Справа № 750/5145/15-ц Провадження № 22-ц/795/2293/2015 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Карапута Л. В. Доповідач - Лакіза Г. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:позивача ОСОБА_5, представника позивача адвоката ОСОБА_6, представника відповідача адвоката ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_9 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про вселення та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, третя особа орган опіки та піклування Деснянської районної у місті Чернігові ради, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 жовтня 2015 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Оскаржуваним рішенням суду позов ОСОБА_5, ОСОБА_9 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про вселення та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням було задоволено частково. Вселено ОСОБА_5 та ОСОБА_10 до АДРЕСА_1. В решті позовних вимог було відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

ОСОБА_8 вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом було допущено порушення норм матеріального права ч.1 ст. 65 ЖК України, ст.ст. 160, 161 СК України та норм процесуального права ст.3, ч.1 ст.11 ЦК України.

ОСОБА_8 зазначає, що з часу виселення зі спірної квартири (ОСОБА_5 - з 1998 року, а ОСОБА_10 з 2000 року) позивач з сином жодного разу не ночували в спірній квартирі, в ній відсутні їхні речі. Відсутні докази того, що їм чиняться перешкоди в проживанні в спірній квартирі. ОСОБА_5 не звертався ні до правоохоронних органів ні до суду з приводу усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, вселення в квартиру, оскільки має інше постійне місце проживання.

Також ОСОБА_8 зазначає, що суд вийшов за межі позовних вимог, вселивши в квартиру батька неповнолітнього ОСОБА_10 - ОСОБА_5, чим порушив ч.1 ст. 11 ЦПК України. Самостійних вимог про вселення до квартири ОСОБА_5 не було, оскільки це право у нього виникло тільки з 13.10.2015 року - після набрання законної сили рішенням Деснянського районного суду від 13.11.2014 року про відмову в задоволенні її позову про визнання ОСОБА_5 втратившим право користування спірним житлом.

ОСОБА_8 звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, зокрема, ч.1 ст. 65 ЖК України, якою передбачено, що не потрібна згода членів сімї, проживаючих в квартирі, при вселенні до батьків їх неповнолітніх дітей. Вказаною нормою матеріального права не передбачено право батьків вселитись до неповнолітніх дітей без згоди повнолітніх членів сімї, що проживають в квартирі. Крім того, ч.3 ст.160, с.161 СК України врегульоване право на визначення місця проживання неповнолітньої дитини, що досягла 14 років. Особа, що не досягла повноліття повинна проживати тільки разом з батьками, але неповнолітній ОСОБА_10 з дня свого народження і до цього часу проживає з бабусею в м. Чернігові. Отже, батьками дитини порушуються її права, оскільки законом не передбачено окреме проживання дитини від батьків.

В поданих запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу відхилити як недоцільну, а рішення суду залишити без змін як правомірне. Зазначає, що судовими рішеннями всіх інстанцій доведено, що він та його неповнолітній син ніколи не втрачали права на проживання та реєстрацію у спірній квартирі та мають право на користування цим житловим приміщенням, але через перешкоди, які чинити ОСОБА_8, не мають можливості реалізувати свої права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 та його неповнолітній син ОСОБА_10 зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому мають право на проживання в даному житлі, відповідачем не надано суду беззаперечних доказів неможливості спільного проживання з ОСОБА_5 та його неповнолітнім сином ОСОБА_10, тому задовольнив позовні вимоги про їх вселення в квартиру АДРЕСА_2. Також суд зазначив, що на час звернення ОСОБА_5 до суду з позовом 26.05.1015 року він був визнаний рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 26.12.2014 року втратившим право на користування спірною квартирою, відсутні підстави для висновку про те, що ОСОБА_8 чинила йому перешкоди в користуванні спірною квартирою, оскільки нею виконувалися вимоги вказаного рішення, яке в подальшому було скасоване в касаційному порядку, а ухвалою апеляційного суду від 13 жовтня 2015 року було постановлено ухвалу про залишення без змін рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13.11.2014 року про відмову у задоволенні позову про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування спірною квартирою. Також суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про зобовязання ОСОБА_8 не перешкоджати позивачам в користуванні квартирою, з посиланням на те, що це фактично є вимогою, заявленою на майбутнє.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача ОСОБА_5, представника позивача адвоката ОСОБА_6, представника відповідача адвоката ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

По справі встановлені наступні обставини.

Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради 21.03.1969 р. видано ордер № 11565 на право зайняття жилого приміщення - квартири АДРЕСА_3, на трьох осіб ОСОБА_11 (помер у 2001 році), його дружину ОСОБА_12 (померла у 2013 році) та їхню доньку ОСОБА_13 Позивач ОСОБА_5 є рідним братом ОСОБА_8, і в спірній квартирі він зареєстрований з народження з 1977 року.

Квартира №74 за адресою: м. Чернігів, проспект Перемоги, буд.187 відноситься до державного житлового фонду, не приватизована, має дві кімнати, загальна площа квартири складає 44,5 м.кв, житлова - 27 м2.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 13 жовтня 2015 року встановлено, що ОСОБА_5 проживав і постійно зареєстрований за спірною адресою з народження з 1977 року (крім періоду строкової військової служби). Станом на 1998 рік у спірній квартирі проживали та були зареєстрованими пять осіб: квартиронаймач ОСОБА_14, його дружина ОСОБА_12, їх діти ОСОБА_5М та ОСОБА_8, та онук ОСОБА_15 Після смерті ОСОБА_11 з 2001 року та до 27.06.2013 року у квартирі в якості мешканців даної квартири були зареєстровані проживаючими: квартиронаймач ОСОБА_12, ОСОБА_8, її син ОСОБА_15, ОСОБА_5 та його син ОСОБА_10

На даний час у квартирі зареєстровані чотири особи: ОСОБА_8, її син ОСОБА_15, а також ОСОБА_5 та його син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 13.10.2015 року залишено без змін рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13.11.2014 року, яким в задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 08.04.2015 року скасовано рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.02.2015 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13.03.2015 року. У задоволенні позову ОСОБА_8 про визнання ОСОБА_10 таким, що втратив право користування житловим приміщенням було відмовлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Оскільки місце проживання ОСОБА_5 та його неповнолітнього сина ОСОБА_10 зареєстроване у спірній квартирі АДРЕСА_4, і на час ухвалення оскаржуваного рішення та розгляду даної справи апеляційним судом вони не визнані такими, що втратили право на проживання в цій квартирі, вони мають право на проживання в даному житлі, а тому у задоволенні позовних вимог про про вселення вказаних осіб у спірну квартиру не може бути відмовлено.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, вселивши в квартиру батька неповнолітнього ОСОБА_10 - ОСОБА_5, хоча самостійних вимог про вселення до квартири ОСОБА_5 не заявлялося, не можуть бути підставою для скасування правильного по суті, законного та обґрунтованого рішення, оскільки в позовній заяві прямо зазначено вимоги про вселення як неповнолітнього ОСОБА_10, так і його батька ОСОБА_5, а оскільки на час ухвалення оскаржуваного рішення було встановлено, що ОСОБА_5 незаконно було визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою, суд із законних підстав захистив право ОСОБА_5 на користування спірною квартирою. Неповнолітнього ОСОБА_10, який досяг 14 років, вселено до спірної квартири разом з батьком, за згодою обох його батьків. Посилання ОСОБА_8 на порушення батьками неповнолітнього ОСОБА_10, який досяг 14 років, його права вільно обирати собі місце проживання в порушення ч.3 ст.160, 161 СК України, ст. 29 ЦК України, не може бути підставою для скасування судового рішення, оскільки законним представниками ОСОБА_10 є його батьки, які не вважають права їх неповнолітнього сина порушеними, в той час як відповідачка не має повноважень на представництво інтересів свого племінника.

Посилання ОСОБА_8 в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_5 не звертався ні до правоохоронних органів ні до суду з приводу усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, вселення в квартиру спростовуються матеріалами справи, зокрема витягом з журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події в Чернігівському МВ УМВС України в ЧО від 24.10.2014 р. про реєстрацію заяви ОСОБА_9 (а.с.52), висновком про результати перевірки по заяві ОСОБА_9 від 09.11.2014 року (а.с.53), копією заяви ОСОБА_5 від 07.11.2014 року до прокуратури м. Чернігова, УМВС України в ЧО, Чернігівського МВ УМВС України в ЧО (а.с.57), копією відповіді в.о. заступника начальника УМВС України в ЧО від 08.12.2014 року (а.с.58-59).

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильний висновок суду першої інстанції про вселення у спірну квартиру ОСОБА_5 і ОСОБА_10, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: