Дата документу 25.02.2015
Провадження № 2/334/475/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

25 лютого 2015 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Турбіної Т.Ф., при секретарі Нестеренко Ю.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, свої вимоги мотивує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 10.10.2000р. він є власником АДРЕСА_1 Відповідачка у справі будучи дружиною позивача була зареєстрована у вищезазначеній квартирі. З жовтня 2013 року ОСОБА_2 виїхала з квартири, 03.12.2013р. шлюб між сторонами був розірваний.

З цього часу відповідач у квартирі не проживає, її місцезнаходження позивачу не відоме, особистих речей відповідачки у квартирі немає, перешкод у користуванні квартирою їй ніхто не чинить. Таким чином, відповідачка втратила право користування квартирою, оскільки понад один рік не проживає за місцем реєстрації без поважних причин. Реєстрація відповідачки у належній позивачу квартирі перешкоджає позивачу у повній мірі здійснювати всі права власника по володінню, користуванню та розпорядженню житлом.

З наведених підстав позивач просить з метою усунення перешкод у користуванні власністю визнати відповідачку такою, що втратила право користування квартирою та зняти з реєстраційного обліку, з посиланням на ст.ст. 405, 406 ЦК України.

Представник позивача підтримав вимоги позову, просить його задовольнити, не заперечує проти постановлення заочного рішення у справі.

Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, про час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до ст.224 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст.ст. 15, 16, 386, 391 ЦК України власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна, як зазначено у статті 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені в ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10.10.2000р., що підтверджується копією договору, реєстраційним посвідченням ОП ЗМБТІ (а.с.7-8).

Згідно довідки ЦОА №13 МКП "Основаніє" від 12.11.2014р. №795, за вказаною адресою з 18.10.2011р. зареєстрована ОСОБА_2, колишня дружина власника ОСОБА_1 (а.с.4).

Реєстрація місця проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1, як колишнього члена сім'ї власника квартири ОСОБА_1, підтверджується також довідкою обласного адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Запорізькій області.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Таким чином, з моменту реєстрації за спірною адресою, а саме, з 18.10.2011р., у ОСОБА_2 виникло право користування чужим майном (сервітут), відповідно до ст.ст. 401, ч.1 405 ЦК України.

Як вказує позивач і не спростовано відповідачем, з жовтня 2013 року ОСОБА_2 забрала всі свої речі і виїхала з квартири, і не проживає у ній до теперішнього часу. Тобто, відповідачка відмовилася від права користування майном позивача у добровільному порядку. Докази, які б свідчили про те, що позивач перешкоджає відповідачці користуватися спірною квартирою, в матеріалах справи відсутні.

В подальшому, 03.12.2013р. шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 (а.с.11). Відсутність ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем проживання як члена сім'ї власника мала місце з жовтня 2013 року по 03.12.2013р.

За положеннями ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Підстави припинення сервітуту визначені також у ст.406 ЦК України. Ними, зокрема являються: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмова від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; сплив строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Частиною 2 ст. 406 ЦК України передбачено припинення сервітуту на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 відмовилася від права користування майном відповідача, та з припиненням обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (розірвання шлюбу), суд дійшов до висновку, що позов власника майна про визнання відповідачки такою, що втратила право користування АДРЕСА_1, є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Виходячи з положень ч.1 ст.3, ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", правові підстави для перебування відповідача на реєстраційному обліку за вказаною адресою відсутні, у зв'язку з чим вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою також підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 208, 209, 212-218, 224-226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування АДРЕСА_1, та зняти з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. Позивач може оскаржити рішення в загальному порядку.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області загальному порядку. шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів після проголошення рішення суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Турбіна Т. Ф.