Справа № 196/1674/14-ц
№ провадження 2/196/82/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року смт. Царичанка Дніпропетровської області

Царичанський районний суду Дніпропетровської області у складі головуючого - судді Бойка Ю.О., при секретарі Бережній О.В., за участю позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Царичанка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошової суми, враховуючи складність справи, у звязку з чим відкладаючи, як виняток, складання повного рішення на строк не більше як п'ять днів з дня закінчення розгляду справи, забезпечивши проголошення вступної і резолютивної частини рішення згідно ст. 209 ч.3 ЦПК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Царичанського районного суду Дніпропетровської області з позовом, предмет якого складають такі вимоги: 1) визнати недійсним договір фінансового лізингу №01/14-00346 від 28.10.2014 року з додатками, укладений між ним і ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанас"; 2) Стягнути з ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" на користь ОСОБА_1 сплачені ним грошові кошти за організацію та оформлення договору фінансового лізингу №№01/14-00346 від 28.10.2014 року з додатками, укладений між ним і ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанас" у розмірі 30000,00 грн., 5000,00 грн. моральної шкоди, 240,00 грн. комісії за прийом платежів згідно тарифу банку, а всього - 35240,00 грн. Клопотався покласти судові витрати на відповідача.

Як на підставу задоволення позовних вимог посилався на ст.ст. 3, 11, 93, 203, 215, 216, 509, 799, 1212 ЦК України, ст.ст. 18, 22 Закон України "Про захист прав споживачів", ст. 2 Закону України "Про фінансовиф лізинг".

Як на докази викладених в заяві доводів посилається на такі документи: паспорт громадянина України на ім'я ОСОБА_1 (а.с.6), довідка про присвоєння ідентифікаційного номера (а.с.7), договір фінансового лізингу № 01/14-00346 від 28 жовтня 2014 року з додатками (а.с. 8-18), лист ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" до ОСОБА_1 від 25.11.14 №1064 (а.с.18), банківська квитанція № N15XY34798 від 28.10.2014 року про переказ готівки в сумі 30000,00 грн. (а.с.19), банківська квитанція № N15XY34798 від 28.10.2014 року про сплату комісії про переказ готівки без відкриття рахунку в розмірі 240,00 грн. (а.с.20).

В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та пояснив таке.

28 жовтня 2014 року між ним і Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір № 01/14-00346 "Фінансового лізингу" з додатками №1, №2 та № 3 з метою придбання транспортного засобу - трактору МТЗ-892 за 180000,00 грн.

В рахунок оплати першого внеску ним було перераховано на рахунок відповідача 30000,00 грн.

Так, 28.10.2014 року біля 9 години він прибув у місто Кременчук Полтавської області, де знаходиться одне з представництв відповідача, для оформлення документів з купівлі трактора МТЗ-982 випуску 2013 року за ціною 180000,00 грн., як до цього повідомляв йому відповідач. 30000,00 гривень необхідно будо сплатити на розрахунковий рахунок відповідача як аванс, за умови виконання якого 31.10.2014 року трактор буде відвантажено та доставлено за місцем проживання позивача. Працівники відповідача пояснили про те, якщо протягом року позивач перерахує на розрахунковий рахунок ще 150000,00 грн., то взагалі ніяких відсотків платити не буде. Позивача така пропозиція та умови придбання трактора задовольнили і після цього працівники відповідача надали йому номер розрахункового рахунку, на який той мав перерахувати 30000,00 грн. в якості авансового платежу за трактор, а також номер договору з відповідачем.

Вказав на те, що після того, як позивач оплатив вказану суму грошових коштів на відповідний рахунок як і було домовлено між ними, то він приніс квитанцію до офісу представництва відповідача в місті Кременчук, йому надали для підписання примірники договору, який він, не вивчивши, підписав будучи впевненим, що умови договору, узгоджені з ним в усній формі, є тотожними.

Проте, 31.10.2014 року відповідачем трактор за місцем його проживання доставлено не було, але зателефонував працівник відповідача і повідомив, що не встигають відвантажити трактор та доставити за місцем його проживання, у зв'язку з чим термін доставки переноситься на 05.11.2014 року.

05.11.2014 року працівник відповідача зателефонував позивачеві та повідомив, що трактор марки МТЗ-892 2013 року випуску відсутній і запропонував йому трактор марки МТЗ 2014 року випуску за ціною вже не 180000,00 грн., а 240000,00 грн., але при цьому необхідно було б доплатити авансовий платіж. Оскільки позивач не мав коштів на оплату додаткового авансового платежу, то відмовився від пропозиції і прохав повернути сплачені ним раніше грошові кошти в сумі 30000,00 грн. в якості авансового платежу.

Але, працівники відповідача повідомили, що сплачені кошти можуть бути повернуті після розірвання договору та відкриття відповідного рахунку для перерахування коштів. Позивач написав заяву про розірвання договору, яку надіслав на адресу відповідача. Гроші так і не були повернуті позивачеві, але отримав листа з роз'ясненням, що ним було сплачено комісію за організацію та обслуговування договору і відповідно до ст. 10 п.10.11 Договору вказана комісія у разі розірвання договору не повертається.

Зауважив, що лише після вивчення змісту договору стало зрозумілим, що сплачені кошти йому відповідач не поверне.

Вважає, що договір "Фінансового лізингу" №01/14-00346 від 28.10.2014 року з додатками №1, №2, №3 є недійсним, бо він суперечить вимогам Закону України "Про захист прав споживачів", Закону України "Про фінансовий лізинг", а також вимогам Цивільного кодексу України.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив таке.

Умови договору "Фінансового лізингу" № 01/14-00346 з додатками №1, №2 та № 3 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» є несправедливими в розумінні ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» і всупереч принципу добросовісності створюють істотний дисбаланс договірних прав і обов"язків як споживача. Зокрема, відповідач не несе відповідальності за якість предмета лізингу, за невиконання умов договору, в той час як весь обсяг відповідальності покладено лише на позивача як споживача. Позивачу, як споживачу, встановлені жорсткі обов"язки і водночас відсутні права. Обмежені права на обрання страховика для здійснення страхування предмету лізингу, на одностороннє вирішення питання про дострокову сплату лізингових платежів, покладено здійснення всіх витрат, пов"язаних з укладенням договору.

Доводи про наявність у договорі фінансового лізингу несправедливих умов обгрунтовує наступним. Частинами 1, 2, 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: -встановлення жорстких обов"язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; - надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв"язку з розірванням або невиконанням ним договору; - визнання ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; - надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається. Згідно п.1.4 Договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов"язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов"язаннями відповідає продавець.

Крім того, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Пунктом 1.6 Договору встановлена можливість зміни лізингодавцем вартості предмета лізингу з моменту укладення договору і до повної сплати авансу лізингоодержувачем. В цьому випадку передбачений обов"язок лізингоодержувача єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплаченої суми авансових платежів. Водночас, споживачу не надано право, в такому випадку, в односторонньому порядку розірвати договір.

Пунктом 2.5 Договору передбачено, що з моменту одержання письмового повідомлення від лізингодавця про розірвання цього договору у зв"язку з невиконанням лізингоодержувачем його умов, експлуатація предмета лізингу не допускається. Вказані положення є несправедливими, оскільки надають право відповідачу односторонньо вирішувати питання про розірвання договору і наявність порушень споживачем його умов, обмежують право споживача на користування предметом лізингу, ставлячи його в залежність від позиції лізингодавця.

Пунктами 3.4.1, 8.16 Договору передбачено, що споживач має право достроково здійснити сплату всіх лізингових платежів лише після спливу 12 календарних місяців з моменту підписання Акту прийому-передачі предмета лізингу. У п. 8.16 Договору за дострокове виконання споживачем своїх договірних зобов"язань по сплаті лізингових платежів передбачений штраф в розмірі 10% від суми дострокового погашення. Такі жорсткі умови є несправедливими і порушують права споживача на повне, ефективне і дострокове виконання умов договору.

Згідно п. 5.4 Договору, лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов"язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням та ін. предмета лізингу. Та на підставі п. 7.3 Договору страхування предмета лізингу здійснюється за рахунок споживача, але на користь лізингодавця.

Пунктом 8.17 Договору встановлено, що у разі зміни розміру лізингових платежів, сторони укладають відповідну додаткову угоду до основного договору та підписують акт коригування вартості предмета лізингу. При цьому, передбачено, що у разі відмови споживача від підписання такої додаткової угоди, лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем лізингові платежі поверенню не підлягають. Таким чином, позивачу як споживачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів.

Розділом 10 Договору " Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу" встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, пунктами 10.1-10.14 Договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодуання збитків, поверення предмета лізингу. Споживач позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Згідно п. 10.11 Договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 30% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Отже, положення розділу 10 Договору є несправедливим, оскільки встановлює жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усуває відповідальність, не надає право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачає покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору і надає відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів", якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначенні не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають за договором фінансового лізингу регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливосте встановлюються цим Законом.

Частинами 1 та 2 ст. 215 ПК України регламентовано підставу недійсності правочину, - недодержання в момент вчинення правочину (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3 та ч. 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається.

Відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

У відповідності до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються такі послуги: 1) випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та (або) їх обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків; 2) довірче управління фінансовими активами; 3) діяльність з обміну валют; 4) залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; 5) фінансовий лізинг; 6) надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; 7) надання гарантій та поручительств; 8) переказ грошей; 9) послуги у сфері страхування та накопичувального пенсійного забезпечення; 10) торгівлі цінними паперами; 11) факторинг; 12) інші операції, які відповідають критеріям, визначеним у п. 5 ч. 1 ст. 1 цього Закону.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону визначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Наведене свідчить про те, що перелік фінансових послуг, передбачений Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не є вичерпним, визнання послуг як фінансових можливе при відповідності операцій критеріям, встановленим п. 5 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону.

Діяльність відповідача пов'язана із залученням фінансових активів від фізичних осіб та фактично є фінансовим лізингом. Водночас відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Але ж ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не є фінансовою установою та не отримувала ліцензії на надання фінансових послуг.

У відповідності до ч. 1 ст. 277 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідач в судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Від представника відповідача за довіреністю ОСОБА_3 на адресу суду надійшло письмове клопотання про розгляд даної справи без участі представника відповідача на підставі наданих сторонами доказів. Одночасно надіслали на адресу суду письмові заперечення проти заявлених позовних вимог.

В якості доказів, викладених в запереченнях, посилалися на наступні документи: довідка Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про взяття на облік юридичної особи - ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" (а.с.41); ухвала Вищого спеціалізованого суду України від 12.03.2014 року (а.с.42-45); ухвала Вищого спеціалізованого суду України від 28.05.2014 року (а.с.46-48).

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, прохають у задоволенні позову відмовити повністю за безпідставністю, необгрунтованістю та не підкріпленням жодним належним та допустимим доказом, таким, що грунтується виключно на припущеннях позивача, без належного ознайомлення з нормами Закону, що безпосередньо регулюють діяльність відповідача.

У своїх письмових запереченнях вказують, що обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, він свідомо перекручує або несвідомо помиляється у їх тлумаченні через те, що недостатньо уважно читає умови цивільно-правового договору, на підставі якого виникли цивільно-правові відносини між ним та відповідачем, а також посилається на норми закону, які взагалі не стосуються виниклих між сторонами правовідносин.

Погоджуються, що дійсно, 28.10.2014 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 01/14-00346 з відповідними додатками до нього, а саме: графік сплати першого лізингового платежу, графік сплати другого лізингового платежу та специфікації обраного предмета лізингу (транспортного засобу), які є його невід'ємною частиною. Відповідно до умов договору відповідач придбає у свою власність предмет лізингу (транспортний засіб) і надасть його позивачу за плату у тимчасове володіння та користування за умови виконання позивачем по справі своїх зобов'язань за договором. Найменування предмета лізингу і його технічні характеристики вказані в договорі, додатках та специфікації.

Відповідач здійснює свою господарську діяльність відповідно до норм чинного законодавства України. Зокрема, відповідно до Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року № 21 затверджено положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами.

Відповідно до п. 2.1. ст. 2 Положення юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів; кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу; довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг.

Отже, відповідно до вищевказаного, юридичні особи, які займаються господарською діяльністю по наданню послуг фінансового лізингу, мають відповідати всім встановленим критеріям, зокрема: мають отримати відповідну Довідку з Нацкомфінпослуг на здійснення такого виду діяльності. Відповідач, виконавши всі передбачені законодавством вимоги, 11.09.2012 року отримав відповідну Довідку, що також зазначено в договорі.

Щодо введення позивача в оману зазначили таке.

В позовній заяві позивач вказує, що під час попередніх переговорів представником відповідача його було введено в оману щодо сплати суми, яка становить 10% від вартості предмета лізингу і що саме після проведення такої оплати йому буде доставлено за місцем проживання обраний транспортний засіб. Проте, такі твердження позивача не відповідають дійсності. Оскільки відповідно до умов договору, а саме п. 1.7 відповідач по справі зобов'язаний передати в користування позивача предмет лізингу, у разі сплати останнім авансового платежу, який становить 50% від вартості предмета лізингу, Комісії за організацію та оформлення договору - 10% від вартості предмета лізингу та комісії за передачу предмета лізингу - 3% від вартості предмета лізингу. Відповідно до п. 8.2.1. перший лізинговий платіж складається із: Комісії за організацію, авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Отже, необхідність сплати комісії за організацію чітко передбачена договором. І, на їхню думку, позивач по справі усвідомлюючи умови договору та бажаючи настання правових наслідків, здійснив оплату комісії за організацію (у визначеному договором розмірі).

Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення Договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого Договору, а, отже, було досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Свою думку щодо викладених питань висловив Верховний Суд України в Постанові ПВСУ від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними": правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (пункт 20).

Наголошують на тому, що п. 14.6. договору передбачено, що після підписання даного договору всі попередні домовленості вважаються такими, що втратили чинність. Враховуючи відсутність протоколу розбіжностей та/або інших документів, які свідчили б про наявність розбіжностей між сторонами, вважають, що оскаржуваний правочин, в силу приписів п. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України є укладеним так як сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. А, отже, посилання позивача на існування будь-яких обставин, які передували укладанню (підписанню) договору взагалі не повинні братися до уваги.

На думку відповідача, свідчення позивача щодо введення в оману є лише способом ухилитись від взятих на себе зобов'язань та характеризує позивача, як недобросовісного клієнта, який має на меті відмовитись від правочину в будь-який спосіб.

Враховуючи вищевикладене, вважають твердження позивача про те, що його було введено в оману безпідставним та необгрунтованим, а отже таке, що не може братись до уваги судом.

Щодо несправедливих умов договору пояснили таке.

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. З, ч. З ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє,умови договору завдають шкоди споживачеві.

Позивач не вказав, на підставі яких ознак, зазначених у ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" кваліфікували умови договору несправедливими, і чи тягне несправедливість цих умов недійсність договору в цілому.

Крім того, відповідно до договору, у випадку належного виконання лізингоодержувачем своїх зобов'язань (сплата щомісячних платежів, належне утримання предмета лізингу, його страхування та проходження вчасного техогляду та ін.) до нього взагалі не може бути застосовано будь-яких штрафних санкцій.

В позовній заяві позивач вказує, що договір не містить конкретних визначень, а саме: не вказано в кого саме лізингодавець придбає предмет лізингу, не визначено порядок та місце отримання предмета лізингу. Проте, такі твердження Позивача не відповідають дійсності. Оскільки відповідно до п.2. ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Лізингодавець вправі обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару. У визначеннях Договору фінансового лізингу зазначено, що Продавець - означає юридичну чи фізичну особу-суб 'єкта підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в Акті приймання-передачі Предмета Лізингу, який є Предметом даного Договору. Крім того, Продавець не може бути зазначеним в договорі фінансового лізингу з різних підстав, зокрема дана умова не є істотною для договорів фінансового лізингу, а також, Лізингодавець на момент укладення договору не може передбачити, в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від Лізингоодержувача залежить коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар та інше. Логічно припустити, що ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» укладає договори поставки та купівлі-продажу з тими продавцями, у яких наявний конкретний товар та якомога ближче до місця проживання Лізингоодержувача.

Отже, договором передбачено не лише істотні умови, які передбачені ЗУ «Про фінансовий лізинг», а й умови, які є «істотними» на думку позивача.

Щодо обов'язкового, на думку позивача, нотаріального посвідчення договору.

В позовній заяві позивач вказує, що даний правочин підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, а, отже, має бути визнаний недійсним з підстав недотримання такого посвідчення сторонами. Проте, позивач робить такий висновок також без належного ознайомлення з нормами цивільного законодавства України.

Відповідно до ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 «Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)» та законом.

Глава 58 Цивільного кодексу України складається з шести окремих параграфів, п'ять з яких регулюють подібні, але різні правовідносини (види оренди).

Якщо системно витлумачити положення глави 58 ЦК України до правовідносин фінансового лізингу застосовуються - параграф 6 (Лізинг) та параграф 1 (Загальні положення про найм (оренду). Як в параграфі № 6 так і в параграфі № 1 відсутні будь-які вимоги, щодо нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу. Вимога щодо нотаріального посвідчення (на яку посилається позивач) передбачена лише ст. 799 ЦК України, але вказана стаття знаходиться в параграфі 5, який не має жодного відношення до загальних умов про найм (оренду) (параграф № 1) та правовідносин у сфері фінансового лізингу та є не спеціальною нормою, як на те вказує позивач, а загальною, яка прямо не регулює лізинг, а являється допоміжною нормою.

Також, відповідно до спеціального закону - Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

З наведеного вбачається, що договір фінансового лізингу повинен відповідати вимогам статей параграфу 6 «Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)», параграфу 1 «Загальні положення про найм (оренду)» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України та ЗУ «Про фінансовий лізинг», які не містять вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів фінансового лізингу.

Отже, не існує норми, яка б встановлювала обов'язковість нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу незалежно від того, якого виду майно передається у лізинг та кому саме.

Одночасно посилання позивача на «Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Мінюсту України №296/5 від 22.02.2012 року є помилковим, оскільки даний нормативно-правовий акт взагалі не регулює відносини в сфері лізингу (оренди), а регулює діяльність нотаріусів при вчиненні ними нотаріальних дій. І у сторін договору лізингу може виникнути бажання нотаріально посвідчити такий договір, вони можуть звернутися до нотаріуса, який відповідно до зазначеної інструкції виконає необхідні дії з посвідчення даного виду договорів.

Крім того, якщо глибше розібрати поняття нотаріального посвідчення договорів найму та лізингу, можна дійти висновку, що як відомо, права власності на майно у лізингодавця в більшості випадків не має на момент укладення договору лізингу, оскільки спочатку укладається договір лізингу, і лише потім, відповідно до специфікації лізингоодержувача, лізингодавець придбаває річ у продавця для подальшої її передачі лізингоодержувачу. Для того, щоб нотаріус посвідчив договір найму (оренди), йому (нотаріусу) потрібно впевнитися, що орендодавець є повноважним на вчинення такого договору, тобто, що у нього є право власності на предмет оренди (лізингу). Виходячи з цього, у лізингодавця повинне бути право власності на предмет лізингу на момент укладання договору лізингу.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, дані висновки, на їх погляд, свідчать про недостатнє дослідження позивачем умов спірного правочину та норм чинного законодавства України, що призвело до їх помилкового трактування.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір, укладений сторонами з дотриманням вимог, необхідних для чинності правочину, у тому числі відповідно до чинних нормативно-правових актів, має обов'язкову силу насамперед для самих сторін. Обов'язкову силу для сторін має й такий договір, який законом не передбачений, але й не суперечить йому. Договір, який є чинним (дійсним), має обов'язкову силу не лише для сторін. Ним повинні керуватися й органи, які вирішують спори між сторонами цього договору, захищаючи їхні права та інтереси.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Крім того, звертають увагу, що на сьогоднішній день склалась відповідна судова практика по розгляду аналогічних цивільних справ саме з таких позовних вимог, з яких звернувся позивач, про що вони надають суду копії судових рішень судів вищих інстанцій.

Таким чином, вважають позов необгрунтованим та недоведеним, таким який повністю спростований, а тому у задоволенні позову має бути відмовлено за безпідставністю.

Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які були очевидцями укладення оспорюваного договору фінансового лізингу, в судовому засіданні пояснили, що вони всі разом їздили з метою купити трактори. Дійсно спочатку на попередніх переговорах з представником компанії ціна трактора була оговорена 180000 грн.; 30000 грн. були сплачені ОСОБА_1 в банку, йшла мова як про предоплату по договору (авансовий платіж). Представник компанії обіцяв, що вони привезуть трактор, потім виявилося, що тракторів за 180000 грн. не має, а є по 240000 грн. Умови договору ОСОБА_1 роз'яснені не були, договір читали вдома.

Перевіривши справу, вивчивши надані сторонами документи, заслухавши пояснення сторін, зясувавши правову позицію відповідача, перевіривши доводи сторін, даючи оцінку доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу № 01/14-00346 з додатками, укладеного 28 жовтня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" та ОСОБА_1 та в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" на користь ОСОБА_1 сплачену ним грошову суму за організацію та оформлення договору фінансового лізингу № 01/14-00346 з додатками від 28 жовтня 2014 року в розмірі 30000,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовити у зв`язку з недоведеністю заявленого. При цьому суд виходить з такого.

В судовому засіданні встановлено, що 28 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" було укладено договір фінансового лізингу №01/14-00346 з додатками №1, №2 та №3, предметом якого є трактор МТЗ-892 (а.с.8-17).

Того ж дня, позивач сплатив Товариству з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" 30000 грн., що за попередньою домовленістю повинно було бути як авансовий платіж, та відповідно до вказаного договору фінансового лізингу є комісією за організацію та оформлення договору.

Пунктами 1.7, 1.8 вказаного договору фінансового лізингу передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу, комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку №1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

Частинами 1, 2 , 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про:

- встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

- надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору;

- визнання ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;

- надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається.

Згідно п.1.4 Договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов"язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Проте, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Пунктом 1.6 Договору встановлена можливість зміни лізингодавцем вартості предмета лізингу з моменту укладення договору і до повної сплати авансу лізингоодержувачем. В цьому випадку передбачений обов'язок лізингоодержувача єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплаченої суми авансових платежів.

Водночас, споживачу не надано право, в такому випадку, в односторонньому порядку розірвати договір.

Пунктом 2.5 Договору передбачено, що з моменту одержання письмового повідомлення від лізингодавця про розірвання цього договору у зв'язку з невиконанням лізингоодержувачем його умов, експлуатація предмета лізингу не допускається.

Отже, суд дійшов висновку, що вказані положення оспорюваного договору фінансового лізингу є несправедливими, оскільки надають право відповідачу односторонньо вирішувати питання про розірвання договору і наявність порушень споживачем його умов, обмежують право споживача на користування предметом лізингу, ставлячи його в залежність від позиції лізингодавця.

Пунктами 3.4.1, 8.16 Договору передбачено, що споживач має право достроково здійснити сплату всіх лізингових платежів лише після спливу 12 календарних місяців з моменту підписання Акту прийому-передачі предмета лізингу. У п. 8.16 Договору за дострокове виконання споживачем своїх договірних зобов'язань по сплаті лізингових платежів передбачений штраф в розмірі 10% від суми дострокового погашення.

Проте, такі жорсткі умови є несправедливими і порушують права споживача на повне, ефективне і дострокове виконання умов договору.

Згідно з п.5.4 Договору лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням та інше щодо предмета лізингу.

Проте, на підставі п. 7.3 Договору, страхування предмета лізингу, здійснюється за рахунок споживача, але на користь лізингодавця.

Пунктом 8.17 Договору встановлено, що у разі зміни розміру лізингових платежів, сторони укладають відповідну додаткову угоду до основного договору та підписують акт коригування вартості предмета лізингу. При цьому, передбачено, що у разі відмови споживача від підписання такої додаткової угоди, лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем лізингові платежі поверненню не підлягають.

Таким чином, позивачеві, як споживачу, фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів.

Розділом 10 Договору встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем.

Так, пунктами 10.1-10.14 Договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу, а споживач позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.

Згідно з п.10.11 Договору у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 30% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Отже, положення розділу 10 Договору є несправедливим, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору і надають відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем.

Відповідно до ст. 18 ч. ч. 5, 6 Закону України "Про захист прав споживачів", якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначенні не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно зі ст.2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають за договором фінансового лізингу регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей встановлюються цим Законом.

Частинами 1 та 2 ст. 215 ЦК України регламентовано підставу недійсності правочину - недодержання в момент вчинення правочину (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3 та ч. 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається.

Зі змісту п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно зі ст.4 ч.1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансовими вважаються такі послуги: 1) випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та (або) їх обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків; 2) довірче управління фінансовими активами; 3) діяльність з обміну валют; 4) залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; 5) фінансовий лізинг; 6) надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; 7) надання гарантій та поручительств; 8) переказ грошей; 9) послуги у сфері страхування та накопичувального пенсійного забезпечення; 10) торгівлі цінними паперами; 11) факторинг; 12) інші операції, які відповідають критеріям, визначеним у п. 5 ч. 1 ст. 1 цього Закону.

Пунктом 5 частини 1 статті 1 вказаного Закону визначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Таким чином, наведене свідчить про те, що перелік фінансових послуг, передбачений Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не є вичерпним, визнання послуг як фінансових можливе при відповідності операцій критеріям, встановленим п. 5 ч.1 ст.1 зазначеного Закону.

Отже, діяльність відповідача пов'язана із залученням фінансових активів від фізичних осіб та фактично є фінансовим лізингом.

Водночас, відповідно до ст.34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» не є фінансовою установою та не отримувала ліцензії на надання фінансових послуг.

У відповідності до ч. 1 ст. 277 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, суд дійшов висновку, що маються всі правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу № 01/14-00346 з додатками, укладеного 28 жовтня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" та ОСОБА_1 та в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" на користь ОСОБА_1 сплачену ним грошову суму за організацію та оформлення договору фінансового лізингу № 01/14-00346 з додатками від 28 жовтня 2014 року в розмірі 30000,00 грн.

Відмовляючи позивачеві в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 5000 грн., суд виходив з того, що за правилами ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" право на відшколування моральної шкоди виникає тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством. Наявність обставин, зазначених у ст. 23 ЦК України, позивачем також не доведено.

Відмовлячючи позивачеві в задоволенні вимоги про стягнення 240 грн. комісії за прийом платежів згідно тарифу банку, суд виходив з того, що позивач не довів одержання їх відповідачем на виконання оскаржуваного правочину, так само як не довів, що такий платіж може бути віднесений до збитків, які підлягають відшкодуванню.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 300,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 216, 227 ЦК України, ст. ст. 2, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 1, 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 01/14-00346 з додатками, укладений 28 жовтня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" та ОСОБА_1.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" () на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, нкпп - НОМЕР_1, сплачену ним грошову суму за організацію та оформлення договору фінансового лізингу № 01/14-00346 з додатками від 28 жовтня 2014 року в розмірі 30000,00 (тридцять тисяч) грн.

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити у зв`язку з недоведеністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" () в дохід держави судовий збір в розмірі 300,00 (триста) грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Царичанський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційна скарга не була подана. В разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

З повним текстом рішення можливо ознайомитися 02 березня 2015 року.

Суддя Царичанського районного суду Ю.О. БОЙКО