АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/6514/15 Головуючий 1 інстанції
Справа № 635/8278/14-ц ОСОБА_1
Категорія:спадкові Доповідач Гальянова І.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого , судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Костенко Т.М.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря: Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 липня 2015 року та додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним та скасування реєстрації права власності,-

ВСТАНОВИЛА :

12 вересня 2014 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати заповіт від імені ОСОБА_7 від 18 березня 2010 року, посвідчений 03 березня 2010 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за № 105 таким, що є не вчиненим та недійсним , скасувати державну реєстрацію права власності на 3/8 частину житлового будинку № 5 по вул. Орджонікідзе в с. Високий, Харківського району, Харківської області на імя ОСОБА_6, а також стягнути з відповідачів на її користь судові витрати у справі.

Вказані вимоги обґрунтовує тим, що вона є дочкою ОСОБА_7 та ОСОБА_8, яким на праві спільної сумісної власності належала ? частина зазначеного житлового будинку.

Позивач зазначає, що після смерті матері, яка померла 29 вересня 2011 року, вона та її батько отримали у спадщину по 1/8 частини спірного житлового будинку, а після смерті батька, померлого 14 червня 2012 року відкрилася спадщина у вигляді 3/8 частин цього житлового будинку та вона є єдиною спадкоємицею за законом на вказане спадкове майно, але при зверненні до нотаріуса для оформлення своїх спадкових справ, з»ясувалося, що від імені ОСОБА_7, нібито 18 березня 2010 року складено заповіт на ім»я ОСОБА_6, який був посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 раніше часу його складення , тобто 03 березня 2010 року.

Як на підставу визнання вказаного заповіту таким, що є не вчиненим та недійсним позивач , з посиланням на вимоги ст. 215 ЦК України ст. 52 Закону України «Про нотаріат», якою встановлено що лише запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії, зазначає, що час його посвідчення настав раніше дати складення заповіту, заповіт не зареєстрований в реєстрі для вчинення нотаріальних дій та у ході перевірки Головним управлінням юстиції в Харківській області нотаріальної діяльності ОСОБА_5 , було встановлено, що під реєстровим номером № 105 від 24 березня 2010 року, який зазначений на оспорюваному заповіті, нотаріусом вказана абсолютна інша нотаріальна дія від іншої особи пізнішою датою, відсутні відомості про витрачання на нотаріальну дію спеціального бланку нотаріального документу серії ВММ485148, на якому був посвідчений заповіт ОСОБА_7.

Позивач також , з посиланням на порушення нотаріусом ОСОБА_5 ст. 15 Закону України «Про нотаріат», що діяла на момент посвідчення оспорюваного заповіту, ст.20 Закону Української РСР «Про мови в Українській РСР», пункти 36, 158 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, також зазначає , що оспорюваний заповіт був складений нотаріусом самостійно, однак остання не мала права цього робити та зобов»язана була перекласти текст заповіту або забезпечити заповідача перекладачем , а зазначає, що остання склала і записала оспорюваний заповіт українською мовою ніби то зі слів її батька, який взагалі не знав і не володів українською мовою. Крім того, позивач зазначає, що батько через похилий вік мав істотні вади зору, а тому заповіт повинен був посвідчуватись при свідках, чого нотаріусом також не було зроблено.

Як на підстави визнання заповіту таким ,що є не вчиненим та є недійсним позивач , посилаючись на порушення нотаріусом вимог ст. 41 Закону України «Про нотаріат» , також зазначає, що з невідомих причин нотаріус нібито здійснила посвідчення оспорюваного заповіту за місцем проживання її батька, хоча вона постійно з ним пооживала та не бачила нотаріуса вдома, а також вказує на порушення нотаріусом вимог ст. 1247 ЦК України та п. 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій , а саме: на відсутність в заповіті конкретного часу його складання. ( а.с.2-6).

Відповідач ОСОБА_6 вказані позовні вимоги позивача не визнала, надала суду письмові заперечення, в яких просила відмовити позивачу в задоволенні вказаних позовних вимог. Як на підставу заперечень зазначила на те, що вона є онукою заповідача ОСОБА_7 та за життя дідусь склав оспорюваний позивачем заповіт на її ім»я, який внесений нотаріусом до реєстру заповітів . Відповідач зазначає, що за життя її дідусь та бабуся ОСОБА_7 перебували у вкрай неприязнених відносинах зі своєю дочкою ОСОБА_3 та багато років виховували її самі, а не її мати з батьком. Вона постійно з ними мешкала за адресою спірного житлового будинку. Скласти заповіт на її ім»я було спільним бажанням дідуся та бабусі ОСОБА_7 та заповіт був складений тільки від діда, оскільки зазначене домоволодіння було на нього оформлено. Вважає, що порушення нотаріусом правил внесення заповіту до реєстру про реєстрацію нотаріальних дій стосується організації діяльності нотаріуса і не впливає на волевиявлення заповідача, а тому не є підставою для визнання його недійсним. Відповідач також зазначила, що ОСОБА_3 вже зверталася до суду із вимогами про визнання заповіту недійсним. Рішенням апеляційного суду Харківської області у задоволенні позовної вимоги про визнання заповіту недійсним позивачу було відмовлено, цим же рішенням за нею визнано право власності на 3/8 часток спірного житлового будинку у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7, за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/8 частку спірного житлового будинку у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_8 та судом касаційної інстанцієї вказане рішення апеляційного суду було залишено без змін ( а.с.124-127).

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 28 липня 2015 року позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним та скасування реєстрації права власності.

Додатковим рішенням Харківського районного суду Харківської області від 18 вересня 2015 року позивачу відмовлено у задоволенні позовної вимоги про визнання заповіту складеного від імені ОСОБА_7 від 18 березня 2010 року та посвідченого 03 березня 2010 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за № 105 таким,що не вчинений.

В апеляційній скарзі на рішення суду від 28 липня 2015 року представник позивача просить його змінити в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання оспорюваного заповіту не вчиненим, включивши до мотивувальної частини рішення висновок про встановлення факту не вчинення оспорюваного заповіту в розумінні ст. 52 Закону України «Про нотаріат». Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним або змінити, включивши до мотивувальної частини рішення висновок про встановлення факту нікчемності заповіту, або скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення відповідної позовної вимоги позивача. Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування за відповідачем ОСОБА_6 державної реєстрації права власності на 3/8 частини житлового будинку № 5 по вул. Орджонікідзе в смт. Високий , Харківського району. Харківської області скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги позивача.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду від 18 вересня 2015 року представник позивача просить його змінити , включивши до мотивувальної частини рішення висновок про встановлення факту не вчинення оспорюваного заповіту в розумінні ст. 52 Закону України «Про нотаріат» посилаючись на незаконність та необгрунтованість вказаних рішень суду першої інстанції та їх ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг обгрунтовує тим, що відмовляючи у визнанні оспорюваного заповіту не вчиненим, суд першої інстанції виходив з того, що чинне законодавство не передбачає такого способу захисту цивільних прав та інтересів, при цьому не перевірив , не дослідив і не надав жодної оцінки підставам цієї вимоги та не зробив жодного правового висновку про обгрунтованість цих підстав .

Представник позивача зазначає , що вказана вимога є встановленням факту що має юридичне значення та цей факт може встановлюватись судами при існуванні та розгляді спору про право цивільне та його встановлення є елементом оцінки фактичних обставин справи , при цьому суд не дослідив та не дав оцінки змісту листа-відповіді Головного управління юстиції в Харківській області від 27 червня 2014 року за № к-222/01-40/2, згідно з яким, в ході перевірки організації нотаріальної діяльності приватного нотаріуса ОСОБА_5 було встановлено, що в порушення вимог ст. 52 Закону України «Про нотаріат» та п.25 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, заповіт, складений нібито батьком позивача 18 березня 2010 року, а посвідчений нотаріусом нібито ще раніше 03 березні 2010 року, не був внесений нотаріусом до реєстру для реєстрації нотаріальних дій та що під реєстровим № 105 від 24 березня 2010 року нотаріусом зазначена абсолютно інша нотаріальна дія від імені іншої особи пізнішою датою та що за 2010 рік запис про посвідчення заповіту від імені ОСОБА_7 відсутній як і відсутні вказані відомості в алфавітній книзі обліку заповітів, в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій відсутні відомості про витрачення на нотаріальну дію спеціального нотаріального документу серії ВММ 485148, на якому нібито посвідчений заповіт батька позивача.

Посилаючись на вказані обставини представник позивача зазначає, що розглядаючи справу, суд першої інстанції зобов»язаний був встановити доведений позивачем факт порушення вимог законодавства щодо форми та порядку посвідчення оспорюваного заповіту .

Представник позивача також зазначає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції невірно застосував положення п.17 Постанови Пленуму ВСУ за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до якого заповіт складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно до ч.1 ст. 215 ЦК України є нікчемним, а тому на підставі ст. 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним не вимагається та зазначає, що позивач надала суду першої інстанції належні докази та довела, що оспорюваний нею заповіт складено з істотним порушенням вимог щодо порядку його посвідчення та вказує на те, що позивач хоча і не заявляла такої вимоги , однак посилалась на нікчемність правочину для обґрунтування іншої вимоги.

Представник позивача, посилаючись на п.5 роз»ясень Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 109 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» також зазначає, що суд першої інстанції не вправі посилатись на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача , у зв»язку з чим зобов»язаний був перевірити доводи позивача про порушення вимог закону щодо порядку його посвідчення і також встановити факт нікчемності оспорюваного заповіту та в такому разі позовні вимоги позивача в частині скасування реєстрації права власності на спірну частину домоволодіння підлягають задоволенню.

В запереченнях на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_6, посилаючись на законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції від 28 липня 2015 року та безпідставність доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу-без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з»явились, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та заперечень на апеляційну скаргу, судова колегія приходить до висновку,що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В ч.1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як свідчать позовні вимоги позивача, звернувши до суду з зазначеним позовом , позивач просила визнати заповіт від імені ОСОБА_7 від 18 березня 2010 року, посвідчений 03 березня 2010 року, приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за № 105 таким, що є не вчиненим та недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності на 3/8 частину житлового будинку № 5 по вул. Орджонікідзе в с. Високий , Харківського району, Харківської області на імя ОСОБА_6.

Розглянувши справу в межах заявлених позивачем вимог та відмовляючи позивачу в їх задоволенні, суд першої інстанції , з посиланням на вимоги ст. 1257 , 203, ч.1 ст. 215 ЦК України, ч.3 ст. 61 ЦПК України, а також на рішення Апеляційного суду Харківської області від 05 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, виходив з відсутності підстав для задоволення вказаних позовних вимог позивача.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, підтверджено наявними у справі доказами та сторонами цей факт не заперечується, що позивач у справі ОСОБА_3 є дочкою померлої 29 вересня 2011 року ОСОБА_8 та померлого 14 червня 2014 року ОСОБА_7 та матір»ю відповідача у справі ОСОБА_6

Судом першої інстанції також встановлено,підтверджено наявними у справі доказами та сторонами цей факт також не заперечується, що після смерті матері позивача та бабусі відповідача відкрилась спадщина у вигляді ? частину житлового будинку № 5 з надвірними будівлями по вул. Орджонікідзе в смт. Високий, Харківського району, Харківської області, а після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина у вигляді 3/8 частини вказаного житлового будинку з надвірними будівлями.

Як свідчать матеріали справи 18 вересня 2010 року ОСОБА_7 склав заповіт, відповідно до якого на випадок його смерті все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось заповідав ОСОБА_6 . Вказаний заповіт який було посвідчено 03 березня 2010 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за № 105 ( а.с.14).

Матеріали справи також свідчать про те, що приватним нотаріусом ОСОБА_5 18.03.2010 року вказаний заповіт було внесено до спадкового реєстру за № 49049073 (заповітів, спадкових договорів ) та в зазначеному реєстрі вказано , що заповіт посвідчено 18.03.2010 року за номером в реєстрі нотаріальних дій 105 ( а.с.247).

Відповідно до залучених до матеріалів справи ксерокопії інформації Головного управління юстиції Харківської області 14.09.2012 року № м-167_2/07-35/2 на ім»я ОСОБА_6 та ксерокопії інформації від 27.06.2014 року № к-225/01-40/2 на ім»я ОСОБА_3, Наказом Міністерства юстиції України від 01.07.2011 року № 1778/5 свідоцтво про право на заняття нотаріальною діяльністю, видане на ім»я ОСОБА_5 було анульовано та за результатами перевірки матеріалів архівних справ приватного нотаріуса ОСОБА_5, які зберігаються в Харківському обласному державному архіві , в алфавітній книзі обліку заповітів за 2010 рік ,запис про посвідчення заповіту від імені ОСОБА_7 нотаріусом не проводився. В реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за 2010 рік під реєстровим № 105 від 24.03.2010 року нотаріусом зазначена інша нотаріальна дія від іншої особи, але в графі 7 реєстру міститься підпис особи, який розшифровується як «Плугатирьов». В реєстрі для реєстрації нотаріальних дій відсутні відомості про витрачання на нотаріальну дію спеціального бланку нотаріального документу, а також в реєстрі нотаріальних дій за 2010 рік відсутній запис про посвідчення заповіту від імені ОСОБА_7 ( а.с.16-17).

Судом першої інстанції також встановлено, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про усунення від спадкування та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності, у задоволенні первісних позовних вимог відмовлено, зустрічні позовні вимоги задоволені частково , Суд визнав недійсним заповіт, складений 18 березня 2010 року від імені ОСОБА_7, який помер 14 червня 2012 року посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_5 03 березня 2010 року , реєстровий № 105 ( а.с.235-236).

Як свідчить вказане рішення суду першої інстанції , визнаючи зазначений вище заповіт недійсним, суд першої інстанції, з посиланням на вимоги ст.ст. 203, 215 ЦК України ,ч.1 ст.1247, ч.1 ст. 1248 ЦК України, ст.ст.5, 7, 14, 42, 56 Закону України «Про нотаріат», пункти 25, 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а також на встановлення Головним управлінням юстиції Харківської області при перевірці зазначених вище порушень при посвідченні заповіту, виходив з того, що нотаріус не мала право посвідчити заповіт раніше у часі, ніж заповіт було складено , а також з відсутності запису в реєстрі заповітів , тобто відсутності доказів вчинення вказаної нотаріальної дії (а.с.235-236).

Судом першої інстанції також встановлено, що рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 05 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2014 року, вказане рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким первісні позовні вимоги задоволені частково, за ОСОБА_6 визнано право власності на 3/8 часток житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Високий, вул. Орджонікідзе, 5 в порядку спадкування за заповітом, складеним 18 березня 2010 року від імені ОСОБА_7, посвідченого приватним нотаріусом ХРНО ОСОБА_5 реєстровий № 105 після смерті ОСОБА_7, який помер 14 червня 2012 року. Зустрічний позов ОСОБА_9 задоволені частково, за ОСОБА_10 визнано право власності на 1/8 частину вказаного житлового будинку у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, померлої 29 вересня 2011 року. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено .

Як свідчить вказане рішення суду апеляційної інстанції, як на підставу скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним зазначеного вище заповіту, та відмови ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог в цій частині, суд апеляційної інстанції, з посиланням на вимоги частин 1 та 2 ст. 1257 , виходив з відсутності підстав вважати вказаний заповіт нікчемним (недійсним відповідно до закону), оскільки він складений у письмовій формі і посвідчений нотаріусом, зареєстрований в спадковому реєстрі 18 березня 2010 року за № 49049073 з датою його посвідчення 18 березня 2010 року та номером в реєстрі 105 та помилковості висновків суду першої інстанції про визнання заповіту недійсним з підстав порушення нотаріусом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій. А також відсутності доказів того, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі ( а.с.237-242,244-246).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтею 1257 ЦК України визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, відповідно до частини першої якої підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту.

Згідно частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то він є нікчемним і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

В пункті 17 Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із ч.1 ст.215 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст.215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним не вимагається.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Вказані обставини справи, вимоги норм матеріального та процесуального права свідчать про те, що посилаючись на підстави та докази, які були предметом їх розгляду як судом першої інстанції , так і судом апеляційної інстанції та яким суд апеляційної інстанції дав оцінку в рішенні від 05 листопада 2014 року, яке набрало законної сили, відмовивши ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог в частині визнання зазначеного вище заповіту недійсним, позивач звертаючись до суду з зазначеним позовом та посилаючись на докази та обставини, які були предметом їх розгляду по іншій справі , просить визнати вказаний заповіт не вчиненим та недійсним.

За таких обставин , суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку щодо відсутності підстав повторної оцінки наданих позивачем доказів на підтвердження порушеннь нотаріуса ОСОБА_5 при посвідченні заповіту , як підстави визнання його не вчиненим та недійсним, оскільки є таке, що набрало законної сили рішення суду апеляційної інстанції , яким встановлено, відсутність підстав для визнання зазначеного заповіту нікчемним (недійсним відповідно до закону) , помилковість висновків суду першої інстанції шодо порушення нотаріусом Інструкції про вчинення нотаріальних дій при посвідченні заповіту як підстави визнання його недійсним , оскільки він складений заповідачем у письмовій формі і посвідчений нотаріусом, зареєстрований в спадковому реєстрі 18 березня 2010 року за № 49049073 з датою його посвідчення 18 березня 2010 року та номером в реєстрі 105.

Суд першої інстанції також прийшов до обгрунтованого висновку щодо відсутності підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним та не вчиненим з підстав того, що заповідач мав істотні вади зору та не володів у достатньому обсязі українською мовою, а тому не мав можливості усвідомити зміст правочину, який вчиняв, виходячи з наступного.

Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В порушення вимог вказаної норми ЦПК України, позивач не надала доказів, які б підтверджували вказані обставини.

Більш того, вимоги позивача щодо визнання оспорюваного заповіту не вчиненим та недійсним, є взаємовиключними вимогами, оскільки не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено ( п. 8 роз»ясень Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсними»).

Є також безпідставними вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_6 на 3/8 частин спірного житлового будинку , оскільки таке право власності за ОСОБА_6 зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.05.2014 року( а.с.248) на підставі зазначеного вище рішення Апеляційного суду Харківської області від 05.11.2014 року , яке на теперішній час є чинним, при цьому вимог про припинення ОСОБА_6 права власності на 3/8 частин спірного житлового будинку ( ст. 346 ЦК України) в межах вказаної цивільної справи позивач не заявляла , тоді як скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_6 на зазначене нерухоме майно має бути саме наслідком припинення її права власності на вказане нерухоме майно.

За таких обставин , суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу в задоволенні вказаних позовних вимог.

Доводи, викладені представником позивача в апеляційних скаргах висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни ухваленого у справі рішення.

При цьому, судова колегія вважає безпідставними доводи , викладені представником позивача в апеляційних скаргах щодо обов»язку суду першої інстанції встановити доведений позивачем факт, що має юридичне значення , а саме: порушення нотаріусом вимог законодавства щодо форми та порядку посвідчення оспорюваного заповіту та факту його нікчемності ,оскільки вимог про встановлення судом вказаних фактів позивач в суді першої інстанції не заявляла та предметом розгляду судом першої інстанції були вимоги позивача про визнання зазначеного вище заповіту таким, що є неукладеним та недійсним та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_6 на 3/8 частин вказаного житлового будинку ( ч.1 ст. 11 ЦПК України).

З огляду на наведене, судова колегія приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315, 317, 319, 218 ЦПК України, судова колегія,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 липня 2015 року та додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 вересня 2015 року

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий, суддя: ________ І.Г. Гальянова

Судді : ________ Т.М. Костенко

________ ОСОБА_2