Справа № 730/78/15-ц Провадження № 22-ц/795/655/2015 Головуючий у I інстанції: Луговець О. А.
Категорія: цивільна Доповідач: Харечко Л. К.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

12 травня 2015 року м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Харечко Л.К.,

суддів: Зінченко С.П., Вінгаль В.М.,

при секретарі - Шкарупі Ю.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Міщенка А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 13 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю „Лізингова компанія „Автофінанс" про захист прав споживачів, визнання договору недійсним, стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

Заочним рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 13 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю „Лізингова компанія „Автофінанс" про захист прав споживачів, визнання договору недійсним, стягнення грошових коштів - відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухваленого рішення, порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову суперечить вимогам діючого законодавства і зокрема закону України „Про захист прав споживачів", норми якого місцевий суд без відповідних правових підстав не застосував, хоча фактично посилався на них.

Апелянт вказує, що всупереч вимогам ст. 18 ЗУ „Про захист прав споживачів" до укладеного між сторонами договору фінансового лізингу були включені умови, які є несправедливими, оскільки суперечать принципу добросовісності та мають його наслідком нерівність договірних прав та обов'язків на шкоду позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Міщенка А.Л., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 06 січня 2015 року між ТОВ „Лізингова компанія „Автофінанс" (лізингодавець) та ОСОБА_3 (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 000910 (з додатками), предметом якого є транспортний засіб марки „Jinma 264Е" зазначений у п.1.1. ст.1 договору та у Специфікації, що є додатком № 2 до договору, вартістю 6 726,86 доларів США, що на дату укладення договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, становить 111 195,00 грн.

На виконання умов даного договору ОСОБА_3 згідно квитанції № 50 від 06.01.2015р. були внесені кошти в сумі 11119,50 грн. на рахунок ТОВ „Лізингова компанія „Автофінанс" (а.с.4-11).

Звертаючись до суду, ОСОБА_3 просив визнати вказаний договір фінансового лізингу від 06.01.2015 року недійсним та стягнути з ТОВ „Лізингова компанія „Автофінанс" на його користь 11119,50 грн., сплачених ним на виконання умов договору. Вважає, що даний договір фінансового лізингу є недійсним, оскільки ним грубо порушуються права ОСОБА_3 як споживача, передбачені ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів", а саме: відсутні відомості про продавця, хоча згідно п.1.4 договору останній несе певну відповідальність перед лізингоодержувачем; не зазначено комплектацію/модифікацію транспортного засобу, об'єм двигуна, тип КПП, привід; частина умов договору є несправедливими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договору фінансового лізингу від 06.01.2015 року недійсним та стягнення з ТОВ „Лізингова компанія „Автофінанс" на його користь 11119,50 грн., суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки договір був укладений внаслідок волевиявлення сторін, судом не було встановлено наявності порушень умов договору з боку відповідача, які б тягли визнання його недійсним та не доведено наявність підстав для стягнення грошових коштів на користь позивача.

Такий висновок суду ґрунтується на законі та відповідає обставинам справи і з ним погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 806 ЦК України та ЗУ „Про фінансовий лізинг" за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 2 ЗУ „Про фінансовий лізинг" відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно ст. 6 ЗУ „Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Вказаним вимогам законодавства договір лізингу № 000910 від 06.01.2015 року та додатки №№1, 2, 3 до договору (а.с.4-13) відповідають, оспорюваний договір містить найменування товару (предмет лізингу), розмір лізингових платежів та строк лізингу.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, підставою недійсності правочину може бути недотримання спеціальних вимог закону щодо вчинення певних видів правочинів.

Положеннями ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів" встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими; умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими, визначені в ч.3 ст.18 зазначеного Закону, хоча їх перелік не є вичерпним.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

З матеріалів справи вбачається, що вартість предмета лізингу та порядок здійснення сплати лізингових платежів зазначено в п. 1.7., п. 8.2., ст. 9 договору про фінансовий лізинг № 000910 від 06.01.2015 року та в додатках до нього, які були підписані сторонами по справі та які сторони погодили при укладенні договору, а тому посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на несправедливі умови щодо сплати предмету лізингу є необґрунтованими.

Положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Будь-яких належних доказів на підтвердження того, що позивач на час підписання договору не був вільним в укладенні договору та договір йому було нав'язано матеріали справи не містять.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, враховуючи що договір був укладений внаслідок волевиявлення сторін, судом не встановлено наявність порушень умов договору з боку відповідача, які б тягли визнання його недійсним, та не доведено наявність підстав для відшкодування понесених витрат на користь позивача, крім того відсутні докази, що позивач на час підписання договору не був вільним в укладенні договору.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у договорі відомостей щодо комплектації/модифікації транспортного засобу, об'єм двигуна, тип КПП, привід є безпідставними, оскільки сторони в договорі визначили ті технічні характеристики предмету лізингу, які є необхідними, достатніми й задовольняли їх, що не суперечить вимогам ст. 638 ЦК України, ч.2 ст.6 Закону України „Про фінансовий лізинг".

Доводи апелянта щодо несправедливості оспорюваних умов договору лізингу та їх невідповідність положенням Закону України „Про захист прав споживачів" є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Згідно ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Між тим, позивачем не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції доказів про те, що ОСОБА_4 при укладенні договору діяв не на свій розсуд та не за власним бажанням, а умови договору є несправедливими.

Таким чином, зазначені доводи апеляційної скарги щодо скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позову, не можливо визнати такими, що не враховані судом першої інстанції і вони не спростовують законність і обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 13 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий:Судді: