АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/1331/14-ц 22-ц/774/367/К/15
Справа № 212/1331/14-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/367/К/15 інстанції - Тимошенко Т.І.
Категорія 53 (4) Доповідач - Михайлів Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: - Михайлів Л.В.,

суддів: - Барильської А.П., Ляховської І.Є.

при секретарі: - Булах К.А.,

за участю: позивача - ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 01 квітня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до Дочірнього підприємства "Адідас-Україна" про стягнення суми не отриманої вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства "Адідас-Україна" (далі - ДП "Адідас-Україна") про стягнення суми не отриманої вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що він з 15 лютого 2007 року працював у відповідача на посаді продавця-консультанта. На підставі наказу по ДП "Адідас-України" № 115/19-ВК від 01 липня 2009 року, він був звільнений з 03 липня 2009 року за п.6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці. При звільненні, в порушення вимог чинного трудового законодавства, відповідач не виплатив йому вихідну допомогу та інші платежі, у зв'язку із чим позивач просив суд стягнути на свою користь з ДП "Адідас-Україна" вихідну допомогу у розмірі 1485 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 03 липня 2009 року по день ухвалення рішення та 4000 грн. на відшкодування моральної шкоди завданої діями відповідача, а також судові витрати по справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 01 квітня 2014 року ОСОБА_6 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, на його думку, суд дійшов помилкового висновку щодо пропуску ним строку позовної давності, не врахував, що на позовні вимоги в частині стягнення суми не отриманої вихідної допомоги поширюється дія ч. 2 ст. 233 КЗпП України, внаслідок чого він не обмежений будь-яким строком для звернення до суду, а також не звернув увагу на відсутність факту проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні, що не заперечується відповідачем.

В своїх запереченнях ДП "Адідас-Україна" просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Справа розглядається повторно, після скасування Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2014 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15 лютого 2007 року між позивачем та ДП "Адідас України" в особі директора пана Мартіна Шенкланда, був укладений трудовий договір, на підставі якого позивача призначено на посаду продавця-консультанта в магазин ДП "Адідас-Україна" № 52; розташованого за адресою: Україна, Дніпропетровська область місто Кривий Ріг, вулиця Лермонтова, будинок № 37. На зазначеному підприємстві позивач пропрацював до 03 липня 2009 року.

На підставі наказу по ДП "Адідас-України" № 115/19-ВК від 01 липня 2009 року позивач був звільнений з 03 липня 2009 року за п.6 ст. 36 Кодексу Законів про працю України - відмова від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці.

Згідно рішення Подільського районного суду міста Києва від 16 грудня 2011 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2012 року у справі № 22-ц12р. за позовом ОСОБА_6 до ДП "Адідас-Україна" про стягнення сум не отриманої заробітної плати, премії, середнього заробітку за час затримки під час розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, встановлено що, момент проведення розрахунку при звільненні з ОСОБА_6- є 07 липня 2009 року.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог за спливом строку позовної давності, суд першої інстанції виходив із того, що позовна давність із зверненням до суду ОСОБА_6 до ДП "Адідас-України" про стягнення суми не отриманої вихідної допомоги, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні почала спливати з моменту проведення розрахунку при звільненні з ОСОБА_6 - з 07 липня 2009 року, тобто з моменту коли йому стало відомо, які саме суми були йому сплачені.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте оскаржуване рішення, на думку колегії суддів, вимогам вищезазначеної статті не відповідає.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Так, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. (ст. 44 КЗпП України).

Згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України роз'яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" Конституційний Суд України роз'яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що в разі порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Заперечення відповідача про те, що виплата вихідної допомоги, яка є предметом даного спору, не відноситься до оплати праці та не включається до фонду оплати праці і на суму вихідної допомоги не нараховуються і не утримуються внески у фонди соціального страхування, колегія суддів не бере до уваги.

Так, згідно зі ст. 2 Закону України "Про оплату праці" структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині 2 ст. 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року № 6-114цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України позиція.

Проте суд першої інстанції, в порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України не визначився з характером спірних правовідносин та не звернув увагу на те, що на момент звернення ОСОБА_6 до суду остаточний розрахунок (виплата вихідної допомоги) відповідачем з ним проведено не було, та дійшов помилкового висновку щодо пропуску позивачем строку для звернення до суду з цим позовом, визначивши його починаючи з 07 липня 2009 року.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на те, що ОСОБА_6 не звертався до нього про виплату вихідної допомоги, оскільки обов'язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану виплату, а ст. 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату.

Оскільки вихідна допомога ОСОБА_6 не виплачена до теперішнього часу та вона підлягає стягненню.

Визначаючи розмір вихідної допомоги колегія суддів виходить із наступного.

Як убачається із рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 грудня 2011 року середньоденна заробітна плата позивача становить 57,23 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як зазначалося вище при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Для розрахунку вихідної допомоги при звільненні працівника необхідно визначити розмір середньомісячної заробітної плати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995г. №100.

Так, відповідно до абз.2 п.2 Порядку для розрахунку вихідної допомоги враховуються виплати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню. При відпрацюванні на підприємстві менше двох календарних місяців середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців людина на працювала, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо ж і протягом цих місяців людина не пропрацював ні дня, розрахунки проводяться виходячи зі встановлених в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Вихідна допомога розраховується за формулою:

Вд = (З1 + З2) / К1 * К2, де:

Вд - вихідна допомога;

З1 - зарплата за 1-ий місяць перед звільненням;

З2 - зарплата за 2-ий місяць перед звільненням;

К1 - кількість фактично відпрацьованих днів за 2 місяці;

К2 - середньомісячна кількість робочих днів за 2 місяці.

Враховуючи, що при розрахунку середньоденного заробітку позивача, розмір якого встановлено судовим рішенням та сторонами не оскаржено, було взято останні два місяця перед звільненням - травень і червень, то ці місяці необхідно брати і для розрахунку розміру вихідної допомоги.

Таким чином, розмір вихідної допомоги становить: (228,93 грн. / 4 дні * 19 днів =1087,42грн.

Зазначаючи суму вихідної допомоги, що підлягає стягненню у сумі 1485 грн. ОСОБА_6 не врахував зазначеного порядку та неправильно визначив її із розрахунку середньоденної заробітної плати - 99 грн.

Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, колегія суддів враховує наступне.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду (ст. 225 КЗпП України) починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку (п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці").

Таким чином, передбачений ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, а наявність рішення суду, яким підтверджується факт порушення строків проведення розрахунку з працівником не звільняє його від виконання цього обов'язку.

При цьому, перебіг строку для звернення до суду за захистом порушеного права починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Оскільки вихідна допомога, до ухвалення рішення у справі, ОСОБА_6 на виплачена, строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку не настав.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, колегія суддів виходить із наступного.

Так, середньоденна заробітна плата становить 57,23 грн., час затримки розрахунку складає 1420 днів, за період з 04 липня 2009 року по день ухвалення рішення у справі 25 лютого 2015 року.

Враховуючи зазначене середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, складає 81266,60 грн. (57,23 грн. * 1420 днів)

Колегія суддів, визначаючи розмір відшкодування за час затримки виплати вихідної допомоги, враховує наступні норми матеріального права.

Статтею 117 КЗпП України, передбачено також, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналогічна позиція викладена у п.20 Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" та зазначено, що при частковому задоволені позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав права, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Відповідно до правової позиції викладеної у Постанові Верховного Суду України №6-60цс/11 від 21.11.2011року при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Звертаючись до суду з позовною заявою ОСОБА_6 просив стягнути з відповідача на свою користь вихідну допомогу у сумі 1485 грн.

Проте колегія суддів дійшла висновку, що розмір вихідної допомоги, що підлягає стягненню на користь позивача становить 1087,42 грн., що складає приблизно 73% у заявлених вимогах, що в свою чергу слід враховувати при визначені суми середнього заробітку, що підлягає стягненню.

При цьому колегія суддів враховує також розмір спірної суми вихідної допомоги, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника. Так при невиплаті вихідної допомоги в розмірі 1087,42 грн., середній заробіток, відповідно до ст..117 КЗпП України становить 81 266,60 грн., що майже у 75 разів перевищує розмір невиплаченої суми.

Крім зазначеного, колегія суддів зважує і на той факт, що ОСОБА_6, ще у 2011 році звертався до Подільського районного суду м.Києва при розгляді справи про стягнення невиплаченої заробітної плати, з вимогами про стягнення вихідної допомоги при звільнені у розмірі 2005,28 грн., які судом не розглядались оскільки були пред'явлені вже під час розгляду справи по суті, в порушення ч.2 ст. 31 ЦПК України. Враховуючи зазначене, можна прийти до висновку, що ОСОБА_6, зловживає своїм правом, оскільки своєчасно, з 2011р. по 2014р. не звертався до суду з вищевказаними вимогами. Своїми діями ОСОБА_6 допустив збільшення періоду затримки розрахунку та розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, звернувшись до суду з позовом майже через п'ять років після звільнення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову й стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 04 липня 2009 року по час ухвалення рішення, а саме 25 лютого 2015 року у сумі 7 000 грн.

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Пунктом 9 Постанови встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи, що відповідачем не виплачено позивачу усі кошти належні йому при звільненні (вихідну допомогу), що призвело до порушення його законних прав, вимагало від нього додаткових зусиль для організації його життя, оскільки позивач був змушений звертатися до суду для відстоювання своїх інтересів, обсяг моральних страждань, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, колегія суддів вважає, що належною компенсацією отриманої позивачем моральної шкоди є сума 200 грн.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням, відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ДП "Адідас-Україна" на користь ОСОБА_6 вихідної допомоги при звільненні в сумі 1087,42грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 04 липня 2009 року по 25 лютого 2015 року в сумі 7 000 грн. та на відшкодування моральної шкоди 200 грн. У решті позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ДП "Адідас-Україна" на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 365,40 грн. за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 01 квітня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_6 до Дочірнього підприємства "Адідас-Україна" про стягнення суми не отриманої вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Адідас-Україна" на користь ОСОБА_6 вихідну допомогу при звільненні в сумі 1087,42 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7 000 грн. та на відшкодування моральної шкоди 200 грн.

У решті позову відмовити.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Адідас-Україна" на користь держави судовий збір в сумі 365,40 грн.. за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: