АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/8742/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Ластовка Н.Д.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановила:

У березні 2012 року позивач ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_2 про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитним договором на загальну суму 33 718 грн. 62 коп., з яких 24 766 грн. 07 коп. - за кредитом, 4959 грн. 35 коп. - штраф, 3993 грн. 20 коп. - пеня, посилаючись на порушення відповідачами умов кредитного договору в частині своєчасного повернення кредиту.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 490125403 від 26.08.2008 року в розмірі 33 718 грн. 62 коп.

Стягнуто на користь ПАТ «Альфа-Банк» судові витрати в розмірі по 168 грн. 60 коп. з кожного відповідача.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року заява відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення - залишена без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову до неї у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Посилається на те, що при розгляді справи судом не було з'ясовано, що порука відповідача ОСОБА_2 за договором поруки припинилась відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки як у кредитному договорі, так і у договорі поруки встановлено строк виконання зобов'язання не пізніше 26.08.2011 року. Отже банк мав право на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя до 26.02.2012 року, але на момент звернення до суду з позовом 06.03.2012 року позивач таке право втратив у зв'язку зі спливом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Представник позивача ПАТ «Альфа Банк» та відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому колегією суддів визнано за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.08.2008 року між ЗАТ «Альфа Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк», та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 490125403, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 3634,86 доларів США на строк не пізніше 26.08.2011 року зі сплатою 50% річних за користування кредитом.

Також 26.08.2008 року між ЗАТ «Альфа Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк», та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 490125403-П, за умовами якого поручитель зобов'язується перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику у вигляді кредиту. Відповідно до договору поруки, поручитель і боржник несуть перед кредитором солідарну відповідальність. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи повернення кредиту, сплату процентів, комісій та інших платежів.

Відповідно до наявних у матеріалах справи розрахунків заборгованості, судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 26.11.2011 року заборгованість відповідача за кредитом становить 3099,75 доларів США, що за курсом НБУ складає 24 766 грн. 07 коп.

За порушення умов договору щодо строків повернення кредиту банком також пред'явлено до стягнення з відповідачів, на підставі п.3.2., 5.5. кредитного договору, штраф у розмірі 4959 грн. 35 коп. та пеню - 3993 грн. 20 коп., що становить 11% від загальної суми нарахованої банком пені.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є доведеними належними та допустимими доказами, розрахунки заборгованості за кредитом відповідачами не спростовані, підстави для солідарної відповідальності відповідачів як боржника та поручителя встановлені договором поруки та нормами ст. 553, 554 ЦК України. Тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для солідарного стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 суми простроченої заборгованості - 24 766 грн. 07 коп., штрафу - 4959 грн. 35 коп., пені - 3993 грн. 20 коп., а всього - 33 718 грн. 62 коп.

Проте погодитись у повному обсязі з висновками суду першої інстанції неможливо, оскільки вони зроблені за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального права.

Так, задовольняючи позовні вимоги про солідарне стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2, суд першої інстанції вважав, що перешкод для цього не встановлено, відповідно до ст. 553, 554 ЦК України ОСОБА_2 є поручителем за кредитним договором і несе солідарну відповідальність перед кредитором за невиконання зобов'язань позичальника.

Однак, судом першої інстанції не враховано, що відповідно до п.2.1 договору поруки № 490125403-П від 26.08.2008 року, поручитель поручається за виконання боржником обов'язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому, зокрема, обов'язок повертати банку кредит рівними частинами у терміни, визначені основним договором та додатком № 1 до основного договору, але в будь-якому випадку не пізніше 26.08.2011 року.

Пунктом 6.3 договору поруки визначено, що договір діє до повного виконання зобов'язань боржника за основним договором.

Проте зазначена умова договору не може бути підставою для задоволення позовних вимог до поручителя, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові № 6-68цс11 від 21.05.2012 року, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки. За таких обставин, порука на підставі ч. 4 статі 559 ЦК України припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З матеріалів справи вбачається, що як п.1.1 кредитного договору, так і п. 2.1 договору поруки визначено кінцевий строк виконання зобов'язань по поверненню кредиту - 26 серпня 2011 року, отже, визначений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред'явлення вимоги до поручителя сплив 27 лютого 2012 року.

Однак, з позовною заявою до суду ПАТ «Альфа Банк» звернувся, відповідно до відтиску поштового відділення Укрпошти на конверті, 02 березня 2012 року, пропустивши визначений законом шестимісячний строк.

Наявна у матеріалах справи копія вимоги про досудове врегулювання спору від 03.02.2012 року, адресована ОСОБА_3 та ОСОБА_2, відправлена згідно реєстру поштових відправлень 06.02.2012 року, не може бути прийнята до уваги як належне пред'явлення вимоги, оскільки, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-125цс14 від 17.09.2014 року, пред'явленням вимоги до поручителя є пред'явлення до нього позову.

За змістом Постанови Верховного Суду України № 6-125цс14, при встановленні, що договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором, та що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив позову до поручителя про виконання зобов'язання, слід зробити висновок про те, що зобов'язання за договором поруки припинилися.

Таким чином, поза увагою суду першої інстанції залишились ті обставини, що договором поруки від 26.08.2008 року не було визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, а оскільки ПАТ «Альфа Банк» протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання ( 26.08.2011 року) не пред'явив до ОСОБА_2 позову про стягнення заборгованості, то зобов'язання ОСОБА_2 за договором поруки припинились.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові № 6-6цс14 від 17.09.2014 року, строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що зобов'язання ОСОБА_2 за договором поруки припинились, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для притягнення поручителя до відповідальності за невиконання зобов'язань боржником ОСОБА_3 та солідарного стягнення з ОСОБА_2 суми заборгованості.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_2, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором на користь ПАТ «Альфа Банк» - необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким у вказаній частині позовних вимог ПАТ «Альфа Банк» - відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що у суду першої інстанції були відсутні процесуальні підстави для розгляду справи за відсутності в судовому засіданні представника позивача, щодо якого невідомо, чи підтримував він позовні вимоги, то зазначені доводи колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними. Так, з матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви представником ПАТ «Альфа Банк» було додано клопотання від 28.02.2012 року за вихідним № 13396-102-б/б про розгляд справи у всіх судових засіданнях без присутності представника позивача, на підставі наявних у справі доказів та матеріалів, а також про ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідачів.

Відповідач ОСОБА_3 рішення суду не оскаржувала, обов'язкових підстав для скасування рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача заборгованості в розмірі 33 718 грн. 62 коп. колегія суддів не вбачає, а тому в цій частині рішення суду необхідно залишити без змін.

Оскільки при ухваленні рішення про стягнення заборгованості з двох відповідачів судом першої інстанції було відповідно розподілено судові витрати, то на підставі ст. 88 ЦПК України, у зв'язку зі скасуванням рішення в частині вимог до ОСОБА_2 оскаржуване рішення в частині розподілу судових витрат необхідно змінити, стягнувши витрати по сплаті судового збору з ОСОБА_3 на користь банку у сумі 337 грн. 19 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року - скасувати в частині солідарного стягнення заборгованості та стягнення судових витрат з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року в частині розподілу судових витрат змінити :

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 337 грн. 19 коп.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: