Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 331/6152/14Головуючий у 1-й інстанції Скользнєва Н.Г.
№22-ц/778/2782/15Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Стрелець Л.Г.

суддів Каракуші К.В., Гончар М.С.

при секретарі Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду 10 000,0 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що 28 квітня 2012 року, приблизно о 19 годині 00 хвилин, ОСОБА_3, маючи намір на завдання тілесних ушкоджень, знаходячись напроти 2-го під'їзду будинку АДРЕСА_1, під час раптово виниклого умислу, який з'явився на ґрунті сталих неприязних відносин під час мешкання в одному під'їзді, наніс їй удар кулаком лівої руки в обличчя, від якого вона впала на лавочку біля під'їзду, після чого наніс два удари кулаком в область потилиці. Внаслідок зазначених умисних дій їй були спричинені тілесні ушкодження у вигляді синця з набряком м'яких тканин в правій величній області, синця в області потилиці справа, в області потилиці ліворуч, подряпини в області лівого передпліччя, які згідно висновку експерта № 171 від 25.01.2013 року, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2014 року ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України з підстав, передбачених ст. 49 КК України, у зв'язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження № 1-кп/331 /213/14, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0003223 від 25.12.2012 року закрито.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 на її користь моральної шкоди в розмірі 10 000,0 грн. залишено без розгляду.

Позивач вважала, що внаслідок вищезазначених винних дій відповідача їй заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює у 10000,0 грн. Оскільки, внаслідок отримання тілесних ушкоджень від скоєного ОСОБА_3 кримінального правопорушення вона зазнала фізичний біль, він принизив її честь та гідність, поведінка ОСОБА_3 була зухвалою, цинічною та такою, що порушила всі моральні засади, передбачені в цивілізованому громадському суспільстві, завдавши їй тілесні ушкодження на очах у сторонніх осіб, через що вона несла моральні страждання.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2015 року у задоволенні позову позивача у цій справі відмовлено.

Питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі судом першої інстанції у зазначеному рішенні не вирішувалось.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

14.05.2015 року відповідач ОСОБА_3 через канцелярію подав апеляційному суду письмові заперечення на зазначену апеляційну скаргу позивача (а.с.169-172).

У судове засідання 21.05.2015 року повідомлена апеляційним судом з додержанням вимог ст.ст. 74-77 ЦПК України, у тому числі через свого представника (а.с.73-75) - адвоката Травянко І.В., (а.с.168) апелянт - позивач ОСОБА_2 не з'явилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причину неявки апелянта - позивача ОСОБА_2 та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останньої за присутністю її представника - адвоката Травянко І.В.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у цій справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 10- 11, 212, 214 - 215 ЦПК України, ст. 62 Конституції України, ст. 2 КК України, п. 2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 1 ст. ст. 11 Загальної декларації прав людини, п. 2 ст. 14 Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права та виходив із недоказаності цього позову позивача у цій справі та, у зв'язку із цим, відсутності правових підстав для його задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що у провадженні СВ Жовтневого РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області перебувало кримінальне провадження № 0003223, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань (надалі - ЄРДР) 25 грудня 2012 року відносно ОСОБА_3 за ознаками скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

За результатами проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні № 0003223, внесеному до ЄРДР 25.12.2012 року за ознаками скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, прокурором прокуратури Жовтневого району м. Запоріжжя Третяк О.А. було складено обвинувальний акт та передано на розгляд до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2014 року ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, з підстав, передбачених ст. 49 КК України, у зв'язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження № 1-кп/331/213/14, внесене в ЄРДР за №0003223 від 25.12.2012 року закрито. Цивільний позов, заявлений потерпілою ОСОБА_2 про стягнення ОСОБА_3 на її користь моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн. залишено без розгляду (а.с. 138).

Зазначена ухвала суду від 22 травня 2014 року набрала законної сили 30 травня 2014 року.

Зі змісту ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.05.2014 року вбачається, що ОСОБА_3 лише пред'являлось обвинувачення у тому, що він 28 квітня 2012 року, приблизно о 19 годині 00 хвилин, маючи намір на завдання тілесних ушкоджень, знаходячись напроти 2-го під'їзду будинку АДРЕСА_1, під час раптово виниклого умислу, який з'явився на Груні сталих неприязних відносин під час мешкання в одному під'їзді, наніс ОСОБА_2 удар кулаком лівої руки в обличчя, від якого вона впала на лавочку біля під'їзду, після чого наніс два удари кулаком в область потилиці, внаслідок чого заподіяв ОСОБА_2 тілесні ушкодження у вигляді синця з набряком м'яких тканин в правій величній області, синця в області потилиця справа, в області потилиці ліворуч, подряпини в області лівого передпліччя, які згідно висновку експерта № 171 від 25.01.2013р., кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Згідно із ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, захисту інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі його невизнання, або порушення. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язків в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим та органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

ОСОБА_2, як позивач у цій справі, звернулась до суду першої інстанції із вищезазначеним позовом до ОСОБА_3 про захист її порушеного права шляхом стягнення з відповідача на свою користь моральної шкоди у розмірі 10000,0 грн., завданої внаслідок кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (завдання умисного легкого тілесного ушкодження).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із абз. 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції" від 12.06.2009 року встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.

Згідно із ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, у даному випадку предметом доказування є взагалі факт заподіяння ОСОБА_2 тілесних ушкоджень саме ОСОБА_3 та наявність його вини у скоєнні кримінального правопорушення відносно позивача, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, що в свою чергу призвело до моральних страждань потерпілою стороною.

Зазначений факт відносився у суді першої інстанції у цій цивільній справі до предмету доказування з боку позивача, оскільки заперечувався взагалі стороною відповідача.

Аналізуючи зазначений позивачем доказ, суд першої інстанції правильно дійшов до наступного.

Як на доказ наявності вини ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, позивач посилалась на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2014 року, постановлену за результатами розгляду кримінального провадження № 1-кп/331/213/14 відносно ОСОБА_3, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Також в обґрунтування свого позову у цій справі позивач посилалась на ч. 4 ст. 61 ЦПК України, згідно якої вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Проте, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги посилання позивача на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2014 року, постановлену за результатами розгляду кримінального провадження № 1-кп/331/213/14 відносно ОСОБА_3, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, як на доказ вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення та завдання ОСОБА_2 моральної шкоди, виходячи з наступного.

Предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завдання якої полягає у вчиненні ОСОБА_3 щодо ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовуються вимогами ст. 1177 ЦК України та наявністю причинно-наслідкового зв'язку між завданням ОСОБА_2 тілесних ушкоджень (кримінального правопорушення) та завданням цим кримінальним правопорушенням моральної шкоди.

Положенням ст. 8 Конституції України визначено, що норми Конституції України є нормами прямої дії і мають найвищу юридичну силу.

Принцип презумпції невинуватості закріплений ч. 2 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України та встановлює, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Крім того, принцип презумпції невинуватості закріплений у п. 2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також у п. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини та п. 2 ст. 14 Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права.

Відповідно до норм Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, громадянин України, а також ті, хто на законних підставах перебувають на її території, реалізують право, яке надає їм Конституція України.

Крім того, ч. 1 ст. 17 КПК України закріплена презумпція невинуватості, згідно якої вина особи у вчиненні кримінального правопорушення має бути доведена саме у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, єдиним допустимим доказом того, що ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, по відношенню до ОСОБА_2 може бути лише вирок, якого не існує, оскільки ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2014 року ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України з підстав, передбачених ст. 49 КК України, у зв'язку із закінченням строків давності та кримінальне провадження № 1-кп/331/213/14, внесене в ЄРДР за № 0003223 від 25.12.2012 року закрито.

ОСОБА_2, як потерпіла та цивільний позивач у зазначеному кримінальному провадженні, із зазначеною ухвалою суду першої інстанції погодилась, останню в апеляційному порядку не оскаржувала.

Докази протилежного у матеріалах цієї цивільної справи відсутні.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, відшкодування моральної шкоди може здійснюватися не тільки в силу договору, але й закону.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Випадки, передбачені ч. 2 ст. 1167 ЦК України, у цій справі відсутні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.3 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (п.5 Постанови).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Виходячи з того, що під час судового розгляду судом першої інстанції у цій справі не встановлена сукупність доказів того, що ОСОБА_3 дійсно вчинив щодо ОСОБА_2 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про неможливість й вирішення питання щодо визначення обсягу спричиненої моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену в її позові та представником останньої у судовому засіданні у цій справі та яку вони вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого вищезазначеного позову до відповідача ОСОБА_3 у цій справі.

Відповідно до ст. 61 ч. 4 ЦПК України лише вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, є обов'язковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Апелянт чомусь на свій розсуд у своїй апеляційній скарзі викладає зміст постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі".

Хоча за змістом п. 7 останньої зазначено наступне:

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України

при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи,

стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або

постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей

вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали

місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи

позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про

адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину

відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір

відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи

справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються

судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК України. На

підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у

рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи

постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно

також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної

справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача

або вини потерпілого).

Ухвала Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.05.2014 року у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за № 0003223 від 25.12.2012 року про звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правовопрушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 ЦПК України, з підстав, передбачених ст. 49 КК України у зв'язку із закінченням строків давності, яка не оскаржувалась в апеляційному порядку потерпілою ОСОБА_2 та набрала законної сили 30.05.2014 року (а.с.138), сама по собі є письмовим доказом у цій справі, якому суд першої інстанції надав відповідну оцінку в оскаржуємому рішенні у цій справі, проте, сама по собі вона не є належним допустимим доказом вини ОСОБА_3 у завданні ОСОБА_2 моральної шкоди.

Оскільки, зазначена ухвала судом першої інстанції у кримінальному провадженні, передбаченому ч. 1 ст. 125 КК України, за участю потерпілої ОСОБА_2 та обвинуваченого ОСОБА_3 за результатом подій 28.04.2012 року:

- не входить до переліку судових рішень у кримінальному провадженні, передбачених ст. 61 ЦПК України, які є обов'язковими для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої постановлено цю ухвалу, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою;

- постановлена не за результатами проведення судового слідства у цьому кримінальному провадженні, оскільки у ній зазначено лише те, у чому ОСОБА_3 обвинувачувався органом досудового розслідування; ОСОБА_3 звільнено не від призначеного покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, а - від кримінальної відповідальності взагалі за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 125 ч. 1 КК України;

- а тому остання взагалі не містить чітко встановлених судом першої інстанції фактичних обставин зазначеного кримінального провадження, у тому числі вини ОСОБА_3 саме у зазначеному у цій ухвалі кримінальному правопорушенні, а також наявності причино - наслідкового зв'язку між діями ОСОБА_3 28.04.2012 року та наявними у ОСОБА_2 легкими тілесними ушкодженнями згідно із висновком експерта №171 від 25.01.2013 року.

Сам по собі висновок експерта № 171 від 25.01.2013 року без встановлення причино - наслідкового зв'язку між діями ОСОБА_3 28.04.2012 року та наявними у ОСОБА_2 легкими тілесними ушкодженнями згідно із цим висновком також не є належним допустимим доказом в обґрунтування позову позивача ОСОБА_2 у цій справі.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Відповідно до ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апелянта не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Керуючись ст.ст. 303 ч. 1, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.Гончар М.С.