АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3113/15 Справа № 182/3605/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шестакова З. С. Доповідач - Лаченкова О.В.
Категорія
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2015 року м. Дніпропетровськ
23 березня 2015 року колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Лаченкової О.В.

суддів Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі Назаренко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України про скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

14 травня 2014року до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України про скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконними та скасовано накази військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України про переміщення ОСОБА_1 за №63 від 01 квітня 2014, №64 від 02 квітня 2014року, № 65 від 03 квітня 2014року, №66 від 04 квітня 2014року, № 67 від 05 квітня 2014року, № 68 від 06 квітня 2014року, №88 від 01 травня 2014року, №89 від 02 травня 2014року, №90 від 03 травня 2014року, №91 від 04 травня 2014року, №92 від 05 травня 2014року, №93 від 06 травня 2014року, №94 від 07 травня 2014року, №95 від 08 травня 2014року, №96 від 09 травня 2014року, № 97 від 10 травня 2014року, №98 від 11 травня 2014року, №99 від 12 травня 2014року, №100 від 13 травня 2014року, №101 від 14 травня 2014року, №102 від 15 травня 2014року, №103 від 16 травня 2014року, №104 від 17 травня 2014року, №110 від 26 травня 2014року, №111 від 27 травня 2014року, № 112 від 28 травня 2014року, №113 від 29 травня 25014року, № 114 від 30 травня 2014року, №115 від 31 травня 2014року, №116 від 01 червня 2014року, №117 від 02 червня 2014року, №118 від 03 червня 2014року, № 119 від 04 червня 2014року, №120 від 05 червня 2014року, № 121 від 06 червня 2014року, № 122 від 07 червня 2014року, № 123 від 08 червня 2014року, №124 від 09 червня 2014року.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1000 (одна тисяча) грн..

В іншому в позові відмовлено.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України на користь держави судовий збір в розмірі 246,60 (двісті сорок три) грн. 60коп.

В апеляційній скарзі військова частина НОМЕР_1 Міністерства Оборони України просить скасувати рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вивчивши доводи скарги, перевіривши їх матеріалами справи, колегія суддів не знаходить передбачених законом підстав для їх задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , районний суд прийшов до обґрунтованого висновку, що починаючи з 01 квітня 2014 року і до 09 червня 2014 року відповідач неправомірно порушував конституційне право позивача на працю. Жодного разу ОСОБА_1 не був допущений до роботи, так як кожен день до початку виконання ним трудових обов`язків, йому надавався новий наказ командира військової частини НОМЕР_1 про його переміщення до нової групи. До того ж, за цей час позивачу не нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата, що не спростовував у судовому засіданні представник відповідача.

Виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 01 червня 1999 року працював на посаді стрільця 2 класу воєнізованої охорони військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України .

Весь особовий склад воєнізованої охорони військової частини НОМЕР_1 був умовно розподілений на 4 групи та позивач був закріплений за 3 групою, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25 листопада 1999 року за № 299.

За період часу з 01 квітня 2014 року по 09 червня 2014 року наказами командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 кожного дня переміщався на постійну роботу з однієї групи воєнізованої охорони до іншої на підставі ст. 32 КЗпП України у зв`язку з службовою необхідністю.

Підставою для переміщень позивача були рапорти начальників груп воєнізованої охорони військової частини НОМЕР_1 про небажання з ним працювати через побоювання за своє життя та життя особового складу варти.

Згідно положень ч. 2 ст. 32 КЗпП України та відповідно до ч. 2 п. 31 Постанови Пленуму Верховного суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів № 9 від 06 листопада 1992 року (зі змінами станом на 25 травня 1998 рік) не вважається переведенням, що потребує згоди працівника, переміщення його на тому ж підприємстві (в установі, організації) на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ на території підприємства в межах тієї ж місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою і з тими ж істотними умовами праці. Однак і переміщення не може бути безмотивним, не обумовленим інтересами виробництва.

Фактично кожен раз переміщення ОСОБА_1 на постійну роботу з однієї групи воєнізованої охорони до іншої не були належним чином мотивовані відповідачем та не були пов`язані з інтересами виробництва.

Яких-небудь доказів згідно ст. 10 ЦПК України на підтвердження того, що у військовій частині НОМЕР_1 виникла потреба в переміщенні ОСОБА_1 , представником відповідача суду не надано.

Доводи представника відповідача та рапорти начальників груп воєнізованої охорони військової частини НОМЕР_1 про небажання працювати з позивачем через побоювання за життя особового складу воєнізованої охорони, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки дані обставини не є об`єктивними причинами для переміщення ОСОБА_1 , так як необумовлені інтересами організації.

Крім того, у травні 2014 року ОСОБА_1 пройшов обов`язковий періодичний медичний огляд за направленням відповідача від 15.05.2014 за № 816 та був визнаний придатним для роботи за професією охоронця з дозволом носити вогнепальну зброю та її застосування.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В той же час доказів, які б спростовували позовні вимоги позивача та доводили заперечення представника відповідача, останнім суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що представник військової частини НОМЕР_1 розпорядився своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд,без будь яких підстав згідно діючого законодавства.

Враховуючи те, що всі переміщення ОСОБА_1 були неправомірними, суд першої інстанції правомірно задовольнив його позовні вимоги в частині визнання незаконними та такими, що підлягають скасуванню, накази військової частини НОМЕР_1 про його переміщення за № 63 від 01 квітня 2014 року, № 64 від 02 квітня 2014 року, № 65 від 03 квітня 2014 року, № 66 від 04 квітня 2014 року, № 67 від 05 квітня 2014 року, № 68 від 06 квітня 2014 року, № 88 від 01 травня 2014 року, № 89 від 02 травня 2014 року, № 90 від 03 травня 2014 року, № 91 від 04 травня 2014 року, № 92 від 05 травня 2014 року, № 93 від 06 травня 2014 року, № 94 від 07 травня 2014 року, № 95 від 08 травня 2014 року, № 96 від 09 травня 2014 року, № 97 від 10 травня 2014 року, № 98 від 11 травня 2014 року, № 99 від 12 травня 2014 року, № 100 від 13 травня 2014 року, № 101 від 14 травня 2014 року, № 102 від 15 травня 2014 року, № 103 від 16 травня 2014 року, № 104 від 17 травня 2014 року, № 110 від 26 травня 2014 року, № 111 від 27 травня 2014 року, № 112 від 28 травня 2014 року, № 113 від 29 травня 2014 року, № 114 від 30 травня 2014 року, № 115 від 31 травня 2014 року, № 116 від 01 червня 2014 року, № 117 від 02 червня 2014 року, № 118 від 03 червня 2014 року, № 119 від 04 червня 2014 року, № 120 від 05 червня 2014 року, № 121 від 06 червня 2014 року, № 122 від 07 червня 2014 року, № 123 від 08 червня 2014 року, № 124 від 09 червня 2014 року.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди,суд першої інстанції вірно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 щодо відшкодування йому моральної шкоди.

Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода, яка заподіяна позивачу, полягала в наступному:починаючи з 01 квітня 2014 року і до 09 червня 2014 року відповідач неправомірно порушував конституційне право позивача на працю,жодного разу ОСОБА_1 не був допущений до роботи, так як кожен день до початку виконання ним трудових обов`язків, йому надавався новий наказ командира військової частини НОМЕР_1 про його переміщення до нової групи. До того ж, за цей час позивачу не нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата, що не спростовував у судовому засіданні представник відповідача.

Отже, дані порушення законних прав позивача призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З урахуванням викладених обставин, суд першої інстанції, з огляду на вимоги розумності і справедливості, прийшов до обґрунтованого висновку що розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача, повинний складати 1 000 (одна тисяча) грн.

Колегія суддів вважає, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень по ним.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Крім того приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

З`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями сторін.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді

О.П.Варенко

В.С.Городнича