АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/613/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19, 27 Мельничук Ю. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівПодороги В. М. , Демченка В. А.
при секретаріВолвенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення недоплаченої суми боргу.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

24 липня 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення недоплаченої суми боргу, посилаючись на те, що 14 липня 2011 року він уклав з ОСОБА_6 договір, згідно з яким передав йому грошові кошти у сумі 433 000 грн., що є еквівалентом 54 125 доларів США в якості авансу за оплату послуг та об'єкта нерухомості, який знаходиться в АДРЕСА_1.

Перед укладенням договору позивач здійснив обмін 54 125 доларів США на 433 000 грн.. Договір було укладено у письмовій формі у вигляді розписки. В зв'язку з різкими коливаннями долара, він з відповідачем ОСОБА_6, обумовив та, що в розписці потрібно вказати грошовий еквівалент в іноземній валюті, який в разі невиконання домовленості зі сторони ОСОБА_6 має бути повернутий останнім. Позивачу відповідачем було надано для ознайомлення копію технічного паспорту та договір купівлі-продажу на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1, укладений між регіональним відділенням Фонду державного майна України в Черкаській області та ним. Відповідач пояснив, що оскільки ним, разом із його дружиною ОСОБА_8 в 2010 році згідно договору купівлі-продажу було придбано нежитлове приміщення по АДРЕСА_2, яке належало регіональному відділенню Фонду державного майна України в Черкаській області, то в зв'язку з тим, що він знає процедуру купівлі та людей, які займаються продажем державного майна, запропонував йому купити у нього нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 за ціною 800 000 грн.. Але відповідач по справі поставив умову, що згідно договору купівлі-продажу, укладеного з ФДМУ у нього є відстрочка по сплаті протягом 3-х місяців, тому йому не вистачає коштів для сплати до ФДМУ в розмірі 433 000 грн., саме після сплати йому віддадуть акти прийому-передачі будівлі та інші правові документи, завдяки яким він зможе оформити право власності за собою, і тільки після цього укласти з ним договір купівлі-продажу.

Відповідач зобов'язувався в термін до кінця вересня 2011 року оформити за позивачем право власності на вказане нежитлове приміщення. По закінченню зазначеного строку відповідач свої зобов'язання не виконав, борг не повернув. Крім того, в жовтні 2011 року йому стало відомо про те, що нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 нікому не відчужувалося.

В грудні 2011 року позивач ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_6 коштів в розмірі 433 000 грн., що на той час було еквівалентом 54 125 доларів США.

25 вересня 2012 року рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області його позовну заяву про стягнення з ОСОБА_6 коштів у сумі 433 000 грн. задоволено.

Дане рішення суду оскаржувалось ОСОБА_6, але залишено без змін апеляційним судом Черкаської області та судом касаційної інстанції.

В зв'язку з тим, що відповідач ОСОБА_6 під час розгляду даної справи судами трьох інстанцій заперечував факт отримання від нього вказаних коштів, СВ Уманського МВ УМВС України в Черкаській області було відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

31 березня 2014 року вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Позивача ОСОБА_7 визнано потерпілим по вказаному кримінальному провадженню.

Саме при розгляді даного кримінального провадження, ОСОБА_6 свою вину визнав та щиро розкаявся.

Під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_6 на вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області щодо м'якості прийнятого судом рішення, ОСОБА_6 перерахував на його рахунок кошти в розмірі 433 000 грн..

Позивач зазначив, що займається підприємницькою діяльністю, дані кошти були ним та його дружиною зібрані не за один рік роботи, саме для купівлі власного нежитлового приміщення, де він міг би займатися підприємницькою діяльністю.

З часу його звернення до суду про стягнення коштів і по день розрахунку пройшло майже три роки.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

ОСОБА_6 здійснив розрахунок з позивачем в розмірі 433 000 грн. саме в липні 2014 року (02 липня 2014 року - 50 798,41 грн., 11 липня 2014 року - 384 293,95 грн.), а з часу отримання ОСОБА_6 коштів і до часу повернення ним коштів пройшло три роки, і за цей час курс долара США виріс із 8,0 грн. до 11,69 грн. за один долар США.

В липні 2011 року 54 125 доларів США являються еквівалентом 433 000 грн., а в липні 2014 року 433 000 грн. є еквівалентом 37 040,20 доларів США, різниця становить 199 721,25 грн., що є еквівалентом 17 084,79 доларів США.

Позивач звертався з проханням до ОСОБА_6 повернути йому або 54 125 доларів США або еквівалентну суму в гривнях України за офіційним курсом на день платежу, але останній йому відмовив.

18 листопада 2014 року позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог в зв'язку із зміною офіційного курсу долара США з часу звернення останнім до суду з позовною заявою.

Вважає, що ОСОБА_6 крім повернутих 433 000 грн. повинен повернути ще кошти в розмірі 261 909,83 грн., що є еквівалентом 17 084,79 доларів США. Саме з вини ОСОБА_6, кошти вчасно повернуті не були, а враховуючи підняття курсу долара, він має сплатити борг в гривнях відповідно до офіційного курсу долара на день платежу.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 січня 2015 року позов ОСОБА_7 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 суму недоплаченого боргу в розмірі 261 909,83 грн..

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судовий збір в розмірі 2 619 грн. 10 коп..

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 січня 2015 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з слідуючих підстав.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, дане рішення суду вказаним вимогам не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що сторони по справі 14 липня 2011 року уклали договір, згідно з яким ОСОБА_7 передав ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 433 000 грн., що є еквівалентом 54 125 доларів США в якості авансу за оплату послуг та об'єкта нерухомості, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Договір було укладено у вигляді розписки (а.с. 7).

З матеріалів вищезазначеної розписки вбачається, що сторони обумовили грошовий еквівалент, в іноземній валюті, який в разі невиконання домовленості зі сторони ОСОБА_6 має бути повернутий останнім.

По закінченню зазначеного строку виконання зобов'язання, ОСОБА_6 свої зобов'язання не виконав та борг не повернув.

Також, судом встановлено, що справа про стягнення коштів з ОСОБА_6 в сумі 433 000 грн. розглядалася судами всіх інстанцій, і рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 вересня 2012 року (залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ) позов ОСОБА_7 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 кошти в сумі 433 000 грн. в рахунок погашення боргу.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме довідок ПАТ КБ «Приватбанк» № 970297 від 22 липня 2014 року та № 970317 від 22 липня 2014 року ОСОБА_7 отримав на картковий рахунок кошти в розмірі 433 000 грн.. Таким чином, ОСОБА_6 здійснив виконання рішення суду та повернув кошти позивачу по справі.

Звертаючись до суду з позовною заявою (а.с. 1-3) ОСОБА_7 в обгрунтування своїх вимог вказав, що відповідач здійснив з ним розрахунок в розмірі 433 000 грн. в липні 2014 року, а з часу отримання коштів і до часу повернення ним коштів пройшло три роки і за цей час курс долара США значно зріс із 8,0 грн. до 11,69 грн. за один долар США. Тому, із врахуванням, що в розписці визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, різниця недоплаченої суми боргу становить 199 721,25 грн., що є еквівалентом 17 084,79 доларів США. Дану суму й просив стягнути як недоплачену суму боргу.

Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Врахувавши ст. 533 ЦК України і те, що в розписці визначено грошовий еквівалент в доларах США врахувавши довідки Національного банку про офіційний курс валют та надані сторонами докази, районний суд визнав обгрунтованими доводи позовної заяви ОСОБА_7 та стягнув суму недоплаченого боргу з врахуванням індексу інфляційних процесів з моменту надання грошових коштів по розписці і до фактичного повернення суми боргу.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, докази надані сторонами під час судового засідання та враховуючи матеріали справи, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Так, в судовому засіданні апеляційної інстанції сторони підтвердили ту обставину, що хоча в розписці (а.с. 7) і визначено грошовий еквівалент коштів в іноземній валюті, грошові кошти були надані ОСОБА_6 в сумі 433 000 грн. в національній валюті гривнях. Сторонами також не заперечується те, що вони уклали договір надання послуг у вигляді розписки, відповідно до якого ОСОБА_6 зобов'язаний був надати послуги по оформленню права власності на нерухоме майно, а ОСОБА_7 зобов'язувався передати відповідачу за виконання послуг 433 000 грн..

Дані обставини, як вже зазначено вище сторонами не заперечувалися, і крім того були підтверджені під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, як вже зазначалося вище, районний суд до спірних правовідносин застосував вимоги ч. 2 ст. 533 ЦК України.

Дійсно, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Однак, колегія суддів вважає, що районний суд, досліджуючи матеріали справи, не звернув увагу на ту обставину, що ОСОБА_7 кошти надані по розписці були саме в гривнях. Сторони по справі підтвердили ту обставину, що ніяких поправок відносно того, що на момент розрахунку (виконання чи не виконання взятих на себе зобов'язань відповідачем чи позивачем) розрахунок буде здійснено з врахуванням курсу долара США не вносилося.

Суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що ОСОБА_7 використав своє право звернення до суду за захистом своїх прав і звертаючись в грудні 2011 року до суду з позовом до ОСОБА_6 визначив суму заборгованості в розмірі 433 000 грн..

Звертаючись до суду повторно, та вимагаючи застосування ч. 2 ст. 533 ЦК України, позивач фактично вимагав накладення повторного стягнення за тими ж зобов'язаннями, в той час як зобов'язання вже виконані.

Районний суд уваги на це при вирішенні спору не звернув, а тому висновок про задоволення позову з підстав ч. 2 ст. 533 ЦК України є помилковим, оскільки неналежне виконання зобов'язання за договірними відносинами тягне за собою право сторони на пред'явлення вимоги у відповідності до ст. 625 ЦК України.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

А тому, колегія суддів дійшла висновку, що районним судом помилково визнано вмотивованими вимоги позивача щодо задоволення позову з підстав ч. 2 ст. 533 ЦК України, оскільки в даному випадку правовідносини, що склалися між сторонами таких підстав не передбачають.

ВСУ у справі № 6-79цс14 (постанова від 02 липня 2014 року) визначив правову позицію, якою вказав, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст. 6 ч. 1 ст. 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст.ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

За змістом ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було ухвалене помилкове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_7, висновки такого рішення не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги є суттєвими, були предметом дослідження судової колегії і дають можливість для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення недоплаченої суми боргу скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення недоплаченої суми боргу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :