Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 236/12/14-ц головуючий у 1 інстанції Ткачов О.М.
провадження № 22-ц /778/2978/15 суддя-доповідач Панкеєв О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Кухарь С.В., Панкеєва О.В.,

при секретарі Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньою доньки - ОСОБА_5, на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 02 березня 2015 року в справі

за позовом ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньою доньки - ОСОБА_5 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Краснолиманської міської ради, про визнання права власності та стягнення заборгованості по аліментам,

зустрічними позовами ОСОБА_2 до ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньою доньки - ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування Краснолиманської міської ради, про відшкодування витрат на поховання та

позовом ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_3 до Краснолиманської міської ради Донецької області, ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньою доньки - ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування Краснолиманської міської ради, про поділ спадкового майні і визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_4звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просила: визнати право власності на нерухоме майно - квартируАДРЕСА_1, що залишилось після смерті ОСОБА_7 в наступних частках: за ОСОБА_4- 3/6 ( або 1/2 ) частки квартири; за ОСОБА_5 - 1/6 частки квартири; за ОСОБА_2 - 1/6 частки квартири; за ОСОБА_3 - 1/6 частки квартири.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках грошові кошти в сумі 18 203,60 гривні, що є заборгованістю по аліментам перед нею (ОСОБА_4) - спадкодавця - ОСОБА_7.

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 в якому просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь: витрати по сплаті судового збору в розмірі 253,60 гривень; витрати по наданню їй правової допомоги в розмірі 3000,00 гривень, грошові кошти в сумі 25 239,00 гривень витрачені нею на поховання спадкодавця ОСОБА_7,які складаються з наступного: туфлі чоловічі - 455 гривень; троянди живі, 20 штук вартістю 20 гривень за штуку , а всього - 400 гривень; цукерки 1 кг - 117,60 гривень; печиво 1 кг - 56,34 гривень; майонез 3 шт. - 23,04 гривень; горошок зелений 2 шт. - 14,20 гривень; вино 5 пляшок -102,10 гривень; горілка 10 пляшок - 265 гривень; поминальний обід на 90 чоловік - 5400 гривень; труна - 3500 гривень; покривало - 200 гривень; хрест - 250 гривень; трафарет - 20 гривень; чотири вінки, відповідно 300 гривень, 200 гривень, 350 гривень, 310 гривень; стрічки - чотири штуки по 10 гривень за штуку - 40 гривень; рушникова ткань - 116 гривень; авто послуги - 300 гривень; пам'ятник - 10 000 гривень; костюм - 1000 гривень; послуги автобусу - 1000 гривень; копка ями - 800 гривень.

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 та Краснолиманської міської ради Донецької області в якому просила розділити спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_7, яке складається з квартири розташованої по АДРЕСА_1 між спадкоємцями за законом - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3, визнавши за нею ОСОБА_2 - 1/3 частки квартири, за її сином ОСОБА_3-1/3 частки квартири, що залишилась після смерті ОСОБА_7.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 02 березня 2015 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності та стягнення заборгованості по аліментам відмовлено у зв'язку з відсутністю підстав для його задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування витрат на поховання задоволено частково .

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат на поховання 7 981 грн..

В іншій частині цих позовних вимог відмовлено у зв'язку з відсутністю підстав для їх задоволення.

В позовних вимогах ОСОБА_2 до Краснолиманської міської ради Донецької області і ОСОБА_4 про поділ спадкового майні і визнання права власності відмовлено у зв'язку з відсутністю підстав для їх задоволення.

Додатковим рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 05 травня 2015 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судових витрат в розмірі 79, 81 гривень.

На зазначене рішення суду ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_2 про визнання права власності скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати право власності ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, по 1/3 частці за кожним. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на поховання в сумі 8413,00 грн. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментам відмовити на підставі ст.1219 ЦК 2003 р. у зв'язку з тим, що аліментні зобов'язання не входять до складу спадщини.

В іншій частині рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 2.03.2015 року залишити без змін. Стягнути з Краснолиманської міської ради судовий збір в сумі 420,23 грн. Стягнути з ОСОБА_4 судовий збір в сумі 252,39 грн та витрати на правову допомогу в сумі 3000,00 грн. Стягнути з Краснолиманської міської ради та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений при поданні апеляційної скарги в сумі по 168,16 грн. з кожного.

На зазначене рішення суду ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а у задоволені зустрічних позовних вимог відмовити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним положенням закону.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 03.08.2002 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено шлюб. 31.10.2002 року під час шлюбу, ОСОБА_7 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-прожажу було придбано квартиру АДРЕСА_1, який було зареєстровано нотаріусом в реєстрі № 2774 ( т.1 а.с.6-7,9,135), Вартість спірної квартири станом на 06.03.2014 року складала 63 034,00 гривень без ПДД ( т.1 а.с.138-175). Від шлюбу у ОСОБА_4 народилась дочка ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.8).

07.10.2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 шлюб було розірвано (т.1 а.с.10,87-88)

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 були стягнуті аліменти, виконавчий лист знаходився на примусовому виконані у виконавчої служби.

29.04.2011 року ОСОБА_7 було укладено шлюб з ОСОБА_2(т.1 а.с.11,35,94,131-132), та від якого в них народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 ( т.1 а.с.133)

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_7 помер в м.Красний Лиман Донецької області ( т.1 а.с.12,134).

Постановою державного виконавця від 01.03.2015 року було закрите виконавче провадження за виконавчим листом Краснолиманського міського суду Донецької області про стягнення аліментів у зв'язку зі смертю боржника, в якому визначено загальний борг за виконавчим листом 18203,60 гривень (а.с.14)

За інформацією державного нотаріуса від 10.01.2014 року, після смерті ОСОБА_7 який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року в м. Красний Лиман Донецької області до державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини або про відмові від неї ніхто не звертався ( т.1 а.с.20).

27.05.2013 року нотаріус відмовив ОСОБА_4 в видачі свідоцтва про право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 в спільному майні подружжя після смерті одного з подружжя після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_7 у зв'язку із тим, що спадкоємцем наданий правовстановлюючий документ на квартиру не зареєстрований в БТІ ( т.1 а.с.13).

12.12.2013 року нотаріус відмовив ОСОБА_2. у видачі свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1, після померлого ОСОБА_7 у зв'язку з ненаданням зареєстрованого правовстановлюючого документу на нерухоме спадкове майно ( т.1 а.с.137).

Суд першої інстанції зазначає, що ОСОБА_2 витрачено на поховання ОСОБА_7 грошові кошти в найменуванні та кількості зазначених нею в позовній заяві , що складає в загальній сумі 25239,00 гривень ( т.1 а.с.36-60).

На пропозицію ОСОБА_2 щодо відшкодування витрат на поховання ОСОБА_4, не відреагувала ( т.1 а.с.61-62,76-79).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 частково та відмовляючи в задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 суд зазначив, що сторонами не надано суду технічного паспорту на спірну квартиру АДРЕСА_1, а також документу в підтвердження її реєстрації і тому дійшов висновку проте, що це право не може успадковуватися, оскільки з часу купівлі квартири 31.10.2002 року ОСОБА_7, вона могла вибути з його володіння до іншої особи. Суд вважає, що ні ОСОБА_2 ні її дитина ОСОБА_3 спадок після померлого ОСОБА_7 на час розгляду справи не отримали, а отже не можуть відповідати за борги спадкодавця.

Проте з таким висновком суду не можна погодитися.

Спірна квартира придбана під час шлюбу 31.10.2002 року і тому посилання суду на ст. 182,392 ЦК України та ст. 2 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», які не діяли на час спірних правовідносин є помилковим ( т.1 а.с.6-7,9,135),

Момент виникнення права власності починається з державною реєстрацією цього права відповідно до Цивільного Кодексу України, що набув чинності з 2004 року; але діюча у попередній період ст. 128 Цивільного Кодексу Української РСР визначала загальне правило, за яким перехід права власності пов'язувався з моментом передачі речі. При цьому обов'язок власника зареєструвати право власності на нерухоме майно у період до 2004 року не впливав на існування статусу власника нерухомого майна та притаманних такому власнику правомочностей у спірних правовідносинах.

Оскільки діюче на час правовідносин законодавство не пов'язувало момент виникнення право власності на нерухоме майно з проведенням державної реєстрації права власності суд безпідставно відмовив у задоволені вимог щодо визначення частки та поділу спадкової частки квартири.

Згідно ст. 22 КпШС України, яка діяла на час придбання спірної квартири, спільною сумісною власністю подружжя є майно, нажите за час шлюбу.

Придбана 31.10.2002 рокуОСОБА_7 спірна квартира є спільною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_4, частки яких рівні.

Після смерті ОСОБА_7 його ? частку квартири успадкували дочка ОСОБА_5 син ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_2 кожен по 1/6 частці квартири.

Щодо доводів суду першої інстанції про можливість відчуження спірної квартири, то такий висновок суду суперечить вимогам ч.4 ст. 60, ст. 212 ЦПК України , за якими рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи ОСОБА_2 проте, що ОСОБА_7 придбав квартиру не за спільні квартиру , а особисті кошти в період роздільного проживання, не приймаються колегією судів , оскільки таке твердження не підтверджені доказами, а за правиламист. 22 КпШС України, яка діяла на час придбання спірної квартири, вона є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки нажита за час шлюбу. Позов заявлено про порушення прав 02.01.2014 року, а співвласник ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, після чого ОСОБА_4 взнала про порушення своїх прав, оскільки ОСОБА_2 не визнає їх. Отже підстав для застосування строків позовної давності, як проте наполягала ОСОБА_2 не було.

Щодо визначення розміру витрат на поховання .

Відповідно до ч. 1 ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця.

За вимогами ст. 11 ЦПК України , суд розглядає справу у межах вимог, заперечень та доказів наданих сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця.

Зазначена норма містить особливість при покладенні на спадкоємців обов'язку щодо покриття витрат на поховання спадкодавця, а саме: такі витрати повинні бути розумними, що стосується їхнього розміру та необхідності здійснення.

Суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, та відносини, що виникли між сторонами, та застосувавши до них ст. 1232 ЦК України, яка їх регулює, не звернув уваги на зазначені положення діючого законодавства та стягнув вартість пам'ятника із граніту у сумі 10000 грвн.

При цьому судом також не взято до уваги роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, надане у ч. 2 п. 24 постанови "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року N 6, згідно з яким витрати на виготовлення пам'ятників і огорож визначаються виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож у даній місцевості.

Тобто, визначаючи позивачці розмір витрат на поховання, а саме, в сумі 10000 грвн, вартість надгробного пам'ятника, суд не врахував, що витрати на виготовлення пам'ятника визначаються із фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам'ятників у даній місцевості.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про поховання та похоронну справу», ритуальні служби - спеціалізовані комунальні підприємства, що створюються органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом, з метою здійснення організації поховання померлих і надання ритуальних послуг, передбачених необхідним мінімальним переліком окремих видів ритуальних послуг, реалізації предметів ритуальної належності, передбаченим пунктом 2 частини другої статті 8 цього Закону.

Ритуальні служби можуть також надавати ритуальні послуги, не передбачені необхідним мінімальним переліком окремих видів ритуальних послуг та реалізації предметів ритуальної належності, виготовляти предмети ритуальної належності. Тарифи щодо оплати таких послуг та предметів ритуальної належності встановлюються в межах, визначених законодавством, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради.

Постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України "Про витрати на поховання та пов'язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку або професійного захворювання" за № 45 від 03.10.2008 року визначені, необхідні витрати на поховання - це витрати на труну, хрест, надмогильний пам'ятник, ритуальні приналежності.

За вимогами ст.11,60, 303 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у межах доводів апеляційної скарги, вимог та заперечень заявлених у суді першої інстанції.

ОСОБА_2 організувала поховання ОСОБА_7 (а.с.59) та стверджує, що у зв'язку з чим понесла витрати у сумі 25 239,00 гривень.

Між тим належними доказами (чеками) підтверджені розумних витрат, передбачених ч. 1 ст. 1232 ЦК України, які підлягають , які підлягають відшкодуванню спадкоємцями - труна вартістю 3500 гривень; покривало - 200 гривень; хрест - 250 гривень; трафарет - 20 гривень; вінок, вартістю 300 гривень; стрічка 10 гривень; рушникова ткань - 116 гривень; авто послуги - 300 гривень; (а.с.46) костюм за товарним чеком № 27/4 на 1000 гривень; послуги автобусу за чеком 1000 гривень (а.с.55,56), а всього на суму 6270 гривень, та оскільки спадкоємців було троє, то на кожного по 6270/ 3 = 2090 гривень.

Відповідач ОСОБА_4 у своїх запереченнях стверджує проте, що позов заявлений 17.02.2014 року, де стверджується про встановлення пам'ятника вартістю 10000 гривень, проте на 07.03.2014 року пам'ятник не був встановлений та надає на підтвердження цього фотознімок, датований 07.03.2014 року де на могилі ОСОБА_7 пам'ятник відсутній і стоїть хрест з написом похованого ОСОБА_7 (а.с.115,116)

За вимогами п. 2 ст. 3, ч. 1 ст. 8 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", п. 3.1 Положення про форму та зміст розрахункових документів, затвердженого наказом ДПА України від 01.12.2000 № 614, доказом виконання обов'язку з оплати послуг можуть бути фінансові документи у вигляді платіжного доручення, квитанції до прибуткового касового ордеру, фіскального касового чеку тощо.

ОСОБА_2 всупереч вимогам ст. 11,59,60 ЦПК України ст. 2 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" та ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 3.1 Положення про форму та зміст розрахункових документів, затвердженого наказом ДПА України від 01.12.2000 № 614 не надала фінансових документів - (платіжного доручення, квитанції до прибуткового касового ордеру, або фіскального касового чеку, товарного чеку, розрахункової квитанції) щодо вартості пам'ятника.

Надана ОСОБА_2 копія довідки ФОП без дати її видачі (а.с.47) про заказ та сплату 10 000 гривень за гранітний пам'ятник для чоловіка не є фінансовим документом, а отже за правилами ст. 59 ЦПК України, ст. 2 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" та ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 3.1 Положення про форму та зміст розрахункових документів, затвердженого наказом ДПА України від 01.12.2000 № 614 не може вважатися допустимим доказом щодо витрат вартості пам'ятника у справі, безпідставно взята до уваги судом першої інстанції, і тому не приймається колегією судів.

Оскільки позивачем не надано допустимих доказів встановлення та фактичної вартості надгробного пам'ятника, та вартості стандартних пам'ятників у даній місцевості, колегія судів вважає, що вимоги позивача про стягнення вартості пам'ятника із граніту у сумі 10000 грвн. не підлягають задоволенню.

Щодо витрат заявлених позивачем по копці ями у сумі 800 гривень, придбання туфлів 455 гривень то вони також не підтверджені належними фінансовими документами.

Лист на якому авторучкою невідомою особою написано, що 27.02.2013 року у магазині продані чоловічі туфлі р.43 (а.с.36) не є допустимим доказом.

Колегія судів виходячи із розумності, що стосується розміру та необхідності здійснення витрат вважає , що підлягає стягненню витрати на один вінок , вартістю 300 гривень та стрічка до нього 10 гривень (а.с.46), проте витрати на ще три вінки вартістю 200 гривень, 350 гривень, 310 гривень (а.с.46), та 3 стрічки до них по 10 гривень за штуку - 30 гривень, 20 троянд на суму 400 гривень, (а.с.39) не є необхідними та розумними витратами, які були зроблені ОСОБА_2 Витрати на поминальний обід у сумі 5400 гривень (а.с.43), цукерки 1 кг - 117,60 гривень; печиво 1 кг - 56,34 гривень; майонез 3 шт. - 23,04 гривень; горошок зелений 2 шт. - 14,20 гривень; вино 5 пляшок -102,10 гривень; горілка 10 пляшок - 265 гривень; які проводиться після поховання, за правилами ст. ч. 1 ст. 1232 ЦК України, та ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» не відносяться до витрат на поховання, а отже не підлягають задоволенню.

Оскільки суд першої інстанції не правильно визначився з доказами у справі, прийнявши витрати у розмірі, які не підтверджується відповідними фінансовими документами, які в силу ст.ст.57-59, 64 ЦПК України не є допустимими письмовими доказами, колегія судів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Посилання в апеляційній скарзі проте, що ОСОБА_4 не є спадкоємцем, а її неповнолітня дитина не може бути суб'єктом, яка відповідає по боргам не приймається колегію судів, оскільки суперечить вимогам ст. 39 ЦПК України, ст. 1218, 1232 ЦК України та ст. 177 СК України , за якими вона діє як законний представник малолітньої дитини ОСОБА_5 , яка є спадкоємцем ОСОБА_7.

Щодо вимог ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по аліментам зі спадкоємців.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до п. 189 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5 (у редакції від 7 березня 2012 року), нотаріус за місцем відкриття спадщини в строк, установлений статтею 1281 Цивільного кодексу України, приймає претензії від кредиторів спадкодавця. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги.

Про претензію, що надійшла, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, або виконавця заповіту.

Із матеріалів спадкової справи вбачається, що 23.04.2013 року ОСОБА_4 звернулася до нотаріальної контори про наявність боргу у ОСОБА_7 по аліментам у сумі 18203,60 гривень та прохання на правах кредитора повідомити про осіб, які подали заяву про прийняття спадщини спадкодавця. (а.с.11 спадкової справи)

Згідно з статтею 1282 ЦК України, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщини. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

За системно-логічним змістом наведених вище норм матеріального права та ч. 2 ст. 1282 ЦК України випливає, що кредитор має звернутися до нотаріуса за місцем відкриття спадщини з вимогою до спадкоємця про задоволення його вимог. У разі відмови спадкоємців від обов'язкового одноразового платежу кредитор не позбавлений можливості пред'явити вимогу про стягнення цієї суми у судовому порядку, яка за позовом кредитора судом звертається стягнення на спадкове майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 проте, що заборгованість по аліментам не входить до складу спадщини є безпідставними, оскільки позивач ОСОБА_4 просить стягнути заборгованість з аліментів, що утворилася за життя спадкодавця, та аліменти були стягнуті за рішенням суду, виконавчий лист знаходився на виконанні в органах виконавчої служби, і тому заборгованість по аліментах входить до складу спадщини і підлягає поверненню спадкоємцями в межах вартості спадкового майна.

. Вартість спадкової квартири становить 63 034,00 гривень без ПДД ( т.1 а.с.138-175).

Оскільки за поховання ОСОБА_4, як законний представник малолітнього спадкоємця ОСОБА_5 має сплатити ОСОБА_2 2090 гривень, а борг, як спадкоємців ОСОБА_2 та її малолітнього сина ОСОБА_3 становить 18 203,60 гривень (а.с.14), то з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_4 18 203,60 - 2090 гривень = 16113 гривень 60 копійок.

За вимогами ст.11,60, 303 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у межах доводів апеляційної скарги, вимог та заперечень заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційна скарга відповідно до вимог ч.7, 8 ст. 295 та ч.2 ст. 303 ЦПК України не містить в собі посилання про відхилення судом першої інстанції доказів, у тому числі ї відмов у допиті в якості свідків, а також клопотань про допит свідків.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в досліджені яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Оскільки матеріали справи не містять в собі підтвердження письмової заяви, зробленої ОСОБА_2 29.07.2015 року проте, що суд першої інстанції відмовився допитувати її в якості свідка щодо обставин придбання ОСОБА_7 спірної квартири за власні кошти та відсутності між ним та ОСОБА_4 шлюбних відносин, апеляційна скарга, відповідно до вимог ч.7, 8 ст. 295 та ч.2 ст. 303 ЦПК України, також не містить такого посилання, як не містить і посилання на докази, які спростовують, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, колегія судів ухвалила відмовити у задоволені клопотання, поданого 29.07.2015 року про допит в апеляційній інстанції в якості свідка ОСОБА_2

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правову допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах"розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору про надання юридичної допомоги від 20.01.2014 року адвокат Рогов О.А. зобов'язався надавати послуги за окремими дорученнями клієнта ОСОБА_2 (а.с.76-79), між тим обґрунтованого розрахунку витрат на правову допомогу та фінансових документів в матеріалах справи не має.

Щодо розподілу судових витрат, то оскільки відповідач Краснолиманська міська рада не порушувала права ОСОБА_2, а тому підстав для стягнення з неї судових витрат не має.

Щодо судових витрат, понесених ОСОБА_4 , то нею було сплачено 229,40 + 229,40 = 458,80 гривень (а.с.1,2), вимоги заявлені на суму 1/2 +1/6 частка квартири 63 034,00 гривень /6 *4 = вартістю 42 022 грвн, 67 коп. та 18 203,60 гривень боргових зобов'язань спадкодавця, а всього на суму 60 226,27 гривень. Сума судового збору 1 % від ціни заявленого позову становить 602, 27 гривень, отже недоплата становить 143, 47 копійку.

Вимоги ОСОБА_4, які підлягають задоволенню на суму 42 022 грвн, 67 коп. + 16113, 60 гривень = 58 135, 67 гривень, а отже сума судового збору 458,80 гривень підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, та з ОСОБА_2 на користь держави 581,36 грвн- 458,80 грвн = недоплачена сума судового збору 122,56 грвн., яка підлягає стягненню на користь держави.

Щодо вимог про визнання право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сума судового збору підлягає стягненню з ОСОБА_4 63 034,00 гривень /6 *2 = вартістю 21011 грвн, 33 коп. , отже судовий збір мінімальний розмір 243,60 грн.

Таким чином з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню при розгляді у суді першої інстанції 458,80 грвн- 243,60 грн. = 215,20 грвн., та з ОСОБА_2 на користь держави недоплачена сума судового збору 122,56 грвн..

Відповідно в апеляційній інстанції пропорційно задоволеним вимогам з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 581,36 грвн/ 2 = 290 грвн.60 коп., а з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 121,60 гривень (мінімальний розмір) З урахуванням взаємозаліку

в апеляційній інстанції пропорційно задоволеним вимогам з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню 169 грвн.08 коп.

Отже при розгляді в суді першої та апеляційної інстанції підлягає стягненню відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з урахуванням взаємозаліку з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 215,20 грвн. + 169 грвн.08 коп.= 384,28 грвн., та з ОСОБА_2 на користь держави недоплачена сума судового збору 122,56 грвн..

На підставі наведеного, оскільки рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, вимогам матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування рішення та додаткового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовів..

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційні скарги ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньою доньки - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 02 березня 2015 року та додаткове рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 05 травня 2015 року у цій справі скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньою доньки - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Визнати право власності за ОСОБА_4 на 3/6 частки квартиру АДРЕСА_1.

Визнати в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року, право власності за ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за кожним по 1/6 частці квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 16 113 (шістнадцять тисяч сто тринадцять) гривень 60 копійок боргових зобов'язань спадкодавця ОСОБА_7.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судових витрат у сумі 384 ( триста вісімдесят чотири) гривні 28 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави недоплачену суму судового збору 122 (сто двадцять дві) гривні 56 копійок.

В решті позовів відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді