УХВАЛА

21.05.2015 Провадження №2-п/425/6/15

Справа №425/1421/15-ц

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого судді Коваленка Д.С., секретар Томко Л.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні залу судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області, заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення,

в с та н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із заявою, якою просила переглянути заочне рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 09 квітня 2015 року, яким було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири №83 у будинку №67-а, який розташовано по вулиці Визволителів у місті Рубіжне Луганської області.

У судове засідання сторони не зявились, про місце, день та час судового розгляду справи повідомлялись належним чином, але не зявились. Тому, в силу положень частини 1 статті 231 та частини 2 статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України), заява ОСОБА_1 розглядалась без участі осіб, які беруть участь у справі, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до положень частини 1 статті 232 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

У своїй заяві про перегляд заочного рішення, ОСОБА_1 вказує на те, що повістки про виклик до суду вона не отримувала, а тому і не зявилась до суду, що є поважною причиною неявки. У якості доказів, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, заявник посилалась на те, що ОСОБА_2 не має права вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю у вигляді спірної квартири, оскільки він не набув на неї права власності. Зокрема, дані технічного паспорту, складеного 15 серпня 2011 року свідчать про те, що фактично загальна площа спірної квартири складає 57,1 кв.м., а за договором купівлі-продажу від 22 грудня 2014 року, позивач придбав квартиру із загальною площею 51,4 кв.м.

Суд на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, на підставі норм процесуального та матеріального права, дійшов до таких висновків, виходячи при цьому, із наступних мотивів:

Відповідно до частини 5 статті 74 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка фізичним особам, які не мають статусу підприємців, надсилається за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. При цьому, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Судом встановлено, що за весь час судового розгляду справи, відповідач не надавала інформації щодо її адреси, але суд надсилав судові повістки відповідачу за адресою її місця проживання, що зареєстрована у встановленому законом порядку, у тому числі і повістки про виклик до суду на 19 березня 2015 року та 09 квітня 2015 року (а.с.14,37,39-40,41-42,56-59,). При цьому суд враховує те, що при поданні заяви про перегляд заочного рішення відповідач, вказала місце проживання, яке співпадає з її зареєстрованим місцем проживання, куди суд й відправляв судові повістки (а.с.73-74).

А відсутність відповідача за вказаною адресою, згідно частини 5 статті 74 ЦПК України, не свідчить про те, що відповідач не був повідомлений про день, час та місце проведення розгляду справи, оскільки за цією нормою діє презумпція вручення судової повістки належним чином, навіть за відсутності відповідача за такою адресою, у тому числі з причин того, що відповідач удень не знаходиться вдома.

За таких обставин суд констатує, що неявка відповідача у судове засідання не мала місце з поважних причин.

Оцінюючи, чи мають докази, на які посилається відповідач істотне значення для правильного вирішення справи, суд виходить з такого.

Відповідно до положень частини 1 статті 179 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України), річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільна права та обовязки.

А згідно частин перших статей 181 і 182 та частини 4 статті 182 ЦК України, право власності на квартиру у багатоповерховому будинку (у тому числі виникнення, перехід та припинення такого права), як нерухомої речі, підлягає державній реєстрації. При цьому порядок проведення такої реєстрації встановлюються законом.

Починаючи з 03 серпня 2004 року, таким законом є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-VI, який встановив необхідність державної реєстрації права власності на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

При прийнятті заочного рішення, судом було встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, 23 липня 2008 року, ОСОБА_3 придбав квартиру №83 в будинку №67-а, який розташовано по вулиці Визволителів у місті Рубіжне Луганської області, але у лютому 2014 року, помер (а.с.64-65). Згідно даних реєстру прав власності на нерухоме майно №19379853, виданого КП «БТІ» Рубіжанської міської ради 02 липня 2008 року, загальна площа цієї квартири склала 51,4 кв.м. (а.с.51).

Право власності на вказану квартиру, успадкувала його сестра: ОСОБА_4, яка зареєструвала своє право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і 22 грудня 2014 року продала квартиру на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2, який також зареєстрував набуте ним право власності у цьому ж реєстрі.

А витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 грудня 2014 року, який є в матеріалах справи, свідчить про те, що у ОСОБА_2, на підставі частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-VI, 22 грудня 2014 року виникло право власності на нерухоме майно у вигляді квартири №83 в будинку №67-а, який розташовано по вулиці Визволителів у місті Рубіжне Луганської області, та яка має загальну площу 51,4 кв.м. (а.с.55).

Отже, наведені письмові докази, яким суд вже надав оцінку при прийнятті заочного рішення, неспростовно доводять факт виникнення 22 грудня 2014 року у ОСОБА_2 права власності на означений обєкт нерухомості, а тому і його право вимагати усунення перешкод у користуванні ним таким обєктом. Що власне і було встановлено судом (а.с.64-65).

А безпосередньо здатність вказаного обєкту нерухомості бути обєктом права власності позивача, відповідачем не спростовано.

Доводи ж відповідача в тій частині, що існує технічний паспорт на цю ж квартиру від 15 серпня 2011 року, який свідчить про те, що її загальна площа, станом на 22 грудня 2014 року була більшою ніж зазначено у договорі купівлі-продажу, юридичного значення для справи, що розглянута не мають. Оскільки по перше, станом на 22 грудня 2014 року площа квартири могла знову змінитись. А по-друге, і головне, технічний паспорт, за своєю правовою природою не є правовстановлюючим документом, та відповідно, сам по собі, не може впливати на обєм правомочностей власника вже зареєстрованого права власності на зареєстрований обєкт нерухомості.

При цьому витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який був наданий позивачем, підтверджує наявність у нього права власності на конкретний, вказаний у цих витягах обєкт нерухомості, а тому і наявність права вимагати усунення перешкод у користуванні таким обєктом, у тому числі шляхом виселення з нього, що власне позивач і просив.

Тому, суд вважає, що наданий відповідачем технічний паспорт, сам по собі, не має істотного значення для правильного вирішення справи.

А за таких обставин, підстави для скасування заочного рішення відсутні.

Отже, керуючись статтями 208-210,224-233 Цивільного процесуального кодексу України, суд

п о с т а н о в и в :

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 09 квітня 2015 року, ухваленого по справі №425/3251/14-ц за позовом ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири №83 у будинку №67-а, який розташовано по вулиці Визволителів у місті Рубіжне Луганської області, залишити без задоволення.

Ухвала не може бути оскаржена окремо від рішення суду.

Суддя - Д.С. Коваленко