АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9679/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернулась у жовтні 2014 року.

Зазначала, що в грудні 2008 року відповідачу ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6, внаслідок чого вона в порядку спадкування за заповітом отримала право на все спадкове майно, в тому числі і на квартиру АДРЕСА_1. 28.10.2010 року вказане майно було відчужено ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу відповідачу ОСОБА_5

Зазначала, що при видачі свідоцтва про право на спадщину не враховано, що 24.09.2003 року ОСОБА_6, було складено новий заповіт на користь позивача.

В квітні 2013 року позивач звернулася до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів про визнання cвідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, договору купівлі-продажу квартири неукладеним, визнання права власності на квартиру, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Заочним рішенням від 16.07.2013 року року позов задоволено, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22.12.2008 року після смерті ОСОБА_6, на ім'я відповідача ОСОБА_4

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27.03.2014 року заочне рішення суду першої інстанції змінене, однак у частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.08.2014 року оскаржуване рішення в частині вирішення позову про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом залишено без змін.

Оскільки рішенням суду свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22.12.2008 року на ім'я відповідача ОСОБА_4 визнано недійсним, остання не мала права відчужувати квартиру АДРЕСА_1, а тому просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири від 28.10.2010 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_6 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1.

05.04.1995 року вона склала заповіт, відповідно до якого заповіла зазначену квартиру ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у рівних частках кожному.

24.09.2003 року ОСОБА_6 склала заповіт на ім'я ОСОБА_2 та ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30.03.2005 року заповіт від 24.09.2003 року було визнано недійсним.

На підставі вказаного рішення суду та заповіту від 05.04.1995 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22.12. 2008 року.

28.10.2010 року, згідно договору купівлі-продажу, ОСОБА_4 відчужила квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5

У 2011 році позивач звернулась до суду з заявою про перегляд рішення Подільського районного суду м. Києва від 30.03.2005 року за нововиявленими обставинами внаслідок чого ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 04.08.2011 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 30.03.2005 року було скасоване.

В подальшому, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 05.02.2013 року у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту від 24.09.2003 року було відмовлено.

Згодом, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року ухвала Апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2013 року, рішення Подільського районного суду м. Києва від 05 лютого 2013 року та ухвала Подільського районного суду м. Києва від 04 серпня 2011 року були скасовані.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2005 року відмовлено.

Під час розгляду даної справи встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 грудня 2008 року на ім'я ОСОБА_4, договір купівлі-продажу спірної квартири від 28 жовтня 2010 року між відповідачами неукладеним. Витребувано квартиру АДРЕСА_1 з незаконного володіння відповідачів шляхом їх виселення з квартири.

Вказаним рішенням суду позивач була вселена в спірну квартиру.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2014 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року скасовано в частині визнання неукладеним договору купівлі-продажу спірної квартири, витребування квартири з незаконного володіння відповідача шляхом її виселення з квартири, у задоволенні позову в цій частині відмовлено.

Врешті рішення суду було залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 серпня 2014 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2014 року в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 28.12.2008 року ОСОБА_4, залишене без змін.

В іншій частині рішення Апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2014 року скасовано, справу в цій частині направлено на новий апеляційний розгляд.

В ході нового розгляду справи рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору купівлі-продажу спірної квартири, визнання за нею права власності на дану квартиру, витребування квартири з незаконного володіння шляхом виселення з квартири та вселення позивачки в квартиру відмовлено.

Звертаючись до суду за даним позовом ОСОБА_2 зазначала що, оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22.12.2008 року на ім'я відповідача ОСОБА_4 визнано недійсним, то і укладений договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири від 28.10.2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також повинен бути визнаний судом недійсним.

Крім того, про право на оскарження вказаного договору купівлі-продажу було зазначено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 серпня 2014 року, а тому просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновків, що укладенням оспорюваного договору купівлі-продажу між відповідачами права позивача порушені не були, а тому не підлягають захисту.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засада; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України, є підставою для визнання його недійсності.

За ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Скасовуючи рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2014 року в частині визнання неукладеним договору купівлі-продажу спірної квартири, визнання права власності на дану квартиру, витребування квартири з незаконного володіння, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що зміст належного позивачу права спадкоємця передбачає можливість оскарження продажу цього нерухомого майна, здійсненого без її згоди іншими особами (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Витребувати квартиру із володіння інших осіб позивач може у випадку скасування правової підстави такого володіння, якою є оспорюваний договір.

Розглядаючи 06 серпня 2014 року вказаний спір Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив з того, що, оскільки рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2005 року, яким було визнано недійсним заповіт від 24.09.2003 року, скасовано за нововиявленими обставинами та ухвалено нове рішення про відмову у позові, вказаний заповіт на ім'я ОСОБА_2 є чинним.

Натомість при розгляду даного спору встановлено, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року ухвала Апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2013 року, рішення Подільського районного суду м. Києва від 05 лютого 2013 року та ухвала Подільського районного суду м. Києва від 04 серпня 2011 року скасовані.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2005 року було відмовлено.

Враховуючи викладене рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2005 року про визнання заповіту на користь ОСОБА_2 від 24.09.2003 року недійсним, наразі є чинним та ніким не скасоване.

Оскільки вказаним рішенням заповіт на користь позивача було визнано недійсним, відсутні правові підстави вважати наявність у ОСОБА_2 право спадкоємця, яке б давало можливість оскарження нею договору купівлі-продажу нерухомого майна здійсненого без її згоди іншими особами.

Розглядаючи спір після скасування ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 серпня 2014 року суд апеляційної інстанції в рішенні від 21 травня 2015 року, з урахуванням ухвали апеляційного суду від 05 лютого 2015 року, зазначив про відсутність підстав для визнання свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 22.12.2008 року на користь ОСОБА_4, недійсним і визнання за ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру.

Отже, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.10.2010 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, є законним та обґрунтованим.

Натомість зазначаючи в оскаржуваному рішенні про те, що свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом від 22.12.2008 року на користь ОСОБА_4 є чинним, судом першої інстанції не було враховано тієї обставини, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 серпня 2014 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2014 року в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 28.12.2008 року ОСОБА_4, залишене без змін.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі встановлені ці обставини.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку про необхідність виключення з мотивувальної частини рішення посилання на те, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 грудня 2008 року на ім'я відповідача ОСОБА_4 є чинним.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні ухвали від 05 лютого 2015 року, якою були скасовані ухвала Апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2013 року, рішення Подільського районного суду м. Києва від 05 лютого 2013 року та ухвала Подільського районного суду м. Києва від 04 серпня 2011 року, оскільки дана ухвала не є предметом перегляду у даній справі.

Апелянт не позбавлений права оскаржити зазначену ухвалу у визначеному законом порядку.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції і доводи апеляційної скарги щодо наявності заочного рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 29 січня 2015 року, яким визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, квартиру АДРЕСА_1, оскільки вимога про визнання право власності на квартиру в порядку спадкування є предметом перегляду у справі між тими самими сторонами, яка вже переглядалась Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, внаслідок чого справу, зокрема, за цією вимогою направлено на новий апеляційний розгляд.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Враховуючи зазначене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні, шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на те, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 грудня 2008 року на ім'я відповідача ОСОБА_4 є чинним.

В решті зазначене рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року - змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання на те, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 грудня 2008 року на ім'я відповідача ОСОБА_4 є чинним.

В решті рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: