У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П..

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання іпотечного договору припиненим та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 29 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 4 серпня 2008 року між нею та публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого вона отримала кредит у розмірі 100 тис. доларів США, що еквівалентно 484 510 грн. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 4 серпня 2008 року між ними було укладено договір іпотеки, предметом якого був нотаріальний офіс, розташований по АДРЕСА_1. У серпні 2013 року вона повернула банку всі кредитні кошти та суми, передбачені договором. Тобто, договір іпотеки є припиненим, оскільки основне зобов'язання припинилось виконанням. Проте відповідачем вчасно не було подано заяву про державну реєстрацію припинення іпотеки, чим порушено її права та їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінила у 3 тис. грн.

Позивачка просила, з урахуванням уточнених вимог, визнати договір іпотеки припиненим та стягнути на її користь з відповідача суму завданої моральної шкоди у розмірі 3 тис. грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 29 грудня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 3 тис. грн. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_3 у відшкодування витрат на правову допомогу 1 004 грн 85 коп., у відшкодування витрат зі сплати судового збору у розмірі 487 грн 20 коп.

У касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (ч. 2 ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що з вини банка ОСОБА_3 завдано моральну шкоду, розмір якої є доведеним. Також підлягають стягненню з відповідача витрати на правову допомогу, надану позивачці.

Апеляційний суд погодився з такими висновками. Також апеляційний суд зазначив, що у даному випадку моральна шкода підлягає відшкодуванню на підставі ст. 1167 ЦК України, оскільки завдана бездіяльністю юридичної особи. Також апеляційний суд вважав, що підлягають відшкодуванню всі витрати, понесені позивачкою у справі.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 4 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого вона отримала кредит у розмірі 100 тис. доларів США, що еквівалентно 484 510 грн.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 4 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір іпотеки, предметом якого був нотаріальний офіс, розташований по АДРЕСА_1.

У серпні 2013 року ОСОБА_3 повернула банку 100 тис. доларів США та сплатила на користь банку відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 33 571 долар 85 центів США.

Таким чином, між сторонами виникли кредитно-договірні правовідносини.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дій іпотечного договору.

Згідно з ч. 9 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація припинення іпотек, обтяження проводиться на підставі заяви обтяжувача, яку він зобов'язаний подати протягом п'яти робочих днів з дня припинення іпотеки, обтяження самостійно або на письмову вимогу боржника.

22 листопада 2013 року та 17 липня 2014 року ОСОБА_3 було направлено ПАТ «Укрсоцбанк» письмові вимоги проведення державної реєстрації припинення іпотеки та заборони щодо об'єкту нерухомого майна, а саме: нотаріального офісу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, однак відповідачем вказані заяви не були задоволені.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування моральної шкоди.

Відшкодування моральної шкоди не передбачено ні умовами кредитного договору, ні умовами договору іпотеки, на що апеляційний суд не звернув уваги, а застосування положень ст. 1167 ЦК України не мотивував.

Також не можна погодитись з висновком апеляційного суду щодо стягнення витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

У ч. 1 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судових витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У пп. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84,88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, його судове рішення в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 29 грудня 2014 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик