Номер провадження: 22-ц/785/1825/15
Головуючий у першій інстанції: Свячена Ю.Б.
Доповідач: Ісаєва Н. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого-судді: Ісаєвої Н.В.,

суддів: Журавльова О.Г, Комлевої О.С.,

при секретарі: Сілукової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4, Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 1 жовтня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі", Квартирно-експлуатаційного відділу Одеського району Південного оперативного командування, за участю третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання незаконними розпоряджень та свідоцтва про право власності на житло, про зобов'язання вчинення певних дій та про виселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання спільної часткової власності, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулись до суду з позовом, в подальшому уточнивши його, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі", КЕВ Одеського району Південного оперативного командування, за участю третіх осіб ОСОБА_9, ОСОБА_8 та просять визнати незаконним розпорядження КЕВ Одеського району №25/Ж від 28 березня 2002 року про приєднання квартири №8 до квартири №7, будинку АДРЕСА_1 та переоформлення особового рахунку на ОСОБА_3 на житлову площу, яка складається із двох (приєднаних) кімнат площею 29, 3 кв. м. з правом укладення договору найму цієї житлової площі на склад сім'ї із двох осіб; визнати незаконним розпорядження КЕВ Одеського району від 08 квітня 2002 року №162523 на приватизацію ОСОБА_3 та ОСОБА_4 двокімнатної квартири №7, будинку АДРЕСА_1, загальною площею 50, 6 кв. м,; визнати незаконним свідоцтво про право власності на житло від 08 квітня 2002 року на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на квартиру №7, будинку АДРЕСА_1, зареєстроване в реєстраційній книзі за №162523, 11-14187; зобов'язати Концерн "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" постановити розпорядження про приєднання квартири №8 до квартири №9 будинку АДРЕСА_1 з укладенням договору найму та переоформленням особового рахунку на ім'я ОСОБА_5 на склад сім'ї із чотирьох осіб, з урахуванням приєднаної кімнати №8; виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із квартири №8, будинку АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим. що позивачі з 1987 року знаходяться на квартирному обліку у зв'язку з покращенням житлових умов зі складом сім'ї із чотирьох осіб, разом із донькою ОСОБА_9 та сином ОСОБА_8, та проживають в квартирі №9, будинку АДРЕСА_1, житловою площею 25, 3 кв. м. 23 січня 2002 року у зв'язку зі звільненням суміжної кімнати №8 у вказаному будинку позивачі звернулись до КРВМ Одеського району з заявою про її приєднання до їх квартири, однак у травні 2002 року їм стало відомо, що розпорядженням КЕВ Одеського району; Південного оперативного командування №25/Ж від 28 березня 2002 року звільнена кімната №8 була приєднана до кімнати №7, наймачем якої є ОСОБА_3 В подальшому, розпорядженням КЕВ Одеського району Південного оперативного командування від 08 квітня 2002 року № 162523 ОСОБА_3 та її доньці ОСОБА_4 була дозволена приватизація об'єднаної двокімнатної квартири № 7 в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 50, 6 кв. м. В той же день, тобто 08 квітня 2002 року, КЕВ Одеського району на підставі вищезазначеного розпорядження було видано свідоцтво про право власності на це житло, зареєстроване в реєстраційну книгу за № 162523, 11-14187.

Також позивачі зазначають, що приєднання кімнати № 8 до кімнати № 7 було здійснено незаконно з порушенням вимог діючого законодавства, що в свою чергу призвело до незаконної приватизації об'єднаної кімнати № 7. Згідно листа Одеського КРВМ за вих. № 40 від 27 лютого 2002 року, ОСОБА_3 на момент прийняття рішення про приєднання спірного житла не перебувала на квартирному обліку, як особа яка потребує поліпшення житлових умов. Більш того, КЕВ Одеського району не узгоджував з профспілкою Одеського КРВМ про приєднання кімнати № 8 до кімнати № 7, наймачем якої була ОСОБА_3

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2004 року позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволено частково та визнані незаконними розпорядження КЕВ Одеського району №25/Ж від 28 березня 2002 року, розпорядження КЕВ Одеського району від 08 квітня 2002 року №162523 та свідоцтво про право власності на житло від 08 квітня 2002 року. Однак ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27 січня 2005 року вищевказане рішення скасовано та справа надіслана на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси (Т,1, а. с. 257, 298).

В подальшому з зустрічним позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись ОСОБА_3. та ОСОБА_4, в якому просили визнати за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на квартиру №7, будинку АДРЕСА_1, загальною площею 50, 6 кв, м., посвідчене свідоцтвом про право власності на житло від 08 квітня 2002 року на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках, зареєстрованого в реєстраційній книзі за №162523, 11-14187 та стягнути з відповідачів за зустрічним позовом на її користь судові витрати,

При цьому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посилались на те, що вони правомірно набули право власності на квартиру №7, будинку АДРЕСА_1, що підтверджується розпорядженням начальника КЕЧ Одеського району №25/Ж від 28 березня 2002 року про переоформлення особового рахунку на ОСОБА_3; розпорядженням органу приватизації №162523 від 08 квітня 2002 року, технічним паспортом на приватизовану квартиру №7 будинку АДРЕСА_1, а також відповідним свідоцтвом про право власності на житло від 08 квітня 2002 року. Крім того, законність набуття права власності на вищевказану квартиру підтверджується такими, що набрали законної сили, рішенням Військовогоміського суду Одеського гарнізону від 15 липня 2002 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 та ОСОБА_5, про усунення перешкод у користуванні власністю та відшкодування моральної шкоди, та ухвалою військового апеляційного суду Південного регіону України від 26 листопада 2002 року.

Представник позивачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, а також ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити. Заперечували проти задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Представники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6, та підтримали зустрічні позовні вимоги у повному обсязі.

Представник Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_6, не заперечував проти задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Представник відповідача КЕВ Одеського району Південного оперативного командування у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки до суду не повідомляв.

Треті особи ОСОБА_9, ОСОБА_8 у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, надіслали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Рішенням суду позовні вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі, Квартирно-експлуатаційного відділу Одеського району Південного оперативного командування, за участю третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання незаконними розпоряджень та свідоцтва про право власності на житло, про зобов'язання вчинення певних дій та про виселення задоволено.

Визнано незаконним розпорядження КЕВ Одеського району №25/Ж від 28 березня 2002 року про приєднання квартири №8, до квартири №7, будинку АДРЕСА_1 та переоформлення особового рахунку на ОСОБА_3 на житлову площу, яка складається із двох (приєднаних) кімнат площею 29, 3 кв. м. з правом укладення договору найму цієї житлової площі на склад сім'ї із двох осіб.

Визнано незаконним розпорядження КЕВ Одеського району від 08 квітня 2002 року №162523 на приватизацію ОСОБА_3 та ОСОБА_4 двокімнатної квартири №7, будинку АДРЕСА_1, загальною площею 50, 6 кв. м.

Визнано незаконним свідоцтво про право власності на житло від 08 квітня 2002 року на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на квартиру №7, будинку АДРЕСА_1, зареєстроване в реєстраційній книзі за №162523, 11-14187.

Зобов'язано Концерн "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" постановити розпорядження про приєднання квартири №8 до квартири №9 будинку АДРЕСА_1 з укладенням договору найму та переоформленням особового рахунку на ім'я ОСОБА_5 на склад сім'ї із чотирьох осіб, з урахуванням приєднаної кімнати №8.

Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із квартири №8, будинку АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання спільної часткової власності відмовлено.

На рішення суду ОСОБА_3 та ОСОБА_4, Концерн "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" принесли апеляційні скарги, в яких просять рішення суду скасувати, постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, а також, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг та заперечень, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно п.3 ст.10 ЦПК України , кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

У судовому засіданні встановлено наступне.

В 1979 році ОСОБА_5 була виділена відокремлена квартира №9, будинку АДРЕСА_1, загальною площею 34, 34 кв. м., що складається з із двох суміжних кімнат, житловою площею 25, 3 кв. м. Згідно довідки виконавчого комітету Одеської Жовтневої районної ради народних депутатів (Т. 1, а. с. 9) ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 1987 року та з 1988 року відповідно, перебувають на квартирному обліку у зв'язку з необхідністю покращення житлових умов.

Розпорядженням КЕВ Одеського району від 15 травня 1989 року № 24/жг (Т. 1, а. с. 137) кімната № 9 була виключена із складу службових, і на ОСОБА_5 був відкритий особовий рахунок на склад сім'ї із чотирьох осіб: на ОСОБА_5, його дружину ОСОБА_6 та дітей - ОСОБА_9 та ОСОБА_8

05 листопада 1997 року КЕВ Одеського району видав ОСОБА_3 ордер на кімнату № 7, у будинку АДРЕСА_1, площею 9, З кв. м., на склад сім'ї з трьох осіб: ОСОБА_3, її чоловіка ОСОБА_12 та доньку - ОСОБА_4. (т. 1,а. с. 106).

В січні 2002 року звільнилася кімната № 8, у будинку АДРЕСА_1, площею 20, 0 кв. м., яку раніше займала ОСОБА_13 у зв'язку із тим, що нею було отримано інше житло, тобто поліпшені її житлові умови.

Також судом встановлено, що на підставі довідки КРВМ про звільнення кімнати № 8, колишнім наймачем ОСОБА_13, заяви ОСОБА_3 та клопотання директора КРВМ перед КЕВ м. Одеси, -28 березня 2002 року КЕВ м. Одеси було видано розпорядження № 25 Ж про приєднання кімнати № 8 до кімнати № 7 на склад сім'ї із двох осіб: ОСОБА_3 та її доньки ОСОБА_4 (Т. 2, а. с. 127), у зв'язку із чим було переоформлено особовий рахунок на ОСОБА_3 на житлову площу, яка складається із двох (житлових кімнат площею 29, 3 кв. м. до кімнати № 7, будинку АДРЕСА_1.

Крім того, судом встановлено, що спірне житлове приміщення було приєднано на підставі ст. 54 Житлового кодексу УРСР, що підтверджується матеріалами справи.

В подальшому, розпорядженням КЕВ Одеського району Південного оперативного командування від 08 квітня 2002 року № 162523 ОСОБА_3 та її доньці ОСОБА_4 була дозволена приватизація об'єднаної двокімнатної квартири № 7, в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 50, 6 кв. м. (т. 2, а. с. 128).

В той же день, тобто 08 квітня 2002 року, КЕВ Одеського району на підставі вищезазначеного розпорядження було видано свідоцтво про право власності на це житло, зареєстроване в реєстраційну книгу за № 162523, 11-14187 (т. 2, а. с. 131).

Незаконність приєднання № 8 до кімнати № 7 будинку АДРЕСА_1, що в свою чергу призвело до незаконної приватизації об'єднаної кімнати № 7 ОСОБА_3, підтверджується наступними доказами.

Згідно листа Одеського КРВМ за вих. № 40 від 27 лютого 2002 року (Т. 1, а. с. 131) ОСОБА_3 на момент прийняття рішення про приєднання спірного житла не перебувала на квартирному обліку, як особа яка потребує поліпшення житлових умов.

Із зазначеного листа також вбачається, що відповідно до індивідуальної картки на будинок АДРЕСА_1 станом на лютий 2002 року квартири № 7 та № 8 значаться, як окремі. Крім того, згідно листа, ОСОБА_3 взагалі було відмовлено в приєднанні квартири № 8 до квартири № 7, та роз'яснено, що зазначені дії є незаконними.

У судовому засіданні доведено, що в порушення вимог ст. 52 ЖК УРСР, КЕВ Одеського району не узгоджував з профспілкою Одеського КРВМ про приєднання кімнати № 8 до кімнати № 7 наймачем якої була ОСОБА_3 Крім того, вказане житлове приміщення фактично не було звільнено на момент його приєднання та приватизації ОСОБА_3, так як попередній наймач ОСОБА_13 звільнила спірне приміщення лише на початку травня 2002 року, після чого воно було самовільно зайняте ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що встановлено також у рішенні Військового міського суду Одеського гарнізону від 15 липня 2002 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 та ОСОБА_5, про усунення перешкод у користуванні власністю та відшкодування моральної шкоди (т. 2, а. с. 132,133).

Відповідно до ч. З ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Окрім того, рішенням Жовтневого районного суду м. Одеси від 29 травня 1997 року, яке набуло чинності, встановлено, а тому не підлягає доказуванню, що квартира № 7 має спільний коридор з квартирою № 8 в результаті самовільного переобладнання мешканцями (т. 1, а. с. 77).

У 1999 році наймачем квартири № 8 ОСОБА_13, на виконання припису КЕВ Одеського району, був закритий самовільно улаштований вхід в квартиру № 8 з боку самовільно улаштованого загального коридору між квартирами №7 та № 8, та улаштований інший вхід до квартири № 8 з боку сходової площадки, що підтверджується також численними актами, наявними у матеріалах справи (т. 2, а. с. 43-47).

Вищевказані обставини також не заперечувались представниками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Жодних доказів на спростування вищевказаних обставин до суду також надано не було.

Таким чином, не можуть бути прийняті до уваги посилання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на експертизу від 20 січня 1997 року, так як вона проводилася з урахуванням самовільно улаштованого загального коридору між квартирами № 7 та № 8.

У той же час, висновком судової будівельно-технічної експертизи 1111 "Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень" №060/2009 від 21 липня 2009 року (т. 2, а. с. 64) було встановлено, що станом на 1999 рік і по час проведення експертизи квартира № 8 складала єдину комунальну квартиру з квартирою № 9, будинку АДРЕСА_1, та на даний час квартира № 8 об'єднана єдиним (спільним) приміщенням - кухнею № 1, площею 15, 9 кв. м. з квартирою № 9, будинку АДРЕСА_1.

З висновку вищезазначеної експертизи вбачається, що квартира № 8 ніколи не була спільною з квартирою № 7, а тому застосування ст. 54 ЖК УРСР було неможливо, а приєднання квартири № 7 до квартири № 8 - незаконним, що спростовує доводи ОСОБА_3 щодо правомірного вищевказаного спірного приміщення.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судовому розгляду відповідно до ст. 24 ЦПК України підлягають спори, пов'язані з договором найму жилого приміщення, і, зокрема: про надання наймачеві звільненого жилого приміщення в квартирі, в якій він проживає, якщо йому відмовлено в наданні цього приміщення або на нього видано ордер іншій особі чи воно передано іншому наймачеві, який проживає в цій же квартирі тощо.

Таким чином, суд вважав обґрунтованими вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_6 щодо скасування розпорядження КЕВ Одеського району №25/Ж від 28 березня 2002 року, розпорядження КЕВ Одеського району від 08 квітня 2002 року №162523 та свідоцтва про право власності на житло від 08 квітня 2002 року, прийняті внаслідок незаконного приєднання квартири № 7 до квартири № 8 будинку АДРЕСА_1.

За ст. 54 ЖК УРСР якщо в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, звільнилося неізольоване жиле приміщення, воно надається наймачеві суміжного приміщення.

Оскільки з вищевикладених обставин вбачається, що квартира № 8 складає єдину комунальну квартиру з квартирою № 9, будинку АДРЕСА_1 та є суміжною з нею, а також у зв'язку з тим, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звертались до КРВМ Одеського району з проханням приєднати спірну квартиру, суд вважає обґрунтованими вимоги позивачів щодо зобов'язання Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" постановити розпорядження про приєднання квартири №8 до квартири №9, будинку АДРЕСА_1 з укладенням договору найму та переоформленням особового рахунку на ім'я ОСОБА_5 на склад сім'ї із чотирьох осіб, з урахуванням приєднаної кімнати №8.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 117 ЖК УРСР у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Тому, суд вважає також доведеними вимоги щодо виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із квартири №8, будинку АДРЕСА_1.

Враховуючи вищевикладене, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не підлягали задоволенню, так як приєднання квартири № 8 до квартири № 7 було здійснено в порушення вимог ст. 54 ЖК УРСР, у зв'язку з чим було неправомірно видано розпорядження та свідоцтво про право власності на спірну квартиру.

Відповідно до ч. З ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У зв'язку з вищезазначеним, позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підлягали задоволенню, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є необгрунтованими та не підлягали задоволенню.

Доводи апеляційної скарги концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" про те, що концерн "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" жодного відношення до квартир № № 8, 9 в будинку АДРЕСА_1 не має, з посиланням на свідоцтво про право власності на нежитлову будівлю від 20.08.2009 р., технічний паспорт від 03.12.2009 р., передавальний акт від 19.01.2009 р. не заслуговують на увагу з наступних підстав.

По-перше, як зазначено в свідоцтві про право власності від 20.08.2009 р., це свідоцтво посвідчує, що об'єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 в цілому дійсно належить Державі Україна в особі Міністерства оборони України. Тобто зазначене свідоцтво видавалося не на частину будинку і не на окремі приміщення будинку, а на весь будинок в цілому, тому не виділені в самостійний об'єкт нерухомості квартири, що знаходяться в будинку, не можуть не рахуватись, як частина будинку, на який видавалося свідоцтво.

По-друге - технічний паспорт від 03.12.2009 р., на який посилався концерн "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" в обґрунтування доводів своєї апеляції, складався після видачі свідоцтва про право власності на будівлю АДРЕСА_1 від 20.08.2009 р., а тому не може свідчити про склад та характеристики приміщень, право власності на які оформлювалося зазначеним свідоцтвом. До того ж технічний паспорт від 03.12.2009 р. видавався на нежитлове приміщення площею 1178, 6 кв. м в будинку АДРЕСА_1, а свідоцтвом про право власності від 20.09.2009 р. посвідчується право власності на будівлю АДРЕСА_1 в цілому. Крім того, в свідоцтві про право власності від 20.09.2009 р. зазначено, що об'єкт складається з будівлі, відображеної у технічному паспорті від 25.10.2007 р., який представник апелянта суду надати не зміг.

По-третє - в передавальному акті від 19.09.2009 р. в переліку об'єктів нерухомості, які передаються до Концерну "Військторгсервіс", під № 122 зазначений об'єкт нерухомого майна - будівля КПО, військового універмагу за адресою: АДРЕСА_1. Тобто знов таки ціла будівля.

По-четверте, відповідно до листа філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" від 02.04.2010 р. № 121, наданого представником ОСОБА_5 в засіданні апеляційного суду, будівля за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться в державній власності в особі Міністерства оборони України, в господарському віданні Концерну "Військторгсервіс" і рахується на окремому балансі філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс". Зазначена будівля передана з балансу ДП МОУ "Одеський комбінат по ремонту речового майна" на баланс ДП МОУ "Управління торгівлі Південного оперативного командування" за актом приймання передачі основних засобів і передавальним балансом від 01.03.2007 р. Після реорганізації ДП МОУ "Управління торгівлі Південного оперативного командування" згідно з наказом Міністру оборони України від 05.04.2007 р. № 125 все майно передано правонаступнику - Концерну "Військторгсервіс" і з 01.09.2007 р. майно обліковується на окремому балансі філії управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс".

По-п'яте, як вбачається з договору про надання населенню послуг з водо-, теплопостачання, водовідведення та електроенергії від 01.09.2007 р., укладеного між філією "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" і ОСОБА_5, наданого представником ОСОБА_5 в засіданні апеляційного суду, філія "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" (виконавець) зобов'язалася надавати ОСОБА_5 (споживачу) та членам його сім'ї послуги по водо-, теплопостачанню, водовідведенню і електричну енергію. Договір укладено датою, з якої, як зазначалось вище, будинок обліковується на окремому балансі філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс".

Викладене свідчить про те, що будинок АДРЕСА_1 в цілому, в тому числі і кв. № № 8, 9, знаходиться на окремому балансі філії управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс", в господарському віданні Концерну "Військторгсервіс". Згідно ч. 1 ст. 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Таким чином, апеляційна концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" скарга не ґрунтується ані на матеріалах справи, ані на нормах чинного законодавства України, а тому не підлягає задоволенню.

Що стосується апеляційних скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_4, то вони також не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В апеляційних скаргах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначають про порушення судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України, що виразилось в ігноруванні висновків Жовтневого районного суду м. Одеси, викладених в рішенні від 29.05.1997 р. по справі № 2-4/97, та висновків Військового міського суду Одеського гарнізону та військового апеляційного суду Південного регіону України, викладених у рішенні від 15.07.2002 р. та в ухвалі від 26.11.2002 р.

Проте суд не може погодитись з зазначеними доводами.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Висновок Жовтневого районного суду м. Одеси в рішенні від 29.05.1997 р. по справі № 2-4/97 за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, КЕЧ Одеського району про визнання ордеру недійсним, виселення, зобов'язання надати в користування жиле приміщення та укласти на нього договір найму про те, що вимоги позивачів про приєднання спірної квартири на підставі ст. 54 ЖК України на них не поширюються, ґрунтувався на висновку судової будівельно-технічної експертизи від 20.01.1997 р. № 63, зокрема про те, що квартири № 7 та 9 в будинку АДРЕСА_1 є ізольованими.

Але зазначені висновки стосуються обставин, які мали місце станом на 1995 р. Між тим, відповідно до висновку № 060/2009 судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі № 2-5394/08 від 21.07.2009 р. з 1999 р. (після ухвалення рішення Жовтневим судом) по момент проведення експертизи кв. № 8 складала єдину комунальну квартиру з кв. № 9 в будинку АДРЕСА_1; станом на січень-травень 2002 р. кв. № 8 була єдиною комунальною квартирою з кв. № 9, в будинку АДРЕСА_1. Крім того, в матеріалах справи наявний акт прийняття в експлуатацію реконструйованої квартири № 9, по АДРЕСА_1 від 21.07.2005 р. № 96, відповідно до якого було прийнято до експлуатації реконструйовану кв. № 9 з облаштуванням сумісної вбиральні.

Таким чином, обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, змінилися після ухвалення Жовтневим районним судом м. Одеси рішення від 29.05.1997 р. по справі № 2-4/97, що підтверджується належними доказами, а отже висновки, викладені в рішенні Жовтневого районного суду м. Одеси правомірно не були враховані судом першої інстанції при розгляді цієї справи.

Що стосується висновків Військового міського суду Одеського гарнізону в рішенні від 15.07.2002 р. та висновків військового апеляційного суду Південного регіону України в ухвалі від 26.11.2002 р. то зазначені рішення ґрунтувалися на наявності у ОСОБА_3 права власності на спірне майно, і, як наслідок, вжили заходів щодо захисту цього права. При цьому правомірність володіння майном ОСОБА_3 визначалась самим фактом наявності у неї відповідних правовстановлюючих документів, дійсність яких на той час не оспорювалась. Між тим в даній справі предметом розгляду є саме законність набуття ОСОБА_3 права власності на спірну кімнату та законність правовстановлюючих документів на зазначене майно, тому в даному випадку не може мати місця застосування положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України з посиланням на судові рішення, якими врегульовано правовідносини похідні від тих правовідносин, які були предметом розгляду у цій справі.

Таким чином, доводи апеляційних скарг не приймаються до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційних скарг до апеляційного суду надано не було.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів розглянувши скаргу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційних скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційних скарг на увагу не заслуговують та задоволенню не підлягають, підстави для ухвалення нового рішення відсутні.

Судова колегія, розглянувши справу, прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим, апеляційний суд відхиляє апеляційні скарги і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4, Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 1 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак її може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий-суддя Н.В.Ісаєва

Судді: О.Г. Журавльов

О.С. Комлева