Справа № 583/4386/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2015 року м. Охтирка

Охтирський міськрайонний суд Сумської області в місті Охтирка Сумської області в складі:

головуючого судді Білери П.П.

при секретарі Дяченко Ю.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Охтирка цивільну справу за позовом ОСОБА_1, представник по договору адвокат ОСОБА_2, до ОСОБА_3, третя особа Охтирська міська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, суд

Встановив:

18 грудня 2014 року до Охтирського міськрайонного суду Сумської області звернувся ОСОБА_1, представник по договору адвокат ОСОБА_2, з позовом до ОСОБА_3, третя особа Охтирська міська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним. Позивач свої вимоги мотивує тим, що 14 вересня 2014 року померла його мати ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І БП № 225601 від 15 вересня 2014 року. З 2010 року він практично постійно проживає у Росії, але при цьому кожного місяця він приїздив до матері в м. Охтирку Сумської області, яка проживала ІНФОРМАЦІЯ_1 Б у будинку, котрий був побудований його батьками. У 2013 році його мати ОСОБА_4 продала вищевказаний будинок та купила інший будинок по вул. Гоголя, 71, м. Охтирка Сумської області. Як зазначає позивач, його мати ОСОБА_4 протягом останніх кількох років скаржилася на погіршення стану свого здоровя, у неї були постійні головні болі, говорила щось нерозбірливе та заговорювалася. На початку 2014 року вона деякий час проживала в ІНФОРМАЦІЯ_2 у своєї невістки ОСОБА_5 Потім вона близько двох місяців жила у сина у місті Старий Оскол у Російській Федерації. З 16 липня 2014 року його мати повернулася до міста Охтирка Сумської області. Згодом йому стало відомо, що його матір ОСОБА_4 забрала невідома йому особа на імя Женя у село Мала Павлівка Охтирського району Сумської області, після чого він приїжджав до матері та відвозив її до лікарні. У вересні 2014 року його мати ОСОБА_4 померла. Вже після смерті матері він звернувся до Охтирської міської державної нотаріальної контори, де йому повідомили, що ОСОБА_4 за декілька днів до своєї смерті склала заповіт на належний їй житловий будинок по вул. Гоголя, 71, м. Охтирка Сумської області на імя ОСОБА_3. Позивач стверджує, що відповідач ОСОБА_3 та його мати не перебували у близьких чи родинних стосунках, ОСОБА_4 не могла скласти сама заповіт, так як адекватно не сприймала дійсність та й силу свого стану не могла у повному обсязі керувати своїми діями та повною мірою усвідомлювати значення факту складання заповіту. З огляду на вищевикладене, він вважає, що заповіт, складений ОСОБА_4 є недійсним, так як її волевиявлення не було вільним та не відповідало її волі, тому позивач просить суд визнати заповіт недійсним з часу його складання.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовільнити, визнавши заповіт, складений його матірю ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 недійсним. Також він пояснив суду, що його мати не могла написати заповіт на чужу особу. Він вважає, що почерк у заповіті не його матері, а також він не довіряє державному нотаріусу, яка посвідчувала заповіт. Так само він не довіряє висновку судово психіатричного експерта, так як на експерта міг вплинути якийсь лікар. На його думку, лікар невропатолог, яка лікувала його матір, також дала суду неправдиві свідчення.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд визнати спірний заповіт недійсним, так як вважає, що ОСОБА_4 не могла заповідати свій будинок сторонній особи, знаючи, що у неї є син та інші родичі.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги щодо визнання заповіту недійсним не визнала та просила суд відмовити у їх задоволенні. Також вона пояснила суду, що вона давала оголошення в місцеву газету про те, що згідна доглядати людину похилого віку взамін на житло. На її оголошення їй зателефонувала ОСОБА_4 та на початку липня 2014 року ОСОБА_4 переїхала жити до неї у село Малу Павлівку Охтирського району Сумської області. Їй відомо, що ОСОБА_6 перебувала при здоровому розумі, все памятала. ОСОБА_4 мала завжди при собі мобільний телефон та спілкувалася зі своїми синами по телефону, зокрема з ОСОБА_1 Під час проживання ОСОБА_4 вона опікувалася про неї, турбувалася про її здоровя, відвозила її до лікарні та лікувала її за свої кошти. У кінці липня 2014 року ОСОБА_4 на автомобілі таксі їздила до міста Охтирка, але про те, що вона склала в той день заповіт на її імя, остання їй не сказала, але говорила, що ніхто із її близьких та родичів за нею не доглядає, і якщо вона (ОСОБА_3І.) буде доглядати за нею, то та не залишить в біді її та її доньку, давши зрозуміти їй, що ОСОБА_4 готова заповісти чи подарувати їй свій будинок, якщо за нею буде забезпечений гарний догляд.

Представник третьої особи Охтирської міської державної нотаріальної контори державний нотаріус ОСОБА_7, допитана у судовому засіданні у якості свідка, пояснила суду, що до неї у нотаріальну контору приходила, опираючись на паличку, ОСОБА_4 При цьому вона мала здоровий глузд та розуміла значення своїх дій. Вона, як нотаріус, при посвідченні заповіту перевірила дієздатність та правоздатність ОСОБА_4 Складений заповіт до підписання був прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_4 та власноруч підписаний нею у присутності нотаріуса 22 липня 2014 року. Як зазначила державний нотаріус ОСОБА_7, ОСОБА_4 заповіт читала вголос у її присутності та підписала його власноруч. Також свій підпис ОСОБА_4 ставила у реєстрі вчинення нотаріальних дій.

Проаналізувавши покази державного нотаріуса Охтирської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, надані нею у якості свідка у залі судових засідань, суд вважає її свідчення достовірними та визнає їх належним та допустимим доказом по даній цивільній справі, так як державний нотаріус є посадовою особою, при посвідченні заповіту виконувала свої службові повноваження та діяла у відповідності до вимог чинного законодавства України, перевіривши при вчиненні нотаріальних дій, а саме посвідчення заповіту, дієздатність та правоздатність ОСОБА_4

У судовому засіданні була допитана у якості свідка ОСОБА_8, яка працює сімейним лікарем у Грунській дільничій лікарні. Вона пояснила суду, що ОСОБА_3 взялася опікуватися ОСОБА_4, яку треба було лікувати. У Грунській лікарні остання лікувалася з 18 серпня 2014 року по 29 серпня 2014 року по направленню лікаря Комунального закладу «Охтирська ЦРЛ» ОСОБА_9 Хвору ОСОБА_4 привезли до лікарні на носилках, але вона відповідала на запитання чітко, ніяких відхилень у психіці у неї не було, у розмові ніяких неадекватних дій не було помічено, поведінка була нормальною. За період лікування їй стало краще, тому продовжувати стаціонарне лікування не було потреби.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_10, яка є знайомою ОСОБА_4, пояснила суду, що ОСОБА_4 жила у неї з лютого по березень 2014 року, вона скаржилася, що у неї болить голова та ноги, не хотіла сама залишатися вдома, але вцілому була нормальною людиною. ОСОБА_4 казала їй, що якби хтось погодився доглядати за нею, то вона б написала заповіт на цю людину чи подарувала б їй своє домоволодіння. ОСОБА_4 запропонувала їй доглядати себе, але вона відмовилася. Коли вона відвідувала ОСОБА_4 у лікарні, остання все усвідомлювала, говорила, що її синам не має часу за нею доглядати.

У судовому засіданні був допитаний у якості свідка ОСОБА_11, який проживає у ІНФОРМАЦІЯ_3. Він пояснив суду, що забирав з Гунської лікарні на автомобілі ОСОБА_3 разом із ОСОБА_4, остання мала нормальний здоровий вигляд, розмовляла добре, все розуміла.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_12 пояснила суду, що була знайома з ОСОБА_4 з весни 2014 року. На її оголошення в місцевій газеті «Роксолана» щодо пошуку безоплатного житла, подзвонила ОСОБА_4 та запропонувала їй доглядати за нею взамін на проживання у її домоволодінні по вул. Гоголя, 71, м. Охтирка Сумської області. Вони спілкувалися разом чотири дні. Як розказала їй ОСОБА_4, у неї є два сина, але вони відмовляються її доглядати. Вона поводила себе адекватно, була дуже розумною людиною, все розуміла, але мала слабкий стан здоровя.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_13, яка проживає у ІНФОРМАЦІЯ_3, пояснила суду, що вона є знайомою ОСОБА_3 Одного разу, коли вона знаходилася у ОСОБА_3, то до ОСОБА_3 зателефонувала ОСОБА_4 та просила забрати її до себе додому у село ОСОБА_14. Також вона неодноразово приходила додому до ОСОБА_3 в той час, коли вона вже забрала ОСОБА_4 При знайомстві з ОСОБА_4 остання розповідала, що вона не потрібна дітям та те, що їй подобається у ОСОБА_3, при цьому вона була при ясному розумі, в адекватному стані та багато розповідала про себе.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_9, котра працює завідуючою неврологічного відділення Комунального закладу «Охтирська ЦРЛ», пояснила суду, що ОСОБА_4 лікувалася у неврологічному відділенні двічі у 2014 році, так як мала пухлину головного мозку. Про її психічний стан мова не стояла, лікаря-психіатра їй не викликали так як у цьому не було ніякої потреби. У лікарню до неї приходило відвідувати багато людей, зокрема і її син ОСОБА_1Г та ОСОБА_3 Хвора ОСОБА_4 ходила сама, сама себе обслуговувала. Також зазначає, що вона попередила сина хворої ОСОБА_1 про необхідність проведення у його матері операції у місті Харкові, віддала йому медичну документацію, необхідну для проведення операції, але з яких причин син не відвіз ОСОБА_4 на операцію, їй не відомо.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_15, котра була сусідкою ОСОБА_4, пояснила суду, що ОСОБА_4 з 2013 року почала дуже хворіти, скаржилася на болі в голові, просила прийти проживати разом з нею, так як вона не усвідомлювала де вона є, оговорювалася, забувалася. У лікарні вона мала «блукаючий» погляд. На похороні ОСОБА_4 ОСОБА_3 давала ОСОБА_1Г гроші та документи, але той сказав залишити гроші ОСОБА_3

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_5, яка є родичкою ОСОБА_16, пояснила суду, що на прохання ОСОБА_4 у травні 2014 року її родина забрала останню до себе, так як та просила, щоб за нею хтось доглядав та був поруч, бо у неї боліла часто голова та вона боялася залишатися сама вдома. У Сумах їй проводили обстеження голови та возили її до Лебединської лікарні. На початку липня 2014 року вона сама поїхала додому до міста Охтирка Сумської області, в вже 23 липня 2014 року до неї зателефонувала ОСОБА_3 з мобільного телефону ОСОБА_4 та запросила її попрощатися з останньою. ОСОБА_4 не реагувала на людей, погоджувалася з усим, що їй говорили.

У судовому засіданні була допитана у якості свідка ОСОБА_17, яка є знайомою ОСОБА_18 Вона пояснила суду, що у жовтні 2012 року вона приїздила до ОСОБА_4, і вже на той час в останньої була незвязна мова, вона скаржилася на постійні головні болі, інколи була агресивною. Також говорила, що у 80-тих роках ОСОБА_4 лікувалася у психіатричній лікарні. ОСОБА_4 ображалася, що її онук не захотів жити з нею та піклуватися про неї. Їй також відомо, що ОСОБА_4 продала свій будинок та купила інший, який був гірший за попередній, на вул. Гоголя, 71, м. Охтирка Сумської області. Як зазначає свідок ОСОБА_17, востаннє вона говорила по телефону з ОСОБА_4 на початку серпня 2014 року, і навіть не зрозуміла, що вона хотіла їй сказати.

В силу ч. 1 Ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог статей 3, 15 Цивільного процесуального кодексу України захисту в судовому порядку підлягає виключно порушене право особи.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, представника позивача та третьої особи, беручи до уваги покази свідків, дослідивши матеріали справи та надані суду докази, висновки проведених експертиз, суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Із показів свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_19 вбачається, що ОСОБА_4 при житті хоча і хворіла, але не на психічні хвороби, вела себе адекватно, сама могла себе обслуговувати, була розумною людиною.

Позивач ОСОБА_1Г у судовому засіданні говорив, що його мати ОСОБА_4 не могла написати заповіт на свій будинок сторонній особі, а саме ОСОБА_3, залишивши його та його доньку без даху над головою. Але вищезазначене висловлювання позивача не знайшло свого підтвердження в показах свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_12, які пояснили суду, що ОСОБА_4 при житті мала намір скласти заповіт на все своє майно на користь тієї людини, яка догляне її до смерті.

До показів свідків ОСОБА_15,ОСОБА_5, ОСОБА_17 стосовно неадекватної поведінки ОСОБА_4 суд відноситься критично та вважає їх такими, що не відповідають дійсності та фактичним обставинам справи, а також не підтверджуються будь якими іншими доказами. Так, наприклад, свідок ОСОБА_17 стверджувала у судовому засіданні, що ОСОБА_4 лікувалася у психіатричній лікарні. Для перевірки цих тверджень судом була витребувана довідка з Комунального закладу Сумської обласної ради «Обласна спеціалізована психіатрична лікарня № 2», з якої вбачається (а.с. 101), що ОСОБА_4 у цьому медичному закладі ніколи не перебувала і за наданням медичної допомоги не зверталася.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 померла 14 вересня 2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І БП № 225601, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Охтирка реєстраційної служби Охтирського міськрайонного управління юстиції у Сумській області.

З копії свідоцтва про народження серії ІV УР № 1953711, виданого 03 грудня 1966 року М. Бобрицькою сільською радою Лебединського району Сумської області, вбачається, що матірю ОСОБА_1 є ОСОБА_20. Після одруження 07 жовтня 1992 року ОСОБА_20 змінила свої прізвище на ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії І БП № 490962, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Охтирської міської ради Сумської області. Після розірвання шлюбу ОСОБА_20 залишила собі прізвище ОСОБА_4, що посвідчується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії І БП № 039258, видане 19 жовтня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану Охтирського міськвиконкому Сумської області.

Згідно заповіту серії НАА № 352151, складеного ОСОБА_4 22 липня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Охтирської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, вбачається, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: «все своє майно, яке на день моєї смерті буде мені належати, де б воно не знаходилося і на яке я за законом буду мати право, я заповідаю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5». У заповіті зазначено, що заповіт до підписання був прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_4 та власноруч підписаний нею у присутності нотаріуса 22 липня 2014 року.

Як вбачається з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) заповіт ОСОБА_4 зареєстрований 22 липня 2014 року.

Листом від 09 лютого 2015 року за № 04 06 /34/309 головний лікар Комунального закладу Сумської обласної ради «Обласна спеціалізована психіатрична лікарня № 2» ОСОБА_21 повідомила суд, що ОСОБА_4, уродженка с. Будилка Лебединського району Сумської області, у даному лікувальному закладі не перебувала, за наданням медичної допомоги не зверталася. Відповідь була надана за архівними даними з 01 січня 1988 року по 09 лютого 2015 року.

По даній цивільній справі була проведена посмертна судово психіатрична експертиза ОСОБА_4, з висновку № 1/8798 від 02 квітня 2015 року вбачається наступне. ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, станом на 22 липня 2014 року, тобто на дату посвідчення державним нотаріусом Охтирської міської державної нотаріальної контори заповіту від її імені, психічним захворюванням або розладом психіки не страждала. ОСОБА_4 станом на 22 липня 2014 року була здатна адекватно сприймати та усвідомлювати свої дії, керувати ними та усвідомлювати наслідки своїх дій.

Також по даній цивільній справі була проведена судова почеркознавча експертиза за № 514 від 31 липня 2015 року, у висновку якої зазначене наступне. Питання про виконання рукописних (буквених) записів у заповіті, зареєстрованому у реєстрі за № 2-442 від 22 липня 2014 року на 1 аркуші, що розташовані нижче слів «… на нотаріальному бланку видається заповідачу», ОСОБА_4 чи іншою особою, судовим експертом у межах наданого порівняльного матеріалу не вирішувалося так як експерту не надано у кількості, достатній для порівняння дослідження, вільних та умовно вільних зразків підписів та почерку ОСОБА_4 (у тому числі й зразків, максимально наближених за умовами та часом виконання до досліджуваних рукописних записів). Вирішити питання про виконання підпису від імені ОСОБА_4 у заповіті, зареєстрованому у реєстрі за № 2-442 від 22 липня 2014 року на 1 аркуші, що розташований у рядку «ПІДПИС «____», експерту не видається за можливе з причин, що встановити, чи виконаний ОСОБА_4 вищезазначений підпис не видається за можливо, оскільки він виконаний простими рухами, являє собою обмежений за обємом графічний матеріал, в якому достатньою мірою не відобразилися ознаки почерку виконавця, що утворюють індивідуальну сукупність, необхідну для вирішення даної ідентифікаційної задачі в категоричній (позитивній або негативній) формі у межах наданого порівняльного матеріалу.

Суд, проаналізувавши висновки посмертної судово психіатричної експертизи та судової почеркознавчої експертизи, дійшов обґрунтованого висновку, що дані висновки є належними та допустимими доказами по даній цивільній справі, є обєктивним та неупередженим, так як у суду немає підстав для висловлення недовіри проведеним судовим дослідженням та судовим експертам, зокрема, котрі брали участь у проведенні вищезазначених судових експертиз. Крім того, кожний судовий експерт був попереджений про кримінальну відповідальність по Ст. ст. 384, 385 Кримінального кодексу України за надання завідомо неправдивого висновку експерта.

Відповідно до Ст. 1247 Цивільного кодексу України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Беручи до уваги вищевикладене, судом встановлено, що спірний заповіт був складений у відповідності до вимог Ст. 1247 Цивільного кодексу України.

Позивач не надав суду належний та допустимих доказів того, що заповідач ОСОБА_4 за станом здоров'я не могла самостійно пересуватись, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а також не надано доказів того, що ОСОБА_4 не підписувала спірний заповіт.

Посилання позивача на те, що його мати ОСОБА_4 тривалий час хворіла, мала тяжкий стан здоровя, який перешкоджав їй усвідомлювати значення своїх дій та негативно впливати на її психіку та розумову діяльність, та те, що ОСОБА_4 не могла скласти заповіт на сторонню людину, як на підставу для визнання заповіту недійсним, судом не приймаються з огляду на те, що висновок посмертної судово психіатричної експертизи ОСОБА_4 наголошує, що станом на 22 липня 2014 року, тобто на дату посвідчення державним нотаріусом Охтирської міської державної нотаріальної контори заповіту від її імені, психічним захворюванням або розладом психіки не страждала. ОСОБА_4 станом на 22 липня 2014 року була здатна адекватно сприймати та усвідомлювати свої дії, керувати ними та усвідомлювати наслідки своїх дій. Тобто суд дійшов висновку, що при складанні заповіту та його нотаріальному посвідченні ОСОБА_4 мала здоровий глузд та пам'ять, розуміла значення своїх дій та усвідомлювала наслідки складення заповіту на все належне їй майно на імя ОСОБА_3.

Відповідно до Ст. 1257 Цивільного кодексу України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У даному випадку судом не встановлено зазначених у Ст.1257 Цивільного кодексу України підстави для визнання заповіту недійсним, а сам факт наявності хвороб у ОСОБА_4, її періодичне лікування у неврологічному відділенні лікарні та те, що запоті був складений на особу, яка не є членом родини ОСОБА_4, не є підставою для визнання заповіту недійсним.

Відповідно до п. 1.6. Положення про Спадковий реєстр, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07 липня 2011 року за N 1810/5 відомості про заповіти, у тому числі посвідчені посадовими, службовими особами, зазначеними в статтях 1251 та 1252 Цивільного кодексу України, статті 37 та частині першій статті 40 Закону України "Про нотаріат", спадкові договори та внесення змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів, заведені спадкові справи та видані свідоцтва про право на спадщину підлягають обов'язковому внесенню до Спадкового реєстру.

Відомості про спірний заповіт, складений 22 липня 2014 року ОСОБА_4, були внесені до Спадкового реєстру, а тому відсутні правові підстави для визнання заповіту недійсним (нікчемним).

Відповідно до Ст. ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 4 Ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказування, а, отже, і рішення суду, не може ґрунтуватись на припущеннях.

Докази повинні бути належними та допустимими, як того вимагають Ст. ст. 58, 59 Цивільного процесуального кодексу України.

При винесені рішення суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатній взаємозвязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд, проаналізувавши подані суду документи, на яких ґрунтується доказування, дослідивши висновки проведених по даній справі експертиз, заслухавши сторони та свідків, давши їм правову оцінку, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним недоведеними та такими, що ґрунтуються на припущеннях, а тому доцільно відмовити у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати суд розподіляє у відповідності до Ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, на підставі Ст.ст. 1247, 1257 Цивільного кодексу України та керуючись Ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

Вирішив:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1, представник по договору адвокат ОСОБА_2, до ОСОБА_3, третя особа Охтирська міська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним відмовити за безпідставністю заявлених вимог.

Апеляційна скарга на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційна скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Суддя Охтирського

міськрайонного суду ОСОБА_22