Справа №545/1466/15-ц
Провадження №2/545/901/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" грудня 2015 р. Полтавський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Шелудякова Л.В.,

при секретарі Лабовкіній Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Полтавська районна державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, посилаючись на те, що після смерті чоловіка позивача, вона залишалась проживати одна. В 2007 році донька позивача ОСОБА_3 запропонувала матері свої послуги по забезпеченню її доглядом, харчуванням, утриманням житлового будинку і присадибної земельної ділянки в належному стані. Замість цього вона просила відписати належний ОСОБА_2 будинок по вул.Чапаєва,19 в с.Кашубівка Полтавського району Полтавської області. В 2007 році в Полтавській районній державній нотаріальній конторі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підписали договір, тексту якого ОСОБА_2 не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обовязки, про які вони домовилися. Позивач залишилася проживати у будинку, який їй належить, після дарування будинку доньки, в іншій половині домоволодіння стала проживати її онука ОСОБА_4 разом з чоловіком. Перший час після підписання договору донька і онука допомагали позивачу, а в даний час перестали за нею доглядати та допомагати їй, ображають її, вчиняють сварки. Після вказаний подій ОСОБА_2 вирішила розірвати укладений договір з відповідачем та звернулась до нотаріальної контори, де довідалась що фактично між нею і відповідачем укладений договір дарування будинку, чого позивач не бажала. Вважає, що вказаний договір є удаваним правочином, оскільки укладений з метою приховати дійсний правочин.

Враховуючи вказане, просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку №19 по вул.Чапаєва в с.Кашубівка Полтавського району Полтавської області, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Посилаючись на те, що укладені договір дарування не відповідає внутрішній волі позивача щодо правової природи й змісту правочину, просив визнати його недійсним, скасувати державну реєстрацію майна за позивачем.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 пояснила, що 2007 році вона укладала договір, і розуміла, що згідно вказаного договору донька її буде доглядати «по смерті». Договір уклала, оскільки жаліла доньку, хотіла щоб її життя було краще та у неї був будинок. Договір укладала в нотаріальній конторі, текст договору їй прочитано нотаріусом та вона особисто підписала договір. Після укладення договору сплачувала за електроспоживання, використаний газ. По господарству впорювалася сама, дочка та онука не допомагали, а коли приходили допомогти чужі люди, їх виганяли. Їсти собі готувала сама, іноді їжу давала внучка, однак їсти її було неможливо, оскільки вона була неякісна. Про існування саме договору дарування в тій формі, яку він дійсно має, дізналась в 2010 році.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в заяві.

Представник відповідача ОСОБА_5 позов не визнав, посилаючись на те, що підстав для визнання недійсним договору дарування немає. Позивачка усвідомлювала, що укладає саме договір дарування, а не довічного утримання, просив застосувати позовну давність.

Представник третьої особи Полтавської районна державної нотаріальної контори ОСОБА_6 пояснила, що при посвідченні спірного договору дарування дотримано вимоги діючого законодавства, власність дарувальника перейшла до обдарованої особи, що підтверджено підписами сторін в договорі. При вирішенні спору по суті покладалась на розсуд суду.

В судовому засіданні допитана в якості свідка ОСОБА_7 пояснила, що з 1999 року проживає з 1999 року, тому і знає ОСОБА_2, а більше з нею познайомилась під час роботи листоношею з квітня 2014 року. Останні сім місяців чує від ОСОБА_8 скарги на образи з боку онуки, доньки. В кінці літа з подругою ОСОБА_2 скаржилась на онуку. Коли дізналась, що рідні за нею не доглядають, відгородили частину будинку так, що до тієї частини будинку, де проживає ОСОБА_8 не подавалась вода, разом з подругою допомагали ОСОБА_2, в кінці літа її купали. Також із слів ОСОБА_8 їй відомо, що свій будинок остання «відписала» доньки ОСОБА_3 тобто, що після її смерті будинок перейде у власність ОСОБА_9. У будинку проживала онука господарки ОСОБА_4, яка незважаючи на існування договору, не допомагала своїй бабусі.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що знайомий з ОСОБА_4. Йому відомо, що ОСОБА_4 приблизно сім років проживала в с.Кашубівка з бабусею. В останній рік ОСОБА_4 посварилась із своєю бабусею, і з нею не проживає.

Допитаний судом свідок ОСОБА_11 пояснив, що він раніше проживав в с.Кашубівка по сусідству з ОСОБА_2, більше він знайомий з онукою ОСОБА_2 ОСОБА_4. Від останньої чув про договір дарування, однак подробиці про договір йому не відомо.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що позивач ОСОБА_2 є її бабусею, а відповідач ОСОБА_3 її матірю. Після складання ОСОБА_2 договору дарування, вона почала проживати з бабусею. До листопада 2015 року жили мирно, а потім почалися сварки, бабуся відмовилась від її допомоги, і вони переїхали проживати в інше місце.

Заслухавши осіб, що брали участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно із ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України).

З розяснень, які викладені в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_2 на праві власності належав житловий будинок №19 по вул.Чапаєва в с.Кашубівка Полтавського району Полтавської області.

21 грудня 2007 року між нею та відповідачем укладено договір дарування зазначеного будинку, за яким ОСОБА_2 безоплатно передала у власність ОСОБА_3 указаний будинок. Договір посвідчено державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори (а.с.43).

Згідно з текстом договору його підписано в присутності нотаріуса, особу сторін, установлено, їхню дієздатність та належність ОСОБА_2 будинку, що відчужуються, перевірено.

Судом установлено, що позивач не перебувала на утриманні відповідача як до так і після укладення оспорюваного правочину, оскільки вона отримує пенсію. Відповідач догляд за позивачкою також не здійснювала та проживала за іншою адресою.

Жоден з допитаних судом свідків не був присутнім при укладенні спірного договору, а сама позивач ОСОБА_2 підтвердила, що вона усвідомлювала, що укладає договір, за яким будинок повинен перейти у власність доньки, оскільки жаліла доньку.

Відмовляючи в позові суд виходить із того, що оспорюваний договір дарування відповідав внутрішній волі позивачка, а її похилий вік, подальше проживання у відчуженому будинку не можуть вважатися помилкою в розумінні ст.ст.203, 229, 717 ЦК України.

Вирішуючи справу суд перевірив чи мала місце помилка з боку позивачки при укладення договору дарування, зокрема чи правильно вона сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Однак доказів того, у позивачки було відсутнє волевиявлення під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність відповідача будинку, який є її єдиним житлом, стороною позивача не надано.

З наведених обставин вбачається, що підставою для оспорювання договору дарування стали обставини, які існували не під час укладення договору 21 грудня 2007 року, а після погіршення стосунків з позивача ОСОБА_2 з її онукою ОСОБА_4 та донькою ОСОБА_3

Що стосується твердження позивача, що цей договір є удаваним, то при укладенні його всі дії позивача були направлені на укладення договору дарування.

Не знайшли підтвердження в суді твердження позивача про те, що вона уклала договір дарування житлового будинку №19 по вул.Чапаєва в с.Кашубівка Полтавського району Полтавської області внаслідок обману зі сторони відповідача, оскільки такі обставини в суді не доведені. Особисто дарувальник ОСОБА_2 в нотаріальній конторі при укладенні договору, в самому договорі письмово підтвердила, що всі пункти договору їй зрозумілі та відповідають її волевиявленню. Тобто позивач ще при складанні договору дарування у 2007 році знала про його існування, зміст та правові наслідки.

До того ж, навіть беручі до уваги пояснення позивача про те, що вона усвідомила наявність саме договору дарування у 2010 році, до суду вона звернулась тільки у травні 2015 року. Таким чином вона пропустила встановлений діючим законодавством строк позовної давності. Клопотання позивача про його поновлення суду не надходило.

Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази суд дійшов висновку, що під час укладення договору дарування житлового будинку з надвірними побудовами воля позивача відповідала її внутрішньому волевиявленню, договір укладено з дотриманням вимог закону, тому підстав для визнання вказаного договору дарування недійсним немає.

Керуючись статтями 10, 11, 61, 209, 212, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Полтавська районна державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Рішення суду набирає сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області через Полтавський районний суд в десятиденний строк з дня його проголошення, а у разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Полтавського районного суду Л.В.Шелудяков