У Х В А Л А

4 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Лященко Н.П.,Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця», третя особа - ОСОБА_5, про визнання наказу протиправним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

встановила:

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 14 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 15 грудня 2014 року, позов задоволено. Визнано наказ Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» відокремлений підрозділ «Моторвагонного ДЕПО Королево» від 17 квітня 2014 року № 45/ОС про припинення трудового договору з ОСОБА_4 від 18 квітня 2014 року про звільнення з посади помічника машиніста дизель-поїзда - протиправним та скасовано. Поновлено ОСОБА_4 у Державному територіально-галузевому об'єднанні «Львівська залізниця» відокремлений підрозділ «Моторвагонне ДЕПО Королево» на посаді помічника машиніста дизель-поїзда з 18 квітня 2014 року. Стягнуто із Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» відокремлений підрозділ «Моторвагонне ДЕПО Королево» на користь ОСОБА_4 заробітну плату за час вимушеного прогулу із 18 квітня 2014 року по день ухвалення рішення у розмірі 12 151 грн 94 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 4 339 грн 98 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 липня 2015 року касаційну скаргу державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» відхилено, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві державне територіально-галузеве об'єднання «Львівська залізниця» просить скасувати рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 14 липня 2014 року, ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 15 грудня 2014 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 липня 2015 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, статей 203, 215 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що трудова угода про припинення трудового договору, вчинена працівником проти його фактичної волі, внаслідок застосування до нього психічного тиску роботодавця, не може створювати юридичних наслідків. Позивач написав заяву не у службовому кабінеті адміністрації відповідача і не в робочий день, а після його примусового приводу до відділу міліції, після звинувачення його у крадіжці пально-мастильних матеріалів і під психологічним впливом, таким чином зазначена трудова угода є незаконною.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року суд касаційної інстанції, погоджуючись із судом першої інстанції, виходив із того, що підпис на заяві про звільнення за згодою сторін виконано власноруч ОСОБА_№, що свідчить про його волевиявлення а також той факт, що позивач забрав свою трудову книжку та лише у серпні 2012 року написав заяву в якій відмовляється від своїх заяв про звільнення, свідчить про його обізнаність щодо його звільнення.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2011 року суд касаційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції правильно встановив відсутність факту порушення трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 з посади фінансового директора ПІІ «БІЛЛА-Україна», оскільки після підписання 28 травня 2010 року угоди про припинення трудового договору позивач з позовом про визнання такої угоди недійсною у суд не звертався, підприємство виконало усі умови угоди про припинення трудового договору.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого адміністративного суду України від 19 лютого 2015 року суд касаційної інстанції виходив з того, що за відсутності взаємної згоди між позивачем та відповідачем про анулювання домовленості щодо звільнення за угодою сторін, а також зважаючи, що звільнення позивача було проведено на підставі та у строк, узгоджені сторонами, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про законність звільнення ОСОБА_2 за пунктом 1 статті 36 КЗпП України.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого адміністративного суду України від 10 червня 2015 року суд касаційної інстанції виходив з того, що основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Враховуючи те, що між позивачем та відповідачем не було досягнуто згоди з основних умов угоди про припинення трудового договору, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання оскаржуваного наказу протиправним.

У наданому для порівняння рішенні Верховного Суду України від 13 січня 2010 року, суд, як касаційна інстанція, виходив з того, що на відміну від звільнення з ініціативи працівника за статтею 38 КЗпП України, можливість продовження роботи протягом двох тижнів та відкликання працівником заяви про звільнення законом не передбачена.

У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 7 липня 2010 року, суд, як касаційна інстанція, виходив з того, що звільнення позивачки проведено відповідно з вимогами закону, на підставі її заяви про звільнення за угодою сторін, щодо анулювання такої домовленості згоди між сторонами не досягнуто, тому підстави для поновлення позивачки на роботі відсутні.

У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 1 жовтня 2008 року, суд, як касаційна інстанція, виходив з того, що порушення чинного трудового законодавства з боку відповідача при звільненні позивача з роботи допущено не було. Звільнення відбулося за згодою сторін, на підставі поданої особисто позивачем заяви про усунення його з посади директора з наступним звільненням за згодою сторін та відповідно до наказу від 22 жовтня 2007 року. Анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України сторін може мати місце лише при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Зі сторони відповідача такої згоди не було.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця», третя особа - ОСОБА_5, про визнання наказу протиправним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за заявою державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 липня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко