АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9311/15 Справа № 185/2321/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Бабій С. О. Доповідач - Міхеєва В.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Міхеєвої В.Ю.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Порубай М.Л.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_6

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року по справі

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року до суду звернулась ОСОБА_2 з позовною заявою до ОСОБА_5 про стягнення боргу, посилаючись на ті обставини, що 18 липня 2011 року вона надала відповідачу 20000 грн., які за усною домовленістю він зобов'язався повернути через місяць, але повернув тільки 1500 грн.

Оскільки відповідач не виконує свої зобов'язання по поверненню грошей, позивачка просила стягнути з ОСОБА_5 на свою користь суму заборгованості в розмірі 18500 грн. та інфляційні втрати, розраховані за період з 01 вересня 2011 року по 01 лютого 2015 року в розмірі 4902,5 грн., а всього 23402,5 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року позовну заяву ОСОБА_2 було залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_6, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Положеннями ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Верховний Суд України у Постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13 зробив правовий висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно розписки від 18 липня 2011 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 20000 грн. (а.с.4).

Сторонами визнано, що відповідач повернув тільки 1500 грн.

Суд першої інстанції вірно встановивши характер правових відносин, що виникли між позивачем та відповідачем із договору позики, дійшов помилкового висновку про передчасність позовних вимог. При цьому суд виходив з тих обставин, що строк повернення позики за договором не настав, так як вимога позикодавцем позичальнику не пред'являлася.

З таким висновком колегія суддів погодитися не може, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального права, у зв'язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Положенням ч.1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позивач пред'явив вимогу, звернувшись безпосередньо до суду 27 лютого 2015 року. На час ухвалення рішення судом першої інстанції та по теперішній час залишок боргу відповідачем повернуто не було.

Оскільки строк повернення позики у розписці не встановлений, тому слід вважати його таким, що розпочався з 28 березня 2015 року, тобто, через тридцять днів з дня пред'явлення вимоги.

Відповідно до положень ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Отже, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку повернення боргу, а відтак позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивачки 18500 грн. підлягають задоволенню.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові такі положення містяться в постанові Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12.

За змістом ч. 4 ст. 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор не вчинив дій направлених для повернення боргу, тому боржник не міг виконати свого обов'язку до моменту пред'явлення вимоги.

Оскільки днем настання зобов'язання є 28 березня 2015 року, та саме з цього дня може нараховуватися сума інфляційних втрат, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивачки суми інфляційних втрат за періодз 01 вересня 2011 року по 01 лютого 2015 року задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів бере до уваги, що позивачкою згідно квитанцій за подачу позовної заяви сплачено 243,6 грн., за подачу апеляційної скарги - 267,96 грн., а всього - 511,56 грн. судового збору (а.с.1, 28).

Виходячи з положень ч.ч.1,5 ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог у розмірі 404,13 грн. (79% від 511,56 грн.).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 18500,00 грн. (вісімнадцять тисяч п'ятсот грн. 00 коп.) та витрати по сплаті судового збору у сумі 404,13 грн. (чотириста чотири грн. 13 коп.).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді