Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/1840/15-ц
Провадження № 2/553/764/2015
У Х В А Л А

Іменем України

13.05.2015м. м. Полтава

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави Юхно С.П., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Київського районного суду м. Полтави, Управління державного казначейства у Полтавській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями і бездіяльністю суду, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Київського районного суду м. Полтави, Управління державного казначейства у Полтавській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями і бездіяльністю суду. У позові вказує, що вироком Київського районного суду м. Полтави від 23 червня 2004 року він засуджений за ч. 1 ст. 122, ст. 75 КК України до 2 років обмеження волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням на строк 2 роки. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 12 вересня 2007 року зазначений вирок першої інстанції скасовано, а справу направлено на додаткове розслідування. 30 жовтня 2009 року Київський районний суд м. Полтави ухвалив вирок, яким його засуджено за ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 122, ст. 70 КК України до 2 років 6 місяців обмеження волі. У звязку з тим, що Київський районний суд м. Полтави не надіслав йому повідомлення про направлення справи до апеляційної інстанції, тому він був позбавлений можливості бути присутнім в судому засіданні і Апеляційний суду Полтавської області змінив вирок в частині стягнення шкоди. Крім того, Київський районний суд м. Полтави не надіслав йому копію ухвали апеляційної інстанції. 16 червня 2011 року Київський районний суд м. Полтави постановив ухвалу, якою безпідставно відмовив у відновленні строку на касаційне оскарження, яка у подальшому скасована касаційною інстанцією, тому постановою Київського районного суду м. Полтави від 07 серпня 2012 року відновлено строк на касаційне оскарження вироку суду від 30 жовтня 2009 року. Незважаючи на те, що строк на касаційне оскарження вироку суду було відновлено Київський районний суд м. Полтави надіслав кримінальну справу до касаційної інстанції тільки у 2014 році. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 02 грудня 2014 року його касаційна скарга задоволена. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 17 лютого 2015 року апеляційну скаргу задоволено частково та вирок суду першої інстанції від 30 жовтня 2009 року скасовано в частині вирішення цивільного позову та направлено справу в цій частині на новий розгляд. Зважаючи на те, що Київський районний суд м. Полтави ухвалив два рази незаконні судові рішення, а один раз ухвалив частково незаконний вирок відносно нього та допустив бездіяльність, яка полягає в тому, що суд не надіслав йому повідомлення про направлення справи до апеляційної інстанції і ухвали Апеляційного суду Полтавської області та порушив порядок направлення справ до касаційної інстанції, позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Як вбачається із змісту позовної позивач фактично оскаржує судові рішення та діяльність суду щодо розгляду та вирішення справи.

Згідно частин 1, 2 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Стаття 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Таким чином, згідно приписів вказаних норм завдана шкода особі відшкодовується в разі ухвалення відносно особи виправдувального вироку та встановлення факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Зважаючи на те, що позивач вироком суду визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 122 КК України, тому положення вказаних норм не можуть бути застосовані при вирішенні даного спору.

Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Аналізуючи наведені положення вказаної норми, суддя приходить до висновку, що застосування цього законодавчого положення можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема, суду, які не повязані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акта органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду. Таке законодавче врегулювання відповідає вимогам статей 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 р. № 8 «Про незалежність судової влади» передбачає, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

Зазначені розяснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, повязаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. У звязку з викладеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), повязаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Зважаючи, що на викладене та беручи до уваги, що позивач фактично оскаржує судові рішення та діяльність суду щодо розгляду та вирішення справи суддя, з урахуванням положень п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, приходить до висновку, що приходить до висновку, що дана позовна заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства, а тому у відкритті провадження у цивільній справі необхідно відмовити.

На підставі наведеного, керуючись п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Київського районного суду м. Полтави, Управління державного казначейства у Полтавській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями і бездіяльністю суду

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Полтавської області через Ленінський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня отримання копії ухвали.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_3