У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,Маляренка А.В.,Писаної Т.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого об'єкта, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року Одеська міська рада звернулася до суду з указаним позовом, на обґрунтування якого зазначила, що за дорученням юридичного департаменту Одеської міської ради Малиновською районною адміністрацією Одеської міської ради за адресою: АДРЕСА_1, була проведена перевірка щодо самовільно збудованих споруд. Перевіркою встановлено, що будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 127, 3 кв. м є самочинно побудованим. У відповідачів відсутній дозвіл Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області на виконання будівельних робіт − будівництва будинку літ. «А», загальною площею 127,3 кв. м, надвірних споруд, а саме: сараю літ. «Е, І, З», вбиральні літ. «Ж», навісу літ. «К», гаража літ «Л» за адресою: АДРЕСА_1. Самочинне будівництво вказаних об'єктів ОСОБА_8 здійснив на земельній ділянці, яка належить комунальній власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, яка йому у користування чи у власність не передавалась.

З урахуванням наведеного Одеська міська рада просила суд зобов'язати відповідачів власними силами і за свій рахунок привести до попереднього стану самовільно захоплену земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованого домоволодіння площею 127,3 кв. м та надвірних споруд, а саме: сараю літ. «Е, І, З», вбиральні літ. «Ж», навісу літ. «К», гаража літ. «Л» за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 жовтня 2014 року, позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_6 та ОСОБА_7 власними силами і за свій рахунок привести до попереднього стану самовільно захоплену земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованого домоволодіння площею 127,3 кв.м та надвірних споруд, а саме: сараю літ. «Е, І, З», вбиральні літ. «Ж», навісу літ. «К», гаража літ. «Л», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Відповідно до рішення Іллічівської районної ради народних депутатів від 26 вересня 1990 року було вирішено визначити межі житлового масиву Сахарний в рамках вулиць Братів Ачканових, Почтова, ІІ-й Деревообробний провулок, Танкістів, Хімічна, Промислова; дозволено виконавчому комітету Іллічівської районної ради народних депутатів вирішити питання про визнання права власності в кожному випадку за жителями житлового масиву Сахарний на самовільно зведені житлові будинки в індивідуальному порядку, за умови відсутності у них на праві особистої власності та передання житлової площі в найм, займаної в будинках місцевих Рад (а. с. 115−117).

Судами також встановлено, що ОСОБА_8 чи ОСОБА_9, які збудували спірне домоволодіння, не зверталися до виконкому Іллічівської районної ради народних депутатів із заявами для вирішення питання про визнання права власності на самовільно побудоване домоволодіння.

Порядок будівництва нерухомого майна врегульовано відповідними нормативними актами, а саме: Земельним кодексом України; ЦК України; законами України: «Про основи містобудування», «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про архітектурну діяльність», «Про пожежну безпеку», «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», «Про охорону навколишнього природного середовища», «Про екологічну експертизу», «Про охорону культурної спадщини»; Порядком видачі будівельного паспорта забудови земельної ділянки, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 5 липня 2011 року № 103, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22 липня 2011 року за № 902/19640.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно із частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення його перебудови власними силами або за її рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України та статті 3 ЦПК України.

Так, відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, з висновками якого погодився і апеляційний суд, вважав, що за життя ОСОБА_8 не набув права власності на спірний будинок, оскільки воно збудоване самовільно та без відповідних дозвільних документів. ОСОБА_8 не здав в експлуатацію та не отримав на нього правовстановлюючих документів. Крім того, будинок був збудований на земельній ділянці, яка не була відведена під забудову.

Разом з тим, розглянувши спір у порядку цивільного судочинства, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, залишив поза увагою, що позивач - Одеська міська рада - звернулась до суду як суб'єкт владних повноважень на виконання владних управлінських функцій щодо захисту інтересів територіальної громади м. Одеси, та не перевірив, чи не є відносини між сторонами публічно-правовими та чи підлягає зазначений спір вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Адже п. 1 ст. 10 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», визначено, що ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-137цс14.

Оскільки суди на вищевикладені обставини уваги не звернули, на порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК України не врахували норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановили обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 частково задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01 жовтня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур А.В. Маляренко Т.О. Писана