Справа №480/212/15-ц 19.05.2015 19.05.2015 19.05.2015
Провадження № 22ц/784/1136/15 Головуюча у першій інстанції Карікова Л.В. Доповідач в апеляційній інстанції Довжук Т.С.
УХВАЛА

Іменем України

19 травня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Довжук Т.С.,

суддів: Шолох З.Л., Коломієць В.В.,

при секретарі судового засідання Шпонарській О.Ю.,

за участю представника заявника Ільїна О.В.,

представника відділу ДВС Городецької Ю.С.,

державного виконавця Матевосян М.Г.,

розглянула у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу відділу державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції Миколаївської області

на ухвалу Миколаївського районного суду Миколаївської області від 19 березня 2015 року за скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на неправомірні дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції Миколаївської області (далі - відділ ДВС) по справі за позовом

публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»

(далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»)

до

ОСОБА_5 та ОСОБА_6,

про стягнення заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку,

В С Т А Н О В И Л А:

05 лютого 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду зі скаргою на неправомірні дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції Миколаївської області.

Скаржник зазначав, що рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 18 березня 2010 року стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором в сумі 9 834 грн. 57 коп. Рішенням того ж суду від того ж числа стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором в сумі 42 562 грн. 61 коп. Наступним рішенням того ж суду від 29 квітня 2014 року стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором в сумі 44 333 грн. 03 коп. На підставі вказаних рішень суду видано шість виконавчих листів, які були надіслані до відділу ДВС для примусового виконання рішень. На підставі вказаних виконавчих листів у відношенні ОСОБА_6 державним виконавцем відділу ДВС були винесені постанови про відкриття виконавчих проваджень: № 37307039, № 32055172, № 45299003. При примусовому виконанні даного зведеного виконавчого провадження 03 вересня 2013 року державним виконавцем відділу ДВС було складено акт опису й арешту майна, яким описано і накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, що є предметом іпотеки ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». В подальшому, а саме 15 жовтня 2014 року, державним виконавцем відділу ДВС винесено постанову про призначення експерта та запропоновано Банку провести авансування витрат на проведення оцінки майна, на що останнім було надано згоду. Пороте, 02 лютого 2015 року на адресу Банку надійшли постанови державного виконавця відділу ДВС про повернення зазначених вище виконавчих документів стягувачу, на підставі п. 5 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», у звязку з відсутністю місця перебування, проживання боржника.

Посилаючись на те, що за боржником зареєстроване право власності на ? частину вищезазначеної квартири та порушення державним виконавцем відділу ДВС вимог ЗУ «Про виконавче провадження» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило поновити строк для звернення до суду зі скаргою, визнати дії державного виконавця щодо повернення виконавчих документів стягувачу неправомірними та скасувати вказані постанови.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 19 березня 2015 року скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено. Визнано неправомірними дії державного виконавця відділу ДВС Матевосян М.Г. щодо повернення виконавчих документів у виконавчих провадженнях №№ 37307039, 32055172, 45299003. Скасовано постанови державного виконавця відділу ДВС Матевосян М.Г. від 24 грудня 2014 року та від 25 грудня 2014 року про повернення виконавчих документів у вказаних виконавчих провадженнях.

В апеляційній скарзі відділ ДВС просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу про відмову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в задоволенні скарги в повному обсязі. На думку апелянта, ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника скаржника, представника відділу ДВС та державного виконавця, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення районного суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в межах її доводів підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи 03 березня 2012 року Миколаївським районним судом Миколаївської області видано два виконавчих листа № 2-05-128 та № 2-05-129 про стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором в сумі 9 834 грн. 57 коп. та в сумі 42 562 грн. 61 коп. відповідно (а.с. 6, 7).

На підставі рішенням того ж суду від 29 квітня 2014 року, Миколаївським районним судом Миколаївської області 16 червня 2014 року видано виконавчий лист № 480/2190/13-ц про стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором в сумі 44 333 грн. 03 коп.

Дані виконавчі листи були надіслані до відділу ДВС для примусового виконання рішень суду.

Постановами державного виконавця відділу ДВС Рибак Г.С. від 01 квітня 2013 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листів № 2-05-128 та № 2-05-129 та надано боржнику ОСОБА_6 строк для добровільного виконання рішення суду до 08 квітня 2013 року (а.с. 71, 72).

Постановою державного виконавця відділу ДВС Рибак Г.С. від 05 листопада 2014 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 480/2190/13-ц та надано боржнику ОСОБА_6 строк для добровільного виконання рішення суду до 11 листопада 2014 року (а.с. 73).

Згідно Акту опису та арешту майна боржника від 03 вересня 2013 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 та заборонено її відчуження (а.с 53-55).

Вказане майно, відповідно до договору іпотеки від 08 лютого 2007 року є предметом іпотеки і на вказану квартиру накладена заборона на її відчуження (а.с. 15-20).

15 жовтня 2014 року державним виконавцем відділу ДВС Матевосян М.Г. винесена постанова про призначення експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні (а.с. 24).

Листами відділу ДВС від 15 жовтня 2014 року та 10 листопада 2014 року запропоновано ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» провести авансування витрат для проведення оцінки майна та повідомлення про оцінку майна відповідно, з чим останній погодився (а.с. 25 - 27).

25 грудня 2014 року постановами державного виконавця відділу ДВС Матевосян М.Г. вищезазначені виконавчі листи повернуті стягувачеві, на підставі на підставі п. 5 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», у звязку з відсутністю місця перебування, проживання боржника (а.с. 28, 29, 30).

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (далі -Закон) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника);

У п. п. 1, 6 ст. 52 Закону визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Частиною 1 ст. 54 Закону визначено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Відповідно до ст. 56 Закону на майно, яке перебуває в іпотеці та не входить до Переліку видів майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами (додаток до цього закону), допускається звернення стягнення на майно, яке полягає, зокрема, в його арешті та примусовій реалізації.

Так, судом встановлено, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» одночасно є іпотекодержателем і стягувачем.

Матеріали справи не містять доказів здійснення державним виконавцем дій щодо розшуку боржника. В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ДВС та державний виконавець не заперечували, що у розшук боржник не оголошувався.

Згідно п. 4.13.1 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженою наказом Міністерства юстиції України

15.12.99 N 74/5, підставами для оголошення розшуку є відсутність в ході виконавчого провадження відомостей про місце проживання (місцезнаходження) боржника.

Крім того, згідно п. 4.4.5 Інструкції з організації примусового виконання рішень, у разі відсутності боржника виконання рішення може бути проведено без його участі за участю стягувача або його представника та двох понятих.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Принципом цивільного судочинства є виконуваність рішення суду, а у ст. 14 ЦПК України визначені ознаки обов'язковості судових рішень. Крім того, виконання рішення суду - є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, завданням ДВС є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Таким чином, суд першої інстанції вірно застосував вимоги Закону України «Про виконавче провадження» та прийшов до правильного висновку, що скарга ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» підлягає задоволенню.

Проте, скасовуючи постанови державного виконавця, суд вийшов за межі своїх повноважень.

Так, встановивши при розгляді скарги її обґрунтованість, суд повинен був визначити, яким шляхом необхідно задовольнити вимоги заявника та усунути порушення або поновити його права і свободи. Тобто сам суд не повинен вчиняти виконавчі дії. В такому випадку, суд повинен зобов'язати державного виконавця вчинити дії передбачені Законом України «Про виконавче провадження», а не сам скасовувати постанови державного виконавця.

Тому, в цій частині судове рішення підлягає зміни.

Посилання відділу ДВС в апеляційній скарзі на застосування вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку» ґрунтуються на помилковому тлумаченні закону.

Так, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України «Про виконавче провадження», а не нормами спеціального Закону України «Про іпотеку».

Матеріалами справи підтверджується, що державним виконавцем вчинялися дії з виконання судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, в тому числі на користь іпотекодержателя, а не з виконання судових рішень чи виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку».

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду в частині скасування постанов державного виконавця про повернення виконавчого документа підлягає зміні, а в іншій частині ухвала є законною й обґрунтованою.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 312, 316 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відділу державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції Миколаївської області задовольнити частково.

Ухвалу Миколаївського районного суду Миколаївської області від 19 березня 2015 року в частині скасування постанов державного виконавця про повернення виконавчого документа змінити.

Зобов'язати державного виконавця відділу державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції Миколаївської області Матевосян М.Г. скасувати постанови про повернення виконавчого документа у виконавчому провадженні № 37307039 від 25 грудня 2014 року, у виконавчому провадженні № 37306850 від 25 грудня 2014 року та у виконавчому провадженні № 45299003 від 24 грудня 2014 року.

В іншій частині зазначене судове рішення залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча

Судді