У х в а л а

іменем україни

01 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Коротуна В.М., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування за касаційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 лютого 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2010 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі ‒ МТСБУ) звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 18 січня 2008 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки Renault Manejer 3402, державний номерний знак НОМЕР_1, що належить ОСОБА_4 та перебував під керуванням ОСОБА_3, автомобіля марки Део-Нубіра, державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля марки Мitsubishi, державний номерний знак НОМЕР_3, що належить ОСОБА_6 Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 27 лютого 2008 року винним у ДТП визнано ОСОБА_3 Посилаючись на те, що страхове бюро виплатило потерпілому у ДТП, ОСОБА_5, страхове відшкодування у розмірі 8 231 грн., позивач просив стягнути зазначені кошти з винного у ДТП - ОСОБА_3

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 лютого 2013 року у задоволенні позову МТСБУ відмовлено.

В апеляційному порядку справа переглядалась неодноразово. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2014 року рішення районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі МТСБУ просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що під час ДТП ОСОБА_3 виконував свої трудові обов'язки за контрактом із ОСОБА_4, тому матеріальна шкода повинна стягуватись із його роботодавця, який також є власником автомобіля, керуючи яким відповідач спричинив ДТП.

Апеляційний суд погодився із мотивами та висновками районного суду, вказавши при цьому на те, що ОСОБА_3 не є належним відповідачем у даній справі, а вимог до ОСОБА_4, власника автомобіля марки Renault Manejer 3402, позивач не пред'являв.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи ухвалу апеляційного суду від 27 листопада 2013 року про скасування рішення суду першої інстанції від 05 лютого 2013 року та закриття провадження у справі, суд касаційної інстанції вказав на неврахування цим судом правового характеру трудових відносин та змісту ст. 21 КЗпП України.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 214, 315, ч. 3 ст. 338 ЦПК України належним чином ці вказівки не виконав.

Судами встановлено, що 18 січня 2008 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки Renault Manejer 3402, державний номерний знак НОМЕР_1, що належить ОСОБА_4 та перебував під керуванням ОСОБА_3, автомобіля марки Део-Нубіра, державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля марки Мitsubishi, державний номерний знак НОМЕР_3, що належить ОСОБА_6

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 27 лютого 2008 року винним у ДТП визнано ОСОБА_3

Пред'являючи позов, МТСБУ посилалось на те, що виплатило потерпілому у ДТП, ОСОБА_5, страхове відшкодування у розмірі 8 231 грн., а, відтак, набуло право вимоги до винного у ДТП.

Відповідно до п. 38.2.1 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Відтак, на підставі ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ч. 1 ст. 1191 ЦК України МТСБУ набуло право зворотної вимоги (регресу) до власника та водія транспортного засобу, який спричинив ДТП.

Згідно з ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не з'ясував, на якій правовій підставі ОСОБА_3 керував автомобілем, що належить ОСОБА_4, та чи існували між ними відносини трудового характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

Суд апеляційної інстанції не встановив факту прийняття позивача на роботу за конкретною кваліфікацією, професією, посадою; не встановив факту роз'яснення позивачеві його прав і обов'язків та проінформування під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору.

Відповідно до ст. 24№ КЗпП України (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за довіреністю уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Пунктом 2 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року № 260 (далі - Порядок), встановлено, що укладений у письмовій формі трудовий договір між працівником і фізичною особою у трьох примірниках фізична особа повинна подати на реєстрацію до державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірив, чи реєстрували сторони у державній службі зайнятості трудовий договір між ними, на якій підставі ОСОБА_3 керував автомобілем, що належить ОСОБА_4 та чи виконував він свої трудові обов'язки у момент ДТП.

Оскільки апеляційний суд не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, його ухвала не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

В.М. Коротун

О.В. Умнова