на одноразовий виїзд за межі України до Російської Федерації в період з 10 березня 2015 року до 01 вересня 2015 року без згоди та без супроводу батька дитини.
В частині позову щодо надання дозволу ОСОБА_1 на оформлення проїзних документів на право тимчасового виїзду за межі України та в'їзду до Російської Федерації у період з 01 лютого 2015 року до повноліття її неповнолітньої доньки: ОСОБА_3, то виходячи з положень ст.ст. 15,16 ЦК України, позивачем не доведено належними доказами та не обґрунтовано в цій частині порушення її прав та прав дитини щодо відмови в оформленні проїзних документів, внаслідок чого в задоволенні позову в цій частині належить відмовити.
Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57, 60 - 61, 88, 209, 212 - 215, 223 - 233 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про надання дозволу на виїзд за межі України дитини без згоди та супроводу другого з батьків - задовольнити частково.
Надати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженці м. Новомосковськ Дніпропетровської області одноразовий дозвіл на виїзд малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженки м. Феодосія Автономної Республіки Крим, Україна (актовий запис про народження № 588 проведений 14 листопада 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Феодосійського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, Україна) за межі України, до Російської Федерації у супроводі матері, а також у супроводі інших осіб, уповноважених її матір'ю без письмової згоди та без супроводу батька дитини - ОСОБА_2, в період з 10 березня 2015 до 01 вересня 2015 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя Д.О. Парфьонов