Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1832/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Поліщук В. В.
Доповідач Єгорова С. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

25.08.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Єгорової С.М.,

суддів: Письменного О.А., Фомічова С.Є.,

із секретарем - Лазаренко-Шаповаловою В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Ульяновська міська рада, про розірвання та припинення договору земельного сервітуту, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 11 червня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд із зазначеним позовом до ОСОБА_3, в якому, посилаючись на ст.ст. 13, 391, 651 ЦК України, ст.103 ЗК УКраїни, просила розірвати укладений між ними 7 січня 2003 року договір земельного сервітуту площею 36 квадратних метрів: 8 метрів довжиною та 4,5 метрів шириною.

В обгрунтування своїх вимог зазначала, що договір земельного сервітуту на використання частини присадибної земельної ділянки, яка знаходилася в її постійному користуванні як власника домоволодіння по АДРЕСА_2 був укладений для можливості проходу, проїзду транспортних засобів ОСОБА_3 та членів його сім'ї на свою земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1. Проте, ОСОБА_4 умови договору не виконує, на вказаній частині земельної ділянки склав металеві труби, залізо, металобрухт, дошки, та інші речі, використовує визначену площу земельної ділянки не за цільовим призначенням, зазначеним у договорі земельного сервітуту.

В ході розгляду справи позивач змінювала та доповнювала свої позовні вимоги, посилаючись на ст.ст. 102, 103 ЗК України, з урахуванням уточнень до позовних вимог просила розірвати договір земельного сервітуту, укладений 7 січня 2003 року між нею - жителькою АДРЕСА_2, та ОСОБА_3 -жителем АДРЕСА_1 площею36 квадратних метрів - 8 м довжиною та 4,5 м шириною. Припинити вказаний договір земельного сервітуту, укладений між ними.

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 11 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування вказаного судового рішення з підстав порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги і стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Відповідач подав письмові заперечення на апеляційну скаргу, у яких просить відхилити скаргу та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Третя особа - Ульяновська міська рада направила до апеляційного суду заяву, в якій просила розглянути справу за відсутності її представника та вказала, що не визнає апеляційну скаргу і просить відмовити у задоволенні позову (а.с.137).

Відповідно до ст. 305 ЦПК України, неявка осіб, які беруть участь у розгляді справи, які належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному суду розглянути справу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, які підтримали свої доводи та заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_2, суд виходив із недоведеності обставин істотного порушення договору сервітуту і правил добросусідства з боку ОСОБА_3, і пославшись на акти обстеження спірної земельної ділянки, на яку встановлено сервітут, (а. с. 111-112, 74 т. 1), вважав зазначені в них обставини не істотними для розірвання договору сервітуту і заборони користування заїздом відповідачу. Також в обгрунтування свого висновку вказав, в даному заїзді є земля загального користування, яка належить Ульяновській міській раді.

Проте повністю з такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та не грунтуються на досліджених доказах, зроблені без урахування умов договору про земельний сервітут.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 7 січня 2003 року у м.Ульновка ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір про міський земельний сервітут на використання частини присадибної земельної ділянки по АДРЕСА_2 (а.с. 109 т. 1). Згідно даного договору сервітут являється постійним і безоплатним. Вид даного сервітуту згідно п. "б" ст. 99 Земельного кодексу України - на право проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху до домоволодіння АДРЕСА_1. За умовами цього договору: власник (після одержання державного акта), а на той час користувач земельної ділянки АДРЕСА_2 - ОСОБА_2: має право використовувати вказану у сервітуті земельну ділянку для проходу, проїзду транспортним засобом на свою земельну ділянку; зобов"язується не перешкоджати проходу та проїзду на трансортному засобі власникові (користувачу) земельної ділянки АДРЕСА_1. Власник (після одержання державного акта), а на той час користувач земельної ділянки АДРЕСА_1 - ОСОБА_3 має право проходу та проїзду по вказаній у сервітуті земельній ділянці транспортним засобом на свою земельну ділянку АДРЕСА_1; зобов'язується утримувати вказану у сервітуті земельну ділянку у належному санітарному стані, дотримуватись правил добросусідства.

Цей договір зареєстровано в Ульновському районному відділі земельних ресурсів від 8 січня 2003 року (а.с.109).

План вищевказаної земельної ділянки, який за умовами договору є його невід"ємною частиною, відсутній, що встановлено судом і не заперечується сторонами та третьою особою у справі. У відділі Дкржземагенства в Ульяновському районі технічна документація по встановленню земельного сервітуту за укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договором відсутня (а.с.118).

Жилий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться по АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку АВР № 203441, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, право власності зареєстровано в Ульновському КМБТІ від 29 травня 2001 року ( а.с. 166, 168 т.1).

Земельна ділянка АДРЕСА_3 розміром 600 кв. м виділена ОСОБА_5 рішенням виконкому Ульяновської міської ради Ульяновського району Кіровоградської області від 28 травня 1986 р. № 59 під індивідуальне будівництво ( а.с. 170-175 т. 1).

Згідно Архівного випису Ульяновської міської ради народних депутатів виконавчого комітету Рішенням № 24 від 23 лютого1995 року ОСОБА_5 за заявою до його земельної ділянки добавлено земельну ділянку розміром 165 кв. м. (33x5 м) по АДРЕСА_2 для влаштування каналізації (т.1 а.с. 10).

ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право власності (а.с.67 т. 1) є власником житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, розташованого виділеній рішенням виконкому Ульяновської селищної ради від 11 грудня 1969 року № 23 земельній ділянці площею 700 кв. м, яка згідно технічній документації виходить на вулицю Гагаріна (а.с. 77-78, 178-186, 194, 198, т.1), та з тильної сторони межує із земельною ділянкою позивача, згідно до генерального плану забудови м. Ульяновка, існує під'їзд з вулиці Гоголя до домоволодінь по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2. (а.с.117 т.1).

Встановлення вказаного земельного сервітуту було пов"язане з тим, що за заявами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (попереднього власника будинку та користувача земельної ділянки по АДРЕСА_2) рішенням виконкому Ульновської міської ради від 25 січня 1990 року № 8 вирішено влаштувати під"їзд з боку вул. Гоголя до домоволодінь ОСОБА_3 (вул. Гагаріна) і ОСОБА_5 (вул. Тітова) загальним користуванням - ширина під"їзду 4,5 м, довжина 3,2 м (а.с.204 т.1), а згідно акту обстеження від 5 лютого 2015 року гараж ОСОБА_3 розташований на його присадибній ділянці за житловим будинком ближче зі сторони, де є заїзд з вул. Гоголя, а з вул. Гагаріна в"їзд у гараж неможливий через наявність будівлі (а.с.72 т. 2).

У 2004 році на підставі рішення Ульяновської міської ради від 27 грудня 2002 року № 62 ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 771,26 кв. м, розташовану за адресою: м. Ульяновка, АДРЕСА_2, за цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 110 т. 1).

Відповідно до плану приватизованої земельної ділянки (а.с. 110 зв. т. 1), схеми узгодження меж земельної ділянки (а.с.102 т. 1), акту встановлення меж в натурі (а.с.101 т. 1), висновку Ульяновського районного відділу земельних ресурсів про наявність обтяження і обмеження використання земельної ділянки (а.с.104 т. 1), збірного земельно-кадастрового плану (а.с.107 т. 1) встановлено наявність сервітуту на використання частини вказаної присадибної земельної ділянки для забезпечення проїзду до земельної ділянки АДРЕСА_1.

За заявою позивача комісією за участі Ульяновського міського голови, спеціалістів відділу земельних ресурсів, депутата Ульновської міської ради та сторін договору про сервітут 3 грудня 2014 року було проведено обстеження спірної земельної ділянки і встановлено, що на частині належної на праві приватної власності ОСОБА_2 земельної ділянки, на яку накладено сервітут, складено деякі металеві речі під огорожею ОСОБА_3, у зв"язку з чим останньому запропоновано прибрати власні речі з ділянки, що належить ОСОБА_2, і не порушувати умов договору про земельний сервітут ( а.с. 111-112 т.1).

Такі ж порушення з боку ОСОБА_3 були виявлені і при повторному обстеженні спірної земельної ділянки, на яку встановлено сервітут, що підтверджується актом обстеження від 12 грудня 2014 року, де зазначено, що засміченості проїзної частини дороги не виявлено, а під парканом громадянина ОСОБА_3 знаходиться декілька прутів арматури, які не є перешкодою в користуванні заїздом (а.с. 74 т. 1).

Наявність належних відповідачеві металевих речей на земельній ділянці, що належить на праві власності ОСОБА_2 в частині, що використовується ОСОБА_3 за договором земельного сервітуту, убачається з долучених до матеріалів справи фото (а.с.35-36, 172, т. 1, а.с. 55 т. 2), підтверджено останнім у своїх запереченнях на апеляційну скаргу (а.с.124 т. 2).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), невизнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статею 13 ЦК України передбачено, що особа здійснює цивільні права у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом

Відповідно до ст. 103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Сервітутні відносини регулюються нормами статей 401 - 406 Цивільного кодексу України і статей 98 - 102 Земельного кодексу Укрїни.

Сервітут - це обмежене платне або безоплатне користування чужим нерухомим майном з метою задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

За змістом статей 98, 99 ЗК, статей 401 - 402 ЦК земельний сервітут може бути встановлений між особою, яка є власником або користувачем сусідньої земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної земельної ділянки, та власником (володільцем) земельної ділянки, щодо якої встановлюється сервітут. Сервітут може належати також конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Складовою договору про встановлення земельного сервітуту має бути план земельної ділянки.

Користування сервітуарієм чужою земельною ділянкою без відповідної технічної документації та без визначення на місцевості меж дії земельного сервітуту може бути підставою для визнання договору про встановлення земельного сервітуту недійсним у судовому порядку.

Стаття 102 ЗК України передбачає, що дія земельного сервітуту підлягає припиненню у випадках, зокрема, порушення власником сервітуту умов користування сервітутом (пункт "д"). На вимогу власника земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, дія цього сервітуту може бути припинена в судовому порядку, в тому числі у випадку, коли встановлення земельного сервітуту унеможливлює використання земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, за її цільовим призначенням "б").

Згідно із частинами 2, 3 ст. 406 ЦК за наявності обставин, які мають істотне значення, і якщо сервітут перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Обставинами, що мають істотне значення, є, наприклад, завдання шкоди в результаті користування чужим майном, вихід за встановлені межі користування і т. д.

Як роз"яснив Верховний Суд України у п. 22-2 Постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), при розгляді спору щодо припинення сервітуту на вимогу власника землі суд має враховувати обставини, які мають істотне значення (наприклад, порушення умов використання земельної ділянки); інші випадки припинення сервітуту визначені в статтях 406 ЦК, 102 ЗК.

Колегія суддів вважає, що в ході розгляду справи було встановлено та доведено факт порушення власником сервітуту ОСОБА_3 умов користування сервітутом, а саме невиконання зобов"язання утримувати вказану у сервітуті земельну ділянку у належному санітарному стані, дотримуватись правил добросусідства, на належній позивачеві земельній ділянці, в частині, яка може відповідачем використовуватися лише для проїзду і проходу, відповідачем складено та зберігаються власні металеві речі .

Проте, суд першої інстанції не дав належної оцінки цим обставинам та доказам, що їх підтверджують, не звернув увагу на те, що відповідач постійно порушує вказані умови використання спірної земельної ділянки і не реагує на вимоги щодо виконання своїх зобов"язань, продовжуючи користування частиною земельної ділянки для зберігання власних речей, що не заперечувалось ним та його представниками в ході судового розгляду спору.

Суд не врахував вимоги п. "д" ч.1 ст. 102 ЗК України та ч.ч. 3, 4 ст. 406 ЦК України щодо випадків, коли власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, безпідставно вважав, що обставини, на які посилався позивач не мають істотного значення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених п.п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Порушені права позивача підлягають підлягають захисту у спосіб, передбачений вищезазначеними спеціальними нормами права, які регулюють спірні правовідносини, шляхом припинення земельного сервітуту, встановленого договором, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 7 січня 2003 року, зареєстрованим в Ульяновському районному відділі земельних ресурсів від 8 січня 2003 року, щодо використання ОСОБА_3 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2, яка належить на праві власності ОСОБА_2

Решта позовних вимог щодо розірвання договору про земельний сервітут з підстав, передбачених ст.ст. 651, 652 ЦК України, не підлягають задоволенню через неправильно обраний позивачем спосіб захисту свого права власника земельної ділянки, на яку встановлено сервітут, та недоведеність наявності одночасно умов, передбачених п.п. 1-4 ч.2 ст. 652 ЦК України.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України в порядку розподілу судових витрат позивачеві необхідно присудити відшкодування за рахунок відповідача понесених і документально підтверджених витрат на сплату судового збору (а.с. 1 т.1, а.с. 83 т. 2) та оплату правової допомоги (а.с. 13, 14, 15-18, 141 т. 2) пропорційно до розміру задоволених вимог - 2802 гривень 90 копійок ((244 + 121,8) + 5240) : 2).

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 11 червня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання та припинення договору земельного сервітуту задовольнити частково.

Припинити земельний сервітут, встановлений договором, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 7 січня 2003 року, зареєстрованим в Ульяновському районному відділі земельних ресурсів від 8 січня 2003 року, щодо використання ОСОБА_3 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2, яка належить на праві власності ОСОБА_2.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування понесених судових витрат 2802 гривень 90 копійок.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з наступного дня.

Головуючий суддя

Судді: