АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/7588/14-ц Номер провадження 22-ц/786/2551/15Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

при секретарі - Філоненко О.В.

за участю: представника відповідача ОСОБА_2- адв. Петрук С.О.

представника відповідача ОСОБА_4- ОСОБА_5

представника позивача - ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_4

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 липня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про виділ частки із майна, що є спільною сумісною власністю, для звернення стягнення на неї і переведення прав та обов'язків співвласника-боржника з проведенням відповідного перерахунку.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2014 року ОСОБА_7 звернулася до місцевого суду з вказаним позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_2, та, в подальшому доповнивши його, остаточно просила визначити розмір частки ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1; перевести право спільної сумісної власності боржника ОСОБА_4 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 на неї, ОСОБА_7; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3; зменшити суму боргу ОСОБА_4 перед нею, ОСОБА_7, по виконавчим листам № 1609/6966/12 від 22.11.2013 року та № 552/8733/13 від 04.04.2014 року, виданим Київським районним судом м. Полтави з 344724,60 грн. до 75237,60 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 08 липня 2015 року позов задоволено.

Визначено як 1/2 розмір частки, що належить ОСОБА_4 у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_4 для звернення стягнення у майні, що є спільною сумісною власністю.

Переведено права та обов'язки співвласника 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 вартістю 269342,00 грн. із ОСОБА_4 на ОСОБА_7

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 вартістю 269342 грн., що раніше належала ОСОБА_4

Зараховано 269342,00 грн. вартості квартири АДРЕСА_5, що раніше належала ОСОБА_4 у об'єднаному виконавчому провадженні про стягнення із нього на користь ОСОБА_7 за рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22.11.2013 року та рішенням Київського районного суду м. Полтави від 04.04.2014 року із відповідним перерахунком.

Вирішено питання судових витрат.

З вказаним рішенням не погодилися відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з»ясування судом обставин справи, неправильну оцінку доказів, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального права просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що судом не було досліджено, що у відповідача ОСОБА_4 наявне інше майно, на яке може бути звернуто стягнення.

Також, на думку апелянта, суд прийшов до хибного висновку, що спірна квартира не може бути поділена в натурі, оскільки, у відповідності до висновку експертизи, на який посилався суд, таке питання не ставилося і висновків з цього приводу експерт не надавав.

Вважає, що суд не звернув увагу на те, що для застосування положень ч.2 ст.366 ЦК України необхідна відмова боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника, проте такої відмови з боку боржника не було.

Відповідач ОСОБА_4 у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на неповне та однобічне з»ясування обставин справи, неналежну оцінку доказів, порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, вирішити питання судових витрат.

Зазначає, що судом не було взято до уваги, що вже є рішення суду про визначення частки у спільній сумісній власності, а саме оспорюваній квартирі, де сторони були тотожні нинішнім.

Вказує, що суд не звернув увагу на той факт, що відповідач ОСОБА_4 працює та отримує заробітну плату, кошти на рахунок ОСОБА_7 перераховує в добровільному порядку, проте стягнення на заробітну плату не проводиться у зв'язку з відсутністю заяви самої позивачки.

У судовому засіданні представники відповідачів свої апеляційні скарги підтримали та прохали їх задовольнити.

Представник позивач апеляційні скарги не визнала, прохала їх відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення представник позивача, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22.11.2013 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 ОСОБА_2 про стягнення боргу, визначення частки у праві спільної сумісної власності, звернення стягнення на частку у майні, що є у спільній частковій власності, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 21.01.2014 року, позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 141207,00 грн. завданої шкоди, в іншій частині позовних вимог відмовлено за безпідставністю (а.с.14-15).

Вказаним рішенням,що набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є власниками квартири АДРЕСА_6, яка зареєстрована за ними та належить їм на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності, виданого відділом приватизації житла Полтавського КЄЧ району від 08.01.1999 року за №678.

Згідно даних Технічного паспорту на вказану квартиру, остання складається з двох кімнат житловою площею 30,6кв.м. Частки співвласників у квартирі не визначені.

Виконавчий лист №1609/6999/12 по вказаній справі було видано 11.02.2014 року (а.с.73).

На підставі виконавчого листа № 1609/6999/12 постановою державного виконавця від 24.02.2014 року було відкрито виконавче провадження на виконання вказаного рішення суду (а.с.42).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 04.04.2015 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про стягнення боргу стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 202017,60 грн. суми боргу за договором позики, 1500,00 грн. судового збору, а всього 203517,60 грн.

Виконавчий лист № 552/8733/13-ц по вказаній справі було видано 20.06.2014 року (а.с.72).

Постановою державного виконавця від 01.07.2014 року було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 552/8733/13-ц на виконання вказано рішення суду (а.с.43).

Установлено, що зазначені судові рішення не виконані.

Згідно Висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 02.07.2013р. №66 можливо виділити в користування першому співвласнику частину приміщень площею 16,70кв.м., при цьому ідеальна частка буде становити 51/100 частини, іншому співвласнику - частину приміщень площею 16,00кв.м., при цьому ідеальна частка буде становити 49/100 частини, з проведенням відповідних переобладнань, залишивши частину приміщень (коридор, вбиральня, ванна кімната, кухня) у спільному користуванні (а.с.24-29).

Разом із тим, як установлено рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22.11.2013 року відповідачі по справі не згодні із виділенням вказаних часток майна та визнанням права власності на квартиру за цими ідеальними частками за співвласниками ОСОБА_2 (51/100) та ОСОБА_4 (49/100), здійсненням перепланування квартири, переведенням із ОСОБА_4 на ОСОБА_7 права власності на його частку.

Згідно Висновку судової будівельно-технічної експертизи від 08.04.2015р. №24-15 ринкова вартість квартири АДРЕСА_6 на час проведення експертизи складає 538684,00грн., а вартість 1/2 частини даної квартири складає 269342,00грн. (а.с.101-104).

Ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд виходив із того, що вказані рішення не виконані, заборгованість перед кредитором боржником не погашена, іншого майна, за рахунок якого можна було б погасити заборгованість, немає, а також із того, що ОСОБА_7 зверталася до відповідачів з пропозицією продажу частки ОСОБА_4 у спільній квартирі, проте позитивної відповіді не отримала, у зв»язку з чим наявні підстави для застосування положень ч.2 ст.366 ЦК України.

Проте з таким висновком суду, колегія суддів може погодитися лише частково, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Оскільки у спільній сумісній власності частки учасників не є визначеними, виділ здійснюється в два етапи: 1) визначення часток учасників у спільному майні, тобто перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову; 2) одержання учасником у натурі майна, що відповідає його частці, а якщо виділ у натурі заборонений законом або є неможливим, - одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації.

При визначенні розміру частки ОСОБА_4 у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_7 колегія суддів виходить як з наведеної норми ст.370 ЦК так і з того, що при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлене домовленістю між ними або законом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про можливість визначення розміру частки ОСОБА_4 як 1/2 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_7, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У відповідності до ч.1 ст.366 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Аналогічне положення містить і норма статті 371 ЦК України, в якій зазначено у т.ч., що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу.

Таким чином, визначальним для застосування статті 366 ЦК України є доведеність недостатності у боржника іншого майна, на яке може бути звернуто стягнення.

У відповідності до ч.1 ст.63 ЗУ «Про виконавче провадження» звернення стягнення на будинок, квартиру, земельну ділянку, інше нерухоме майно фізичної особи проводиться у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна.

За приписом ч.2 ст.68 вказаного закону за іншими виконавчими документами державний виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника за письмовою заявою стягувача.

Як установлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, у відповідача ОСОБА_4 наявний автомобіль «Шевроле Авео», та 23.05.2014 року державним виконавцем було винесено постанову про розшук вказаного майна боржника(а.с.117-118).

Також, згідно довідки про доходи №б/н від 02.01.2015 року засуджений ОСОБА_4 працює опалювачем у Крюківській виправній колонії управління Держаної пенітенціарної служби України в Полтавській області та отримує заробітну плату; загальна сума доходу за період із липня 2014 року по грудень 2014 року становить 5040,02грн. (а.с.116).

З наявної у матеріалах справи інформації Київського відділу ДВС від 24.03.2015р. (вих. №17/6489) та від 29.04.2015р. (вих. №17/10195) вбачається, що, згідно довідки про доходи від 12.02.2015р., наданої Крюківською виправною колонією, боржник ОСОБА_4 працевлаштований і отримує заробітну плату, залишок особистих коштів за період із січня 2014 року по грудень 2014р. становить 8328,75грн. Стягнення на заробітну плату боржника не проводилось, у зв»язку з відсутністю заяви стягувача ОСОБА_7 відповідно до вимог ст.68 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.117-118,119).

Таким чином, місцевим судом не враховано те, що боржнику ОСОБА_4 належить на праві власності рухоме майно - автомобіль «Шевроле Авео», на який, у разі його розшуку, має бути звернуто стягнення.

У відповідності до ЗУ «Про виконавче провадження» стягнення на нерухоме майно боржника проводиться в останню чергу, за відсутності інших джерел погашення заборгованості.

Судом в оскаржуваному рішенні не було в достатній мірі досліджено можливість погашення боржником заборгованості за рахунок наявного рухомого майна та інших джерел (зокрема, заробітної плати).

Як убачається з положень ч.2 ст.366 ЦК України у разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Місцевим судом було зроблено висновок про неможливість виділу в натурі частки ОСОБА_4 з посиланням на висновок у т.ч. судової експертизи від 02.07.2013р. №66, хоча, відповідно до цього висновку, навпаки, можливо виділити в користування першому співвласнику частину приміщень площею 16,70кв.м., при цьому ідеальна частка буде становити 51/100 частини, іншому співвласнику - частину приміщень площею 16,00кв.м., при цьому ідеальна частка буде становити 49/100 частини, з проведенням відповідних переобладнань, залишивши частину приміщень (коридор, вбиральня, ванна кімната, кухня) у спільному користуванні (а.с.24-29).

На вирішення іншої експертизи по даній справі, на висновок якої також послався місцевий суд, визначаючи неможливість виділу частки із спільного майна, а саме судової будівельно-технічної експертизи по вказаній справі, виконаної судовим експертом Авдєєвим А.В. 08.04.2015 року, питання про можливість виділу в натурі частки із спільного майна взагалі не ставилося (а.с.98-99, 101-104).

Зважаючи на те, що з позовом про виділ частки боржника із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї ОСОБА_7 не зверталася, про що у судовому засіданні підтвердила представник позивача, застосування судом положень ч.2 ст.366 ЦК України є передчасним.

Окрім того, переведення прав та обов'язків співвласника-боржника на кредитора, з проведенням відповідного перерахунку, у відповідності до ст.366 ЦК України можливе лише у разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника.

Як убачається з матеріалів справи позивачкою ОСОБА_7 направлявся відповідачам лист-вимога з пропозицією продати ОСОБА_4 належну йому частину спірної квартири, а кошти, отримані від реалізації, повернути позивачці для погашення суми боргу, та пропозицією ОСОБА_2 купити належну ОСОБА_4 частину спірної квартири, а суму виторгу повернути ОСОБА_7 на погашення боргу (а.с.22).

Однак, матеріали справи не містять як доказів отримання ОСОБА_4, який на той час за вироком суду відбував покарання у місцях позбавлення волі, куди вказаний лист не направлявся, зазначеного листа, так і відмови ОСОБА_4 від вчинення запропонованих позивачкою дій, а тому суд, який не врахував, що за змістом ч.2 ст.366 ЦК України переведення прав та обов'язків співвласника-боржника можливо лише у разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності та якщо у співвласника-боржника недостатньо для цього іншого майна, дійшов хибного висновку про можливість переведення прав та обов'язків співвласника-боржника на кредитора, з проведенням відповідного перерахунку.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає в повній мірі вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення по суті вказаних позовних вимог.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_4 ставить питання про закриття провадження у справі з підстав порушення норми ч.2 ст.223 ЦПК України, а саме, що після набрання рішенням суду законної сили сторони… не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Проте такі доводи апеляційної скарги не відповідають обставинам справи, а тому не можуть бути взяті до уваги, виходячи з наступного.

Як зазначено вище у провадженні Київського районного суду м. Полтави перебувала справа за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення боргу, визначення частки у праві спільної сумісної власності, звернення стягнення на частку у майні, по якій 22.11.2013 року було постановлено відповідне рішення (а.с.14-15).

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Закриття провадження у справі у цьому випадку можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав закривати провадження у справі.

Аналіз наявних у матеріалах справи доказів свідчить про відсутність підстав для закриття провадження у справі, оскільки, незважаючи на те, що сторони збігаються, предмет та підстави позовів не є тотожними.

Так, зокрема у позові про стягнення боргу і т. ін., з яким позивачка звернулася до суду у серпні 2012 року, в подальшому уточнивши його, ОСОБА_7, посилаючись на те, що діями відповідача ОСОБА_4 їй було заподіяно матеріальної шкоди, просила стягнути з останнього на її користь 141207,00грн.; визначити частки у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_6, а саме ОСОБА_4-49/100 частин та ОСОБА_2-51/100 частини та визнати право власності співвласників кожного на свою частку; провести перепланування квартири та перевести з ОСОБА_4 на ОСОБА_7 право власності на свою частку у квартирі, припинивши його право власності на цю частку, а також виділивши їй у користування частину приміщень.

У позові, з яким позивачка звернулася до суду у листопаді 2014 року, та в подальшому уточненому, вона просить визначити розмір частки ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_8; перевести право спільної сумісної власності боржника ОСОБА_4 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 на неї, ОСОБА_7; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 та зменшити суму боргу ОСОБА_4 перед нею, ОСОБА_7, по виконавчим листам № 1609/6966/12 від 22.11.2013 року та № 552/8733/13 від 04.04.2014 року, виданим Київським районним судом м. Полтави з 344724,60 грн. до 75237,60 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307, п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд вправі скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог з підстав неповного з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення або неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.ст.316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4, - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 липня 2015 року, - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Визначити розмір частки ОСОБА_4 як 1/2 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_7.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ: /підпис/ Ю.В. Дряниця

/підпис/ Л.І. Пилипчук

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Т.О. Кривчун