АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в

складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Слободянюк С.В.,

при секретарі Бугай О.О.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, до ОСОБА_1, треті особи: Орган опіки та піклування Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4, про вселення та усунення перешкод у користуванні житлом, -

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року позивач ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6, 3-ї особи: Орган опіки та піклування Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації, ОСОБА_7, про вселення, усунення перешкод в користуванні житлом. В обґрунтування позову зазначала, що вона ІНФОРМАЦІЯ_3 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_8, від якого ІНФОРМАЦІЯ_4 року у них народилась донька ОСОБА_3 . Після реєстрації шлюбу вона з дитиною та чоловіком почали проживати в АДРЕСА_1, а 20.05.2010 р. мати чоловіка - ОСОБА_1 зареєструвала її та неповнолітню дитину в спірній квартирі. 01.09.2014 р. позивач разом з малолітньою дитиною поїхала на відпочинок до Херсонської обл., де перебувала два місяці. Після повернення з відпустки, а саме 04.11.2014 р. приїхала з донькою до спірної квартири та виявила, що замки змінені, в квартирі знаходяться сторонні особи, до квартири вона не змогла потрапити, не могла забрати особисті речі свої та дитини, а також документи. Зателефонувавши до свекрухи, остання їй повідомила , що вона з дитиною не буде більше проживати в квартирі. З огляду на вказане позивач просила позов задовольнити, вселити її і малолітню дитину в спірну квартиру та не чинити перешкод в користуванні квартирою .

Унікальний номер справи: 759/19378/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6015/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Лукяненко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 березня 2015 року позов ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_1, 3-ї особи: Орган опіки та піклування Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації, ОСОБА_7, про вселення, усунення перешкод в користуванні житлом - задоволено. Вселено ОСОБА_5 та неповнолітню ОСОБА_3 в АДРЕСА_1. Усунено перешкоди в користуванні АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зі сторони ОСОБА_1. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_6 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що задовольняючи позов, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема не взято до уваги, що у даній квартирі зареєстрований та проживає рідний син апелянта - ОСОБА_7, який є інвалідом 2 групи, а квартира загальною площею 22,4 кв.м., з яких житлова 12,2 кв.м. у той час, як згідно ст. 47 Житлового кодексу УРСР норма жилої площі в Українській PCP встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу, отже навіть їй одній даної житлової площі не достатньо, тим більше вона має доглядати за сином інвалідом.

Зазначає, що ОСОБА_2 визнала, що дійсно здала квартиру без згоди ОСОБА_1 в оренду.

Посилається, що ОСОБА_2 визнала, що є квартира у Рівненській області, м. Кузнецовськ, вул. АДРЕСА_3, яку батьки віддали їй та її сестрі, але вона там не хоче жити, оскільки там живе сестра, при цьому апелянт наголошує, що дана квартира трикімнатна, а квартира ОСОБА_1 готельного типу.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції за відомостями свідоцтва про шлюб встановлено, що 13.08.2008 р. ОСОБА_8 та ОСОБА_5 уклали шлюб ( а.с. 18).

ІНФОРМАЦІЯ_4 р., відповідно до даних свідоцтва про народження від 15.05.2009 р., у ОСОБА_8 та ОСОБА_5 народилась донька ОСОБА_3 ( а.с. 7 ).

Спірна квартира за адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі - продажу квартири від 23.05.2003 р. ( а.с. 46).

Також встановлено, що згідно довідки по Ф3 ЄРРЦ Філії № 812 Святошинського району м. Києва від 12.01.2015 року в квартирі за адресою адресою м. Київ вул. Доброхотова б. 7 кв. 125 зареєстровані відповідач з 12.06.2003 року , позивач з 20.05.2010 року та малолітня ОСОБА_3, донька позивача, з 21.04.2011 року .

Крім того, з вказаної довідки вбачається, що в спірну квартиру 20.11.2014 р. був зареєстрований також син відповідача - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 36 ), при цьому, як вбачається з матеріалів справи, позов до суду надійшов 13.11.2014 р .

Встановлено судом першої інстанції, що позивач разом з неповнолітньою донькою 01.09.2014 р. поїхала відпочивати до Херсонської обл., по поверненню 04.11.2014 р. в спірну квартиру не могли зайти, оскільки замки були змінені, а в квартирі знаходилися сторонні люди. У зв'язку з чим позивач до часу розгляду справи в суді не може повернути документи, особисті речі свої та дитини.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що згідно ст. 156 ЖК УРСР член сім'ї власника жилого будинку (квартири) , які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користується жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири) , якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватись займаним приміщенням.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів.

Як вбачається, з матеріалів справи, крім розгляду справи за наявними в ній письмовими доказами, судом першої інстанції були допитані в судовому засіданні свідки, зокрема свідок ОСОБА_13 зі сторони відповідача пояснила суду, що проживає за адресою АДРЕСА_2 ,з 18.10.1988 року, а ОСОБА_2 з моменту народження доньки ОСОБА_3 постійно проживала разом з чоловіком в квартирі АДРЕСА_1, яке було постійним місцем проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Крім того, зазначила, що в 2012 році позивач разом з донькою була у від'їзді декілька місяців, та в цей час в квартирі проживали сторонні особи. З вересня 2014 року позивач з дитиною поїхала на відпочинок, повернулась в листопаді 2014 року та виявила , що в квартирі змінені замки і вона з донькою не змогла потрапити до квартири, тому позивач від неї телефонувала до міліції, а неповнолітня ОСОБА_3 та позивач дійсно постійно проживала в спірній квартирі.

Крім того, зі сторони відповідача була допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14, що проживає в АДРЕСА_4, яка пояснила суду, що відповідач -свекруха позивача поселила в спірній квартирі свого сина, позивача та дитину малолітню. Зі слів відповідача їй відомо, що в 2012 році позивача не було декілька місяців в квартирі та в цей час проживали сторонні люди, в спірній квартирі була 2012 році один раз.

Також судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги показів, нотаріально посвідчених Сліпущенко О.В., оскільки дана особа не попереджалась судом про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показів або відмову від дачі показів, ним не надано належних доказів на підтвердження зазначених ним обставин, зокрема - договору оренди квартири, розписки про отримання коштів, крім того його пояснення не суперечать поясненням позивача , що вона дійсно була відсутня за місцем проживання два місяця, оскільки поїхала оздоровити дитину (а.с. 52).

З огляду на фактичні обставини справи, суд першої інстанції вірно врахував, що вказані покази підтверджують, що позивач та малолітня донька зі згоди відповідача постійно проживали в АДРЕСА_1, за винятком кількох місяців відпочинку.

З матеріалів справи, а саме висновку Святошинського РУГУ МВС України в м.Києві від 17.11.2014 року, вбачається, що позивач 04.11.2014 року звернулась до правоохоронних органів з заявою про те, що свекруха вигнала її з дитиною з квартири, при цьому опитана працівниками міліції відповідач - ОСОБА_6 повідомила, що дане питання вони будуть вирішувати тільки в судовому порядку ( а.с. 57 ).

Згідно з повідомлення дошкільного навчального закладу № 463 , який знаходиться за адресою м. Київ вул. Доброхотова 24-А , ОСОБА_3 відвідує даний дошкільний заклад з 01.09.2011 р. по теперішній час ( а.с. 53-56 ).

У відповідності до ст. 163 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, визначених в п.1 і 5 частини третьої і четвертої ст.71 цього Кодексу .

У відповідності до 71 цього Кодексу при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців та якщо наймач або члени цього сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжений наймодавцем, а в разі спору - судом .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов в частині вселення, усунення перешкод в користуванні квартирою підлягає задоволенню, а сплачений судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.

Згідно зі ст. 180-185 Сімейного Кодексу України, що батьки мають право на самозахист своєї дитини , а батьківські обов'язки не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини .

У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки несуть відповідальність за створення умов необхідних для всебічного розвитку .

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько дитини мають рівні права та обов'язки щодо дитини , незалежно від того чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками , проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини .

Таким чином, колегія суддів зазначає, що

Разом з тим, ОСОБА_6 не надано до суду першої інстанції належних та допустимих доказів, що засвідчують факт її постійного проживання в спірній квартирі, при цьому реєстрації іншого сина апелянта, 1962 рокународження, проведена в спірній квартирі після подання позовної заяви до суду, що суперечить доводам апеляційної скарги.

Відносно доводів апеляційної скарги, що позивач має іншу квартиру, апелянтом також не надано доказів на підтвердження права власності ОСОБА_2 на це житло, та не враховано, що малолітня дитина з 2011 року відвідує дошкільний заклад поряд зі спірною квартирою, тобто різка зміна місця проживання суттєво порушить звичний ритм життя дитини.

Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

В матеріалах справи відсутні докази, що реєстрація ОСОБА_2 була проведена без згоди ОСОБА_6, сама апелянт не заперечує, що надала таку згоду, та крім того, сім'я її сина тривалий час проживала у вказаній квартирі.

Доказів проживання в спірній квартирі до листопада 2014 року ні апелянта, ні іншого її сина не вбачається ні з матеріалів справи, ні з показів свідків, тобто посилання апелянта на недостатність норми жилої площі на одну особу, що ОСОБА_6 вважає підставою для відмови у задоволенні позовних вимог її невістки, яка діє в інтересах її онуки, не мають вирішального значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів вважає, що за таких обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, що мало місце неповне з'ясування судом обставин, а тому це рішення підлягає скасуванню, не знайшли підтвердження матеріалами справи.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Колегія суддів вважає, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 березня 2015 року обґрунтоване та законне і скасуванню не підлягає, доводи апеляційної скарги висновків в рішенні суду не спростовують та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 312-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: