АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц /796/ 1429 /2015 Головуючий у І інстанції Мальцев Д.О.
Доповідач Котула Л.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Котули Л.Г.

Суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

За участю секретаря Круглика В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та її представників ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 і її представників ОСОБА_3, ОСОБА_2 та третіх осіб із самостійними вимогами: ОСОБА_3, ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Київської міської державної адміністрації, Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця", Комунального підприємства "Керуюча дирекція Шевченківського району", Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві, Комунального підприємства "Господар", Головного управління державної казначейської служби України, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про захист прав власників, усунення перешкод у здійсненні прав власників, у зв'язку із багаторазовим залиттям, відновлення прав та попереднього становища, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, відшкодування шкоди завданої рішенням, діями (бездіяльністю) посадових (службових) осіб,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2004 року ОСОБА_1, 3 особи, ОСОБА_2 від свого імені і як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_3 звернулися до суду з урахуванням уточнених та доповнених вимог у грудні 2013 року до ОСОБА_5, Київської міської державної адміністрації, Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця", Комунального підприємства "Керуюча дирекція Шевченківського району", Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві, Комунального підприємства "Господар", Головного управління державної казначейської служби України, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_6, екс-начальника Управління у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_7, начальник Житлово-експлуатаційної контори № 224 КП " Господар", ОСОБА_8 про захист прав власників, усунення перешкод у здійсненні прав власників у зв'язку із багаторазовим залиттям, відновлення прав та попереднього становища, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, відшкодування шкоди завданої рішенням, діями (бездіяльністю) посадових (службових) осіб. ( т.2 а. с. 5-16, т.3 а. с. 142-147, т.8 а.с.196-204).

При цьому посилалися на те , що 28 квітня 2001 року, 07 травня 2002 року і 20 жовтня 2002 року належна на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і неповнолітньому ОСОБА_4 квартира АДРЕСА_3 в м. Києві була залита з квартири НОМЕР_1, яка знаходиться на 5 поверсі цього будинку над їхньою квартирою.

Під час розгляду іншої справи і поверхового плану наданого КП " ЖЕК " Ярославська " на запити державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ в 2010 році встановлено , що площа квартири НОМЕР_1 дорівнює площі залитої квартири 48 кв.м з урахуванням Ѕ частини від 3,6 кв. м. площі лоджії, ідентичної за своїм планом належної позивачам квартири .

У квітня 1996 року сестрами ОСОБА_9 та ОСОБА_10 приватизовано тільки 40 кв.м , в тому числі 26,5 кв.м жилої площі квартири НОМЕР_1 , а 8,00 кв. м. квартири місць загального користування кухні , вбиральні , ванної кімнати , в яких розташовані водорозбірні точки і каналізація, комори , коридору, лоджії залишилися неприватизованими і належали ДТГО " Південнно- Західна залізниця", а 01 грудня 2002 року будинок передано територіальній громаді м. Києва, а відтак і 8,00 неприватизованих квадратних метрів квартири НОМЕР_1.

Проте відповідачі ОСОБА_5, КМДА , ДТГО " ПЗЗ" , КП " Керуюча дирекція" , ГУ МВС України це приховали від позивачів в цій справі та справі №2-5-1/03 Святошинського райсуду м. Києва , що підтверджується відсутністю в актах ЖЕД №3 відповідача ДТГО "Південно-Західна залізниця" про залиття 24 вересня 1999 року і наступні залиття 28.04.2001року , 07.05.2002 року , копії яких є в матеріалах справи , умисно не вказували прізвищ чи найменувань квартиронаймача , а зазначали , що всю відповідальність за залиття несе квартиронаймач кв. НОМЕР_1 і власники 40,0 кв. м.

Свідоцтво про право на спадщину від 05.11.1998 року на Ѕ частину квартири АДРЕСА_4 в м. Києві ОСОБА_5 видане з істотними порушення закону , оскільки на час смерті ОСОБА_9 її сестра ОСОБА_10 , якій на той час виповнилося 77 років і яка була утриманкою ОСОБА_9 мала право на обов'язкову долю незалежно від змісту заповіту .

ОСОБА_5 у заяві до Першої Київської нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 вказав , що спадкоємців згідно ст. 535 ЦК УРСР ( 1963 року) не має , чим порушив права ОСОБА_10, яка мала такі ж права на спадщину після смерті сестри , як і ОСОБА_5

Управляюча ДУ ( ЖЕД) №3 відповідача ДТГО " ПЗЗ" Мараховська Г.Я. щодо померлої ОСОБА_9 у серпні 1997 року видала ОСОБА_5 довідку для пред'явлення до нотаріальної контори про " день смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року" і протиправно не вказала про склад сім'ї померлої - члена сім'ї рідну сестру ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідачі ДТГО "ПЗЗ" в особі управляючої ДУ ( ЖЕД) -3 Мараховської Г.Я. і ОСОБА_5, приховавши інформацію про члена сім'ї померлої ОСОБА_9 у такий спосіб усунули ОСОБА_10 від права спадкування за законом обов'язкової частки спадщини після ОСОБА_9 , що була гарантована ст. 535 ЦК УРСР ( 1963 року).

Проте, Перша Київська нотаріальна контора, маючи довідку - характеристику БТІ від 19.10.1998 року, в якій були зазначені співвласниці квартири та їх долі в квартирі не закликали ОСОБА_10 до спадщини , чим зробили автоматично ОСОБА_5 єдиним спадкоємцем.

Держнотаріусу Лазаревій Л., начальнику ДУ ( ЖЕД №3)відповідача ДТГО " ПЗЗ" Мараховській Г.Я. було відомо , що в квартирі НОМЕР_1 з померлою ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_9 у віці 74 років проживала її рідна сестра ОСОБА_10 1920 року і що 5/6 від 40,0 кв.м квартири НОМЕР_1 немає власника , але вони не повідомили про це фінансові органи , органи міліції або виконком Ради народних депутатів у 5 денний строк з дня виявлення цього майна.

З 2002 року реєстрація ОСОБА_8 разом із донькою в м. Києві була зроблена по підробленим документам , оскільки ОСОБА_5 з квітня 2002 року утримувався СІЗО №31 м. Чернігова. На момент залиття ОСОБА_8 та її доньки не мали права проживати на території України і у квартирі з якої сталося залиття.

Залиття з квартири НОМЕР_1 частина якої належить на праві власності ОСОБА_5, а інша частина належить територіальній громаді м. Києва порушило права позивачів , завдали матеріальної та моральної шкоди ,

Посилаючись на те , що протиправними діями відповідачів їй заподіяна матеріальна та моральна шкода, оскільки були спричинені негативні наслідки , некомфортні і шкідливі умови проживання, погіршення їх психофізичного і морального стану здоров'я, зміну способу життя, позивач просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року у задоволені позову ОСОБА_1, треті особи із самостійними вимогами ОСОБА_3, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Київської міської державної адміністрації, Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця", Комунального підприємства "Керуюча дирекція Шевченківського району", Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві, Комунального підприємства "Господар", Головного управління державної казначейської служби України, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про захист прав власників, усунення перешкод у здійсненні прав власників у зв'язку із багаторазовим залиттям, відновлення прав та попереднього становища, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, відшкодування шкоди завданої рішенням, діями (бездіяльністю) посадових (службових) осіб відмовлено.

У апеляційних скаргах ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_3, ОСОБА_2 просять рішення суду скасувати та ухвалите нове, яким задовольнити позовні вимоги , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

Рішення в частині відмови третім особам з самостійними вимогами: ОСОБА_13 , ОСОБА_2, ОСОБА_4 у задоволені позову до ОСОБА_5, Київської міської державної адміністрації, Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця", Комунального підприємства "Керуюча дирекція Шевченківського району", Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві, Комунального підприємства "Господар", Головного управління державної казначейської служби України, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про захист прав власників, усунення перешкод у здійсненні прав власників у зв'язку із багаторазовим залиттям, відновлення прав та попереднього становища, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, відшкодування шкоди завданої рішенням, діями (бездіяльністю) посадових (службових) осіб, набрало законної сили , оскільки ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 січня 2015 року, апеляційна скарга в частині оскарження ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року визнана неподаною ( т.10 а.с. 96).

Судом неодноразово направлялися ОСОБА_5 судові повістки за відомими суду адресами, проте судові повістки поверталися до суду з поміткою " за закінченням терміну зберігання".

Судові повістки направлялися судом і ДСТО " Софіївська" для вручення їх ОСОБА_5 та ОСОБА_8 за адресою : АДРЕСА_1, проте лише на розписці про вручення судової повістки на 17 березня 2015 року майстер ОСОБА_14 зробила помітку " ОСОБА_5 відмовився від повістки ", а " ОСОБА_8 за вказаною адресою не проживає". В подальшому працівники ДСТО " Софіївська " намагалися неодноразово вручити судові повістки ОСОБА_5 за вказаною адресою , але ніхто двері їм не відкрив і судові повістки були повернуті до суду без вручення ( т. 10 а.с. 204-206).

За даними Відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в м. Києві ОСОБА_8 була зареєстрована за адресою : АДРЕСА_5 і знята з реєстрації 05.08.2009 , Німеччина( т.10 а.с. 233).

За таких обставин , колегія суддів вважала можливим розглянути справу у їх відсутності.

Інші відповідачі належним чином повідомлялися судом про час та місце судового розгляду, проте в судове засідання їх представники не з'явилися і причину неявки суду не повідомили , а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення третіх осіб з самостійними вимогами та представників ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які підтримали апеляційну скаргу, подану ОСОБА_1 та просили її задовольнити з підстав викладених у ній, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги , колегія суддів дійшла висновку , що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно ст. 440 ЦК України шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР.

Той, хто заподіяв шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду заподіяно не з його вини.

Шкода, заподіяна правомірними діями, підлягає відшкодуванню лише у випадках, передбачених законом.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

За загальним правилом шкода підлягає відшкодуванню: в повному обсязі - відшкодовується як реальна шкода, тобто втрачене або пошкоджене майно в результаті протиправної поведінки правопорушника, так і упущена вигода; особою, яка безпосередньо завдала шкоду.

Відповідно до ст. 4 Закону України " Про власність" ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої, не забороненої законом, діяльності, зокрема, передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування іншим особам.

Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Держава безпосередньо не втручається в господарську діяльність суб'єктів права власності.

Власник, здійснюючи свої права, зобов'язаний не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не порушувати права та охоронювані законом інтереси громадян, юридичних осіб і держави.

При здійсненні своїх прав і виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержувати моральних засад суспільства.

У випадках і в порядку, встановлених законодавчими актами України, діяльність власника може бути обмежено чи припинено, або власника може бути зобов'язано допустити обмежене користування його майном іншими особами.

Згідно ч.1,2 ст. 48 Закону України " Про власність" Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності.

Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків.

Захист права власності здійснюється судом або третейським судом (ч.3 ст. 48 названого Закону).

З матеріалів справи вбачається , що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних долях належить квартира АДРЕСА_6 , що підтверджується свідоцтво про право власності від 04 липня 1997 року виданого Київською дільницею цивільних споруд Південно - Західної залізниці( т. 2 а.с. 34).

28 квітня 2001 року з квартири АДРЕСА_6 м. Києві була залита квартира НОМЕР_2 цього будинку, яка розташована під цією квартирою( т.2 а.с. 35)

Як зазначено у акті , який складений працівниками ЖЕД -3 Київської дистанції цивільних споруд і водопостачання №1, залиття сталося з вини мешканця квартири АДРЕСА_6 у зв'язку з тим, що була забита каналізація на кухні.

Комісією встановлено , що у квартирі НОМЕР_2 на підлозі була калюжа води , в деяких місцях залита стеля , підвісна шафа і мийка були в крейді. У верхній частині від газової плити вся стіна була мокра. Кухонні полотенця , які висіли на стіні були мокрі ( т.2 а.с. 35).

05 травня 2002 року , як випливає з акту від 07 травня 2002 року , який складений слюсарем ЖЕД -3 , повторно було залито квартиру НОМЕР_2. При обстеженні квартири НОМЕР_2 встановлено , що у ванній кімнаті на стелі є невелика пляма по стику панелей, була вологість, а у ванній та на підлозі брудна вода . При обстежені квартири НОМЕР_1 протікання не встановлено , все сухо ( т.2 а.с.36 ).

21 жовтня 2002 року ОСОБА_1 звернулася у ЖЕК-3 з заявою , щоб установили причину залиття належної їм квартири , оскільки 20 жовтня 2002 року в 21 год.15 хв. повторно було встановлено , що із стелі по стику плит капає у ванну холодна вода.

Як випливає зі змісту заяви, яка отримана 21 жовтня 2002 року ЖЕД №3 ЮЗЖД , що ОСОБА_1 о 21 год.35 хв. звернулася до слюсаря ОСОБА_15 для встановлення причини залиття і о 22 год.10 хв. слюсар зайшов до них у квартиру і разом з її дочкою піднялися в квартиру НОМЕР_1 , в якій встановили , що у ванній кімнаті та на стелі великі каплі води і вологі стіни. ОСОБА_16 пояснила , що діти користувалися ванною( т.2 а.с. 37).

На неодноразові звернення суду до комунальних підприємств по утриманню житлового господарства Шевченківського району м. Києва щодо надання актів залиття квартири АДРЕСА_7 у м. Києві , в тому числі і акту про залиття , яке відбулося , як зазначено у заяві , 20 жовтня 2002 року , дані акти так і не були надані суду, з посиланням на те, що такі акти не збереглися, у зв'язку із закінченням терміну зберігання документів( т.5 а. с. 95,96, 97, 99, 159).

29 вересня 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулася в ЖЕК -1004 з заявою скласти акт про залиття квартири АДРЕСА_8 в м. Києві , оскільки вони знову виявили протікання у ванній кімнаті з квартири НОМЕР_1 та зобов'язати власників квартири НОМЕР_1 виконати гідроізоляційні роботи на підлогах у ванній та в туалетній кімнаті їхньої квартири ( т.2 а.с. 39).

29 вересня 2003 року працівниками ЖЕК - 1004 був складений акт і встановлено , що залиття квартири НОМЕР_2 відбулося з вищерозташованої квартири НОМЕР_1 з вини мешканця цієї квартири внаслідок недбалого користування ванною. При цьому комісією встановлено, що у ванній залита стеля площею 2,3 кв.м ( т.2 а.с. 40).

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду про те ,що надані позивачем акти про залиття квартири, які складені працівниками ЖЕД №3 є неналежними доказами , оскільки відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані , на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин , що обґрунтовують вимоги і заперечень сторін , та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини , викладені в актах не спростовані ОСОБА_5 та дії осіб , які складали ці акти не визнанні протиправними, а акти незаконними, а тому підстав не брати їх до уваги у суду не було.

Згідно довідки - характеристики Київського міського бюро технічної інвентаризації від 13 жовтня 1999 року квартира АДРЕСА_6 у м. Києва по Ѕ частині належить ОСОБА_10 і ОСОБА_5.( т.2 а.с. 41 )

06 липня 1996 року ОСОБА_10 на випадок своєї смерті зробила розпорядження : все своє майно , де б воно не знаходилося та в чому воно не складалося і взагалі , все те , що їй буде належати на день смерті і на що за законом вона буде мати заповіла ОСОБА_5 ( т.2 а.с. 44 зв.).

ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_10 померла ( т.2 а.с. 42)

27 липня 2001 року ОСОБА_5 звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_10 Ѕ частини квартири АДРЕСА_9 в м. Києві ( рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 липня 2003 року)( Архів том 15 справа №5( № 2-5-1/03) а.с. 198 - 201).

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР ( 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Виходячи з наведеного, з моменту відкриття спадщини ОСОБА_5 був власником уже всієї квартири АДРЕСА_10

Частиною 1статті 151ЖК України передбачено , що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Таким чином , відповідач як власник квартири зобов'язаний був слідкувати за санітарно-технічним обладнанням у належній його квартирі та не допускати порушення прав інших громадян , позивачів.

За даними Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 10.09.2008 року № 30233 та від 20.08.2012 № 30914 станом на 08.09.2008 року та 15.08.2012 року квартира АДРЕСА_11 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_10 і ОСОБА_5 в рівних долях( т.7., а. с. 77)

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.27 постанови № 7 від 30.05.2008

" Про судову практику у справах про спадкування" отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов'язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК , зокрема з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця, розмір якої може бути визначений за правилами статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, відсутність у ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_12 в м. Києві після смерті ОСОБА_10 не є перешкодою до звернення позивачів до нього як до власника квартири з позовом про відшкодування майнової шкоди у зв'язку з залиття належної їм квартири.

Законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Доведення відсутності вини у спричиненні шкоди відповідно до вимог статті 440 ЦК УРСР ( 1963 року)покладено на відповідача.

Виходячи з того , що на час залиття 28 квітня 2001 року квартири АДРЕСА_13 у м. Києві ОСОБА_5 був власником квартири НОМЕР_1, з якої сталося залиття , оскільки прийняв спадщину після смерті ОСОБА_10, не довів відсутність своєї вини у заподіянні шкоди позивачу у зв'язку з залиттям квартири, а тому зобов'язаний відшкодувати заподіяну позивачу шкоду.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.9 постанови № 6 від 27.03.92 " Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам належить виходити з положень ст.453 ЦК , статей 48, 51, 52, 54, 56, 57 Закону України "Про власність". Зокрема, слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку надати річ того ж роду і якості, виправити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі, застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку з заподіянням шкоди майну.

Постановлюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

У тому разі, коли на час виконання рішення про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням кошти, збільшились ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких воно було присуджено, потерпілий з цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після збільшення цін і тарифів.

Разом з тим , позивач не надала суду доказів в підтвердження розміру заподіяння їй шкоди , у зв'язку з залиттям , які мали місце 28 квітня 2001 року ,05 травня 2007 року , 20 жовтня 2002 року та 29 вересня 2003 року.

Судом роз'яснено представникам позивача відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України їх право заявити клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи для встановлення розміру заподіяної шкоди , проте представники позивача заявити таке клопотання відмовилися.

Наданий позивачем висновок №3437 судової будівельно-технічної експертизи від 17 листопада 2000 року, яким встановлена вартість ремонтно-будівельних робіт на суму 5 081 грн., які необхідні для відновлення квартири після залиття , суд не може взяти до уваги , оскільки цей висновок проведений в рамках розгляду іншої справи і стосується залиття , яке мало місце 24 вересня 1999 року ( т.2 а.с.45-52).

З цих же підстав суд не може взяти до уваги і висновок повторної судово-технічної

(будівельної) експертизи за матеріалами справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, 3 особа, ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яка також була проведена в рамках цієї ж справи і на її вирішення було поставлено питання щодо розміру заподіяної шкоди внаслідок залиття 24 вересня 1999 року.( т.2 а.с. 59-73).

Договір на ремонтно-будівельні роботи, який укладений 19 серпня 2002 року між ТОВ " Київбуддеталь" та ОСОБА_1 на виконання комплексного капремонту квартири не є підтвердженням того, що зазначені в наряді - замовленні роботи , які необхідно виконати є наслідком залиття квартири НОМЕР_2 , які мали місце 28 квітня 2001 року та 5 травня 2002 року і 20 жовтня 2002 року( т.2 а.с.74,75).

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Виходячи з того , що позивач не довела розмір заподіяної залиттям , які мали місце , 28 квітня 2001 року , 5 травня 2002 року та 20 жовтня 2002 року шкоди її вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, а тому підстав до скасування рішення суду в цій частині колегія суддів не вбачає, оскільки відмовляючи у задоволені позову в цій частині вимог , суд в тому числі послався і на відсутність доказів в підтвердження розміру заподіяної шкоди.

Вимоги позивача про стягнення майнової шкоди з ОСОБА_5 та інших відповідачів за залиття, яке мало місце 24 вересня 1999 року, які були заявлені в уточненій позовній заяві від 16 грудня 2013 року не підлягають задоволенню, оскільки рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 липня 2003 року встановлено , що зазначене залиття сталося з вини ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 року.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно не підлягають задоволенню і вимоги про відшкодування вартості зіпсованих речей та часткової ліквідації деяких наслідків залиття 24 вересня 1999 року, за оренду квартири на час звільнення квартири НОМЕР_2 на 3 місяці для проведення ремонту та сплачений завдаток і витрати на переїзд , у зв'язку з залиттям та витрати на лікування ОСОБА_1 : консультація пульманолога, лікарські засоби та магнітно-резонансна томографія, оскільки ці вимоги стосуються залиття, яке сталося 24 вересня 1999 року і у задоволені яких Святошинським районним судом м. Києва від 04 липня 2003 року відмовлено позивачу.

Не підлягають до задоволення і вимоги позивача про стягнення з відповідачів ОСОБА_5, ДТГО " Південно-західна залізниця" , Київської міської державної адміністрації виконавчого органу Київської міської ради щодо неприватизованих 8,0 кв. м місць загального користування в квартирі НОМЕР_1 з урахуванням індексу інфляції на користь ОСОБА_1 55 461,33 грн., і 58 063 ,00 грн. матеріальної шкоди, оскільки вони також стосуються залиття, яке сталося 24 вересня 1999 року .

Не надано суду і доказів в підтвердження того , що внаслідок залиття 28 квітня 2001 року , 05 травня 2002 року та 20 жовтня 2002 року, 29 вересня 2003 року була пошкоджена паркетна підлога, що стало причиною травми, яку отримала ОСОБА_1 01 лютого 2006 року і що отримання позивачем травми знаходиться в причинно-наслідковому зв'язку з винними діями відповідачів, а відтак і в цій частині вимоги про стягнення з відповідачів коштів на її лікування, у зв'язку з отриманою травмою не можуть бути задоволенні.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України( в редакції 1963 року) на сторону, яка недобросовісно заявила безпідставний позов, або розпочала безпідставний спір проти позову, або систематично протидіяла правильному і швидкому розглядові та вирішенню справи, суд може покласти оплату на користь другої сторони винагороди за фактичну втрату робочого часу відповідно до середнього заробітку, але не більше п'яти процентів від задоволеної частини позовної вимоги.

У зв'язку з тим, що позивач є інвалідом 2 групи , не працює , жодного разу не була присутня у судовому засіданні і в матеріалах справи відсутні дані про те , що ОСОБА_5 , який вироком судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва від 25 січня 2012 року був засуджений за вчиненні злочинів до 15 років позбавлення волі і з 27 квітня 2002 року був затриманий та знаходився під вартою , а після засудження відбував покарання в місцях позбавлення волі , систематично протидіяв правильному і швидкому розгляду та вирішенню справи , а відтак відсутні підстави до задоволення цієї вимоги.

Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

В той же час , ОСОБА_1 просить стягнути з відповідачів судові витрати , які вона понесла , у зв'язку з розглядом іншої справи за її позовом до ОСОБА_5 , 3 особи : ОСОБА_3, ОСОБА_2, а також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 про відновлення попереднього становища , яке було до порушення прав та стягнення майнової і немайнової шкоди, у зв'язку з залиттям 24 вересня 1999 року , а не цієї справи і в тій справі їй відмовили у стягненні з ОСОБА_5 зазначених витрат( том 15, архів справа №5( 2-5-1/03) а.с. 198-202) .

А відтак , такі витрати не можуть бути стягнуті з відповідачів на користь позивача , оскільки вони не понесені позивачем , у зв'язку з розглядом даної справи.

За таких обставин , колегія суддів не вбачає підстав до задоволення позову та скасування в цій частині рішення суду.

Та обставина , що суд послався при вирішенні спору на норми матеріального права , передбачені ЦК України щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди не є підставою до скасування рішення суду з цих підстав , оскільки і в ЦК УРСР( 1963 року ) і ЦК України однаково регулюють питання відшкодування майнової та моральної шкоди.

Суд обґрунтовано відмовив у задоволені позову про зобов'язання ОСОБА_5 та балансоутримувача будинку АДРЕСА_14 в м. Києві КП " Керуюча дирекція Шевченківського району " у місячний термін з дня набрання рішення суду в місцях водопостачання і водовідведення квартири НОМЕР_1 провести гідроізоляцію, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про необхідність проведення такої гідроізоляції.

Згідно ст. 440-1 ЦК УРСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Відмовляючи у задоволені позову про відшкодування моральної шкоди , суд не звернув увагу на зазначені обставини справи та вимоги закону , а тому рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині.

Судом встановлено , що з належної ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_15 у м. Києві 28 квітня 2001 року , 05 травня 2002 року та 20 жовтня 2002 року і 23 вересня 2003 року відбулося залиття квартири позивача .

У зв'язку з неодноразовими залиттями квартири позивач отримала моральну шкоду , яка, як зазначає позивач, полягає : в душевних та фізичних стражданнях, яких зазнала позивач , у зв'язку з залиттям, неможливістю користуватися повноцінно житлом, внаслідок чого порушилися нормальні життєві зв'язки через неможливість продовження спілкування з оточуючими людьми , вона змушена була витрачати час та кошти на ліквідацію наслідків залиття , а тому виходячи з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, які зазнала позивач , а також з урахуванням інших обставин та вимог розумності і справедливості , колегія суддів вважає , що з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню моральна шкода в сумі 25 000 грн.

Разом з тим , суд правильно відмовив у задоволені позову про відшкодування моральної шкоди на користь позивача з інших відповідачів, оскільки відсутні підстави передбачені ст. 440 -1 ЦК України до їх задоволення.

Положенням ч.3 ст. 88 ЦПК України передбачено , якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Позивач є інвалідом 2 групи і звільнена від сплати судового збору , а відтак з ОСОБА_5 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Керуючись ст.ст.303,304,307,309,316 ЦПК України , колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та її представників ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, який зареєстрований в м.Києві на АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 25 000 ( двадцять п'ять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, який зареєстрований в м.Києві на АДРЕСА_2 судовий збір в дохід держави в сумі 243, 60 грн.

В іншій оскаржуваній частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді: