Справа № 344/6888/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1943/2015
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Малєєв А.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого - Малєєва А.Ю.,

суддів: Васильковського В.М., Меленко О.Є.,

секретаря - Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 липня 2015 року по справ за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про виселення без надання іншого житлового приміщення, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про виселення без надання іншого житлового приміщення відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 оскаржила вказане рішення в апеляційному порядку. Вважає, що судом першої інстанції неналежно з'ясовано предмет судового спору, а висновки суду не відповідають обставинам справи та нормам цивільного законодавства. Зі слів апелянта, працівниками міліції була проведена відповідна перевірка та дано відповідь, що зазначене в її скарзі знайшло своє підтвердження, а відповідачу ОСОБА_3 винесено офіційне попередження. На думку апелянта, під час судового розгляду нею було належними доказами доведено наявність обох спеціальних умов, необхідних для виселення: систематичність протиправних дій відповідачів та безрезультатність застосування до них заходів попередження і громадського впливу.

Просить рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 липня 2015 року скасувати і постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити з указаних у ній мотивів. Пояснила, що відповідачі постійно шумлять, кричать, виють. Умови проживання з ним в одному будинку нестерпні, вночі виспатись неможливо. Інші мешканці до них претензій не мають.

Відповідачі проти доводів апеляційної скарги заперечили, просили її відхилити з огляду на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Зазначили, що живуть у квартирі з дозволу власника, інші мешканці претензій не мають .

Представник органу опіки та піклування ВК Івано-Франківської міської ради просила відхилити апеляційну скаргу з огляду на те, що у відповідачів маленька дитина і її житлові права повинні бути забезпечені.

Заслухавши апелянта, відповідачів, представника органу опіки та піклування ВК Івано-Франківської міської ради, суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити з наступних мотивів.

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_5 є уповноваженим власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до Довідки про склад сім'ї № 02-02/2155 від 18.03.2015 (а.с. 4).

Позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів через порушення громадського порядку відповідачами. На підставі звернень ОСОБА_2 органом внутрішніх справ проводили перевірки та профілактичні бесіди з відповідачами (а.с.5-12, 34, 43, 50).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 9, ст.116 ЖК України, та п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» та той факт, що позивачем не наведено переконливих доказів на обґрунтування обставин, які б стали підставою для виселення відповідачів, дійшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

За змістом ст. 47 Конституції України кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з приписами ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються органами, до компетенції яких це відноситься.

Колегія суддів виходить з того, що право на житло відноситься до базових цінностей і прав людей, і тому позбавлення особи можливості реалізувати своє право повинно носити винятковий характер, коли інші можливості відсутні. Особливо це стосується прав дітей - категорії особливо вразливої.

Причиною звернення до суду з вимогою про виселення відповідачів, стало порушення ними правил співжиття в будинку з 2011 року: порушення громадського порядку, вживання спиртних напоїв, влаштовування сварок та бійок. На підтвердження вказаних вимог, позивач надала копії Звернень та відповідей на них Івано-Франківського міського відділу управління МВС України в Івано-Франківській області. Вказані у заявах позивача факти знайшли своє підтвердження частково, з мешканцями були проведені профілактичні бесіди.

Колегія суддів знаходить, що доказів, які свідчили б про неможливість проживання позивача та відповідачів в одному багатоквартирному будинку і визначали необхідність виселення сім'ї з малолітньою дитиною без надання іншого житла, з підстав, визначених ст. 116 ЖК України, не здобуто. Інші мешканці будинку претензій до відповідачів не мають. За таких обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази і їх не надано суду апеляційної інстанції, що давало б підставу для зміни чи скасування судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права

Керуючись ст. ст. 209, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий А.Ю. Малєєв

Судді: В.М. Васильковський

О.Є. Меленко