АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6335/15 Головуючий 1 інстанції Зуб Г.А.
Справа № 640/6540/15-ц Доповідач: Коваленко І.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Коваленко І.П.,

суддів - Овсяннікової А.І., Коровіна С.Г.,

при секретарі - Москаленко Е.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що 27.08.2014 року Харківським апеляційним судом змінено рішення Київського районного суду м. Харкова від 29.05.2014 року по справі №640/20447/13-ц за її позовом до ОСОБА_1 про визнання звільнення незаконним, зміну формулювання причини звільнення та стягнення заборгованості та стягнуто на користь позивача з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку у сумі 5300 грн., моральну шкоду у сумі 1000 грн. та звільнення позивача за наказом №6 від 06.06.2013 року за п.4 ст. 40 КЗпП було визнано незаконним.

Головною причиною звернення до суду стало те, що було визнано звільнення незаконним, тому її статус стосовно трудових відносин з відповідачем залишається невизначеним, що не дає можливості оформити належним чином трудову книжку та влаштуватися на іншу роботу. Поновлюватися на роботі вона не має наміру. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача середній заробіток за час розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП в розмірі 10126,95 грн. за період з 29.08.2014 року по 15.05.2015 року.

В зв'язку з цим просила зобов'язати відповідача звільнити її від 06.06.2013 року за ст. 38 КЗпП за власним бажанням або відповідно до ст. 36 КЗпП визначити іншу причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю(пункт) закону, зобов'язати відповідача належним чином оформити звільнення позивача до вимог діючого законодавства, а саме повідомити позивача про дату та час, коли потрібно з'явитися позивачу до Харківського районного центру зайнятості для оформлення звільнення, з'явитися у погоджену з позивачем дату і час, до Харківського районного центру зайнятості з метою внесення до трудової книжки позивача запису про звільнення та засвідчення посадовою особою Харківського районного центру зайнятості цього запису та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 10126,95 грн.

Представник позивача ОСОБА_4 в судове засідання з'явилась, уточнену позовну заяву підтримала та просила задовольнити її в повному обсязі.

Представник відповідача - ФОП ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судове засідання з'явився, проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на те, що уточнена позовна заява не грунтується на вимогах закону, оскільки подана зі значним порушенням строків на її подання та середній заробіток вже був стягнутий в сумі 5300 грн. та виплачений відповідачем 23.04.2015 року та наведений розрахунок є неправильним та просив застосувати строки позовної давності у спорі.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 липня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволений частково.

Зобов'язати фізичну особу- підприємця ОСОБА_1 звільнити ОСОБА_3 за ст. 38 КЗпП України у відповідності до вимог ст. 235 КЗпП України.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 10 126 грн. 95 коп., а також судовий збір на користь держави в розмірі 243 грн. 60 коп.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також просив скасувати усну ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 16.07.2015 року, якою відмовлено у задоволені поданого клопотання про витребування доказів у УПФУ у Київському районі м.Харкова та ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 16.07.2015 року про відхилення уточненої позовної заяви та залишення її без розгляду.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29.05.2014 року стягнуто з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за весь її період роботи з 05.06.20 06 року по 26.06.2013 року у розмірі 5236,86 грн., а в іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27.08.2014 року, рішення Київського районного суду м. Харкова від 29.05.2014 року змінено та визнано незаконним звільнення ОСОБА_3 за наказом №6 від 06.06.2013 року за п.4 ст. 40 КЗпП України та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку у розрахунку в сумі 5300 грн. та моральну шкоду в сумі 1000 грн., а всього 6300 грн., а в іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 29.05.2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.12.2014 року, касаційну скаргу ФОП ОСОБА_1 відхилено, а рішення апеляційного суду Харківської області від 27.08.2014 року залишено без зміни.

Підставою для звернення з даним позовом позивачка зазначила те, що після рішення апеляційного суду Харківської області від 27 серпня 2014 року її статус стосовно трудових відносин з відповідачем залишається невизначеним, що не дає можливості оформити належним чином трудову книжку та влаштуватися на іншу роботу. Поновлюватися на роботі вона не має наміру.

В зв'язку з чим вона просила зобов'язати відповідача звільнити її від 06.06.2013 року за ст. 38 КЗпП за власним бажанням або відповідно до ст. 36 КЗпП визначити іншу причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю(пункт) закону, зобов'язати відповідача належним чином оформити звільнення позивача до вимог діючого законодавства, а саме повідомити позивача про дату та час, коли потрібно з'явитися позивачу до Харківського районного центру зайнятості для оформлення звільнення, з'явитися у погоджену з позивачем дату і час, до Харківського районного центру зайнятості з метою внесення до трудової книжки позивача запису про звільнення та засвідчення посадовою особою Харківського районного центру зайнятості цього запису.

Колегія суддів вважає, що підстав для задоволення позову немає.

Відповідно до ч.3ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29.05.2014 року відмовлено позивачці в задоволені позову про зміну формулювання звільнення з п.4 ст.40 КЗпП України на ч.1 ст.36 КЗпП України, оскільки відповідно до вимог ч.1 ст.36 КЗпП України підставою для припинення договору є угода сторін. Позивачка не надала доказів того, що вона зверталась до відповідача з такою заявою.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 27 серпня 2014 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 29.05.2014 року в цій частині залишено без зміни.

Після набрання рішенням апеляційного суду Харківської області від 27 серпня 2014 року законної сили, позивачка також не надала доказів того, що вона зверталась до відповідача з будь-якою заявою.

Посилання представника позивачки на копію заяви ОСОБА_3 на а.с. 75 колегією суддів не приймаються, оскільки ця заява не містить дати, а також відсутні докази що ця заява була отримана відповідачем. (а.с.75).

Отже, підстав для зобов'язання відповідача звільнити позивачку 06.06.2013 року за ст. 38 КЗпП за власним бажанням або відповідно до ст. 36 КЗпП визначити іншу причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю(пункт) закону немає.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає ,що відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27.08.2014 року стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку у розрахунку в сумі 5300 грн. та моральну шкоду в сумі 1000 грн., які були пов'язані із незаконним звільненням за п.4 ст.40 КЗпП України.

Що стосується доводів апеляційної скарги про скасування усної ухвали Київського районного суду м.Харкова від 16.07.2015 року, якою відмовлено у задоволені поданого клопотання про витребування доказів у УПФУ у Київському районі м.Харкова та ухвали Київського районного суду м.Харкова від 16.07.2015 року про відхилення клопотання про залишення уточненої позовної заяви без розгляду, то колегія суддів вважає, що ухвали суду постановлені з дотриманням вимог процесуального права і підстав для їх скасування немає.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення, яким в позові необхідно відмовити.

На підставі наведеного та керуючись п.2 ч.1 ст.307, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 липня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -