Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.12.2015 Справа №607/11989/13-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючого - судді Стельмащука П.Я.,

*секретаря ОСОБА_1,

*за участю позивача ОСОБА_2;

*представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

*представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 Тернопільської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним, визнання права на спадщину за законом,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом, в подальшому уточненим, до ОСОБА_7 Тернопільської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5, посвідченого 15.07.2004р. державним нотаріусом ОСОБА_7 Тернопільської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, а також визнання за позивачем права на спадщину за законом.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що після смерті 12.10.2011р. її рідного брата ОСОБА_8, вона звернулась до нотаріальної контори про оформлення спадщини, але їй відмовили, у звязку із тим, що існує спадкоємець за заповітом ОСОБА_5 Вважає заповіт оформленим із порушенням чинного законодавства, зокрема Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Підпис заповідача у заповіті не відповідає підпису її покійного брата. Позивачу нічого не було відомо про існування заповіту, заповідач запевняв позивача, що ніколи не образить її, як єдину сестру, яка ним опікується.

В судовому засіданні позивач та її представники підтримали позовні вимоги з підстав наведених у позові з урахуванням письмових пояснень від 15.06.2015р. (з підстав позову вилучено посилання на те, що заповідач не усвідомлював значення своїх дій при складенні заповіту) та наданих суду усних поясненнях. Вказали, що по даній справі необхідно було провести ще одну судову експертизу, так як проведена експертиза проведена не обєктивно. Просили задовольнити позов.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні позов заперечила, надали суду усні та письмові пояснення, суть яких зводиться до наступного. На момент підписання заповіту заповідач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, правочин вчинений у письмовій формі та нотаріально посвідчений, волевиявлення заповідача було вільним. Доводи позивача про те, що заповідач не підписував заповіту, спростовуються висновками судових експертиз. Окрім того, вказує на те, що позивач вже зверталась до суду із аналогічними вимогами та залишила позов без розгляду. Просить відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_7 Тернопільської державної нотаріальної конториОСОБА_10 в судове засідання не зявилась. У попередніх засіданнях заперечила щодо задоволення позову з підстав його необґрунтованості, заповіт складений та посвідчений згідно вимог законодавства. Листом від 02.09.2015р. завідувач ОСОБА_7 ТДНК просила розглянути справу без участі представника ОСОБА_7 ТДНК за наявними у справі документами.

Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне.

15 липня 2004 року державним нотаріусом ОСОБА_7 Тернопільської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 посвідчено заповіт громадянина ОСОБА_8, 30.04.1956р.н., уродженця ІНФОРМАЦІЯ_1, ідент. номер НОМЕР_1, яким він на випадок своєї смерті заповів належну йому квартиру АДРЕСА_1 та заощадження, де б вони не знаходились, ОСОБА_5.

Оригінал заповіту оглянутий в судовому засіданні, копію долучено до матеріалів справи. Також в судовому засіданні було оглянуто реєстр нотаріальних дій державного нотаріуса ОСОБА_7 ТДНК ОСОБА_9, у даному реєстрі міститься запис про вчинення 15.07.2004р. нотаріальної дії з посвідчення заповіту ОСОБА_8. Після огляду реєстр повернуто представнику ОСОБА_7 ТДНК.

У заповіті вказано про те, що заповідачу розяснено зміст статей 1241, 1254 Цивільного кодексу України. Заповіт складено у двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні у нотаріальній конторі, а другий видається заповідачу. Заповідач текст заповіту прочитав вголос і власноручно підписав.

Заповіт посвідчено о 09 год. 40 хв. 15.07.2004р. Заповіт підписаний заповідачем у присутності нотаріуса, особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено, зареєстровано в реєстрі за №3-2888, сплачено державного мита 0,85 грн. Засвідчувальний напис підписано державним нотаріусом ОСОБА_7 Тернопільської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 та скріплено печаткою цієї ж нотаріальної контори.

27 травня 2011 року ОСОБА_8 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-ИД №122176 видане 28.05.2011р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції.

Як вбачається із матеріалів спадкової справи, відкритої після померлого ОСОБА_8, засвідчені копії якої надійшли від ОСОБА_7 ТДНК на адресу суду, справа відкрита за заявою ОСОБА_2 від 07.06.2011р. про прийняття спадщини за законом після померлого 27.05.2011р. її брата ОСОБА_8.

07.06.2011р. спадкова справа зареєстрована в спадковому реєстрі, про що видано відповідний витяг із цього реєстру за №27150399, спадкова справа №51253825.

08.06.2011р. до ОСОБА_7 ТДНК надійшла заява від ОСОБА_5 про прийняття спадщини після померлого 27.05.2011р. ОСОБА_8 за заповітом від 15.07.2004р.

Згідно витягу зі Спадкового реєстру від 08.06.2011р. за №27166735, виданого ОСОБА_7 Тернопільською державною нотаріальною конторою, у Спадковому реєстрі міститься архівний запис про реєстрацію заповіту; номер у Спадковому реєстрі 8640158; заповідач ОСОБА_8; дата та місце народження 30.04.1956, м. Тернопіль; бланки 3-ВВК 187411; номер в реєстрі 3-2888; дата посвідчення 15.07.2014р.; місце посвідчення ОСОБА_7 ТДНК; місце зберігання ОСОБА_7 ТДНК.

Згідно висновку судового експерта Тернопільського відділення КНДІСЕ ОСОБА_11 від 10.08.2012р. за №520, наданого на виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.01.2012р. по справі №2-8200/2011 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та ін. про визнання заповіту недійсним, підписи від імені ОСОБА_8 у двох примірниках заповіту, укладеного 15.07.2004р., а також в журналі реєстрації нотаріальних дій ОСОБА_7 Тернопільської державної нотаріальної контори при посвідченні заповіту, у графі «Розписка про одержання оформленого документу» виконано ОСОБА_8. Ознак впливу на виконавця підписів збиваючих факторів природного чи штучного походження не виявлено. Для порівняльного дослідження експерту були надані обєкти дослідження (обидва примірники заповіту та реєстр нотаріальних дій державного нотаріуса ОСОБА_9А.), а також вільні зразки підписів та почерку ОСОБА_8 у наступних документах: заява до органу приватизації житла від 10.08.1998р., паспорт громадянина України, виданий 27.06.1996р., заява про видачу паспорта громадянина України (форма №1) від 28.06.1996р.

Відповідно до висновку судових експертів КНДІСЕ ОСОБА_12 та ОСОБА_13 від 26.11.2014р. за №7815/816/14-32, наданого на виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.11.2013р. по даній цивільній справі №607/11989/13-ц, підписи від імені ОСОБА_8 у обох примірниках заповіту від імені ОСОБА_8 на ОСОБА_5, у графах «Підпис», виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів. Підписи від імені ОСОБА_8 у обох примірниках заповіту від імені ОСОБА_8 на ОСОБА_5, у графах «Підпис», ймовірно виконані ОСОБА_8. Рукописні записи, які читаються як «Ступак», від імені ОСОБА_8 у обох примірниках заповіту від імені ОСОБА_8 на ОСОБА_5, у графах «Підпис», ймовірно виконані ОСОБА_8. Питання «Чи виконано підпис особисто ОСОБА_8 чи іншою особою в журналі реєстрації нотаріальних дій ОСОБА_7 ТДНК?» не вирішувалось, тому що на дослідження не надано журналу реєстрації нотаріальних дій. Для порівняльного дослідження експертам були надані обєкти дослідження (обидва примірники заповіту), а також вільні зразки підписів та почерку ОСОБА_8 у наступних документах: електрофотокопія паспорту ОСОБА_8; електрофотокопія заяви №1361 у спадковій справі №939; заява про видачу паспорта (форма №1); рукописні записи на форзаці «Молитвослова»; рукописні записи на 3-ій сторінці «Біблії»; рукописні записи на обкладинці брошури «Преподобний Іов ігумен Почаївський»; рукописні записи на обкладинці брошури «Ази Православия»; рукописні записи на 1-ій сторінці брошури «7.ХІ.2007р. Почаїв».

Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про не обґрунтованість позовних вимог, не підтвердження їх матеріалами справи та необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних мотивів.

Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

У статті 1233 ЦК України вказано, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин першої - третьої, п'ятої та шостої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України.

Згідно із статтею 1247 ЦК України загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, службовими особами, визначеними в статтях 1251-1252 цього Кодексу. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 статті 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Вимоги до форми заповіту, передбачені нормами статті 1247 ЦК України, є загальними і вони стосуються як випадків посвідчення заповіту нотаріусом, так і іншими особами, яким законом надані такі повноваження. Специфіка ж посвідчення заповітів установлюється в нотаріальній процедурі, тобто, зокрема, Законом України «Про нотаріат».

Суд бере до уваги висновки судових експертиз, а саме висновку ТВ КНДІСЕ від 10.08.2012р. за №520, згідно якого підпис від імені заповідача у двох заповітах та в журналі реєстрації нотаріальних дій вчинений ним особисто, та висновку КНДІСЕ від 26.11.2014р. за №7815/816/14-32, згідно якого підпис від імені заповідача у двох заповітах вчинений ймовірно заповідачем, та в сукупності з іншими доказами, а саме оригіналами заповітів, посвідчених нотаріально, витягу із спадкового реєстру про реєстрацію заповіту, приходить до висновку про те, що спірний заповіт був підписаний заповідачем особисто.

Спірний заповіт складений в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом.

А тому, даний заповіт не є нікчемним.

Посилання позивача на те, що при посвідченні заповіту порушені положення Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004р. (надалі Інструкція), яка була чинна на момент посвідчення заповіту, а саме пунктів 157, 161 також не підтвердилось у судовому засіданні.

Відповідно до п. 157 Інструкції, заповіт має бути складений у письмовій формі, підписаний особисто заповідачем, із зазначенням місця і часу складення заповіту. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції. Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача.

По суті даний пункт Інструкції є цитатою статей 1247, 1248 ЦК України, жодних порушень даного пункту Інструкції судом не встановлено.

Згідно п. 161 Інструкції, заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Оглянувши заповіт судом не встановлено жодних незрозумілостей чи суперечок у його змісті. Даний заповіт, тобто воля заповідача є чіткою та зрозумілою.

Також судом не встановлено суперечності спірного заповіту положенням викладеним у частинах першій - третій, п'ятій та шостій статті 203 ЦК України, що в силу ч. 1 статті 215 ЦК України могло б мати наслідком визнання заповіту недійсним.

Зміст заповіту не суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Заповідач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення заповідача було вільним і відповіло його внутрішній волі. Заповіт був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Заповіт не суперечив правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

А відтак, у задоволенні позовної вимоги про визнання заповіту недійсним слід відмовити.

Окрім того, відхиляється посилання позивача на те, що їй не було нічого відомо про існування заповіту, так як дана обставина немає правового значення. Заповіт є особистим таємним розпорядженням фізичної особи на випадок своєї смерті (статті 1233, 1255 ЦК), про яку не обовязково повинна була знати позивач.

Так як відмовлено у задоволенні первинної позовної вимоги про визнання заповіту недійсним, також слід відмовити у вимозі про визнання права на спадщину за законом, так як дана вимога є похідною.

Згідно статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 статті 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 статті 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задоволення позову, яке буде мати наслідком позбавлення права відповідача на спадкування за заповітом нерухомого майна, яке належало заповідачу (незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини ч. 5 статті 1268 ЦК України), без доведення позивачем усіх передбачених для цього законом обставин, було б порушенням статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так як рішення ухвалено не на користь позивача, відповідно до статті 88 ЦПК України, судові витрати із відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60-64, 88, 209, 212-215, 223, 294 Цивільно-процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_7 Тернопільської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним, визнання права на спадщину за законом- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий П.Я.Стельмащук