РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року м. Харків

Комінтернівський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Онупко М.Ю.,

за участю секретаря - Кисіль О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк». про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 в якому просить стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором № ML-702/398/2007 від 09.11.2011 року в розмірі 4 451 476 грн. 52 коп. Під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № ML-702/398/2007 від 09.11.2011 року в розмірі 6 349 971 грн. 82 коп.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначив, що 09.11.2011 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № ML-702/398/2007 від 09.11.2011 року.

30 червня 2009 року державним реєстратором Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації було проведено реєстрацію змін до установчих документів позивача, відповідно до яких була змінена назва банку з ЗАТ «ОТП Банк» на ПАТ «ОТП Банк».

12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов якого ПАТ «ОТП Банк» продає (переуступає) ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права на кредитний портфель, який включає у себе кредитні договори (перелік яких міститься у додатку 1 до договору), а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» приймає такий кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь ПАТ «ОТП Банк» винагороду. Таким чином, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до відповідача ОСОБА_2 з виконання зобов'язання за договором, а отже, саме на користь позивача має бути стягнена заборгованість, що існує у відповідача ОСОБА_2 на момент звернення до суду з позовом.

Згідно умов кредитного договору № ML-702/398/2007 від 09.11.2011 року банк надав відповідачу кредитні кошти у загальному розмірі 102 000 доларів США з кінцевим терміном повернення 11 листопада 2024 року.

09.11.2007 року в забезпечення виконання зобов'язань відповідача ОСОБА_2 за кредитним договором № ML-702/398/2007 від 09.11.2011 року було укладено договір поруки № SR-702/398/2007 між банком та ОСОБА_3 відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_3 зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання відповідачем ОСОБА_2 умов кредитного договору.

Відповідно до умов кредитного договору позивачем відповідачу були надані грошові кошти, чим позивач виконав свої зобов'язання перед відповідачем, а взяті відповідачем на себе договірні зобов'язання перед позивачем належним чином не виконує. У зв'язку з чим позивач був змушений звернутися до суду з зазначеним позовом.

Представник позивача Жила П.С. в судовому засіданні позовні вимоги в уточненій редакції підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Також зазначив, що відповідачу ОСОБА_2 банком був наданий кредит на купівлю житлового будинку, який відповідно до договору іпотеки від 09.11.2007 року був предметом іпотеки. Пізніше вказаний житловий будинок був реалізований відповідачем та грошові кошти в розмірі 40 000 доларів США були направлені на погашення заборгованості. Останній платіж був здійснений позичальником 08.02.2013 року.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, надавала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

В наданих до суду запереченнях зазначила, що проти позову заперечує в повному обсязі та пояснила, що 31.03.2012 року нею було реалізовано предмет іпотеки, будинок та земельну ділянку, що були передані в забезпечення грошового зобов'язання за даним кредитним договором. Грошові кошти від продажу предмету іпотеки, були зараховані на рахунок позивача, що підтверджується самим позивачем, а саме довідкою № 139 від 23.02.2015 року. На момент продажу предмету іпотеки та на час розгляду справи, окрім вказаного нерухомого майна, у неї не має іншого нерухомого житлового майна, яке б належало їй на праві власності. У зв'язку з вказаним відповідач зазначила, що вказані правовідносини підпадають під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Окрім того, пояснила, що на теперішній час сплинув строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитом, оскільки порушення грошового зобов'язання мало місце в травні 2009 року, тобто з того часу пройшло більше п'яти років.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував в повному обсязі та зазначив, що він з відповідачем ОСОБА_2, яка є його дружиною у 2007 році отримали кредит в ПАТ «ОТП Банк» в розмірі 100 000 доларів США на придбання житлового будинку та погашали його в міру можливості, а саме сплатити приблизно 40 000 доларів США. Пізніше банк запропонував продати вказаний житловий будинок та вони погодилися та продали земельну ділянку та житловий будинок. Останній платіж за договором ними було здійснено в лютому 2013 року в розмірі 200 доларів США для закриття кредиту. Просив відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 в судовому засіданні та наданих до суду запереченнях позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не визнала та зазначила, що ні відповідач ОСОБА_3 ні його дружина - відповідач ОСОБА_2 не отримували від банку або від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» повідомлення у будь-якій формі про відступлення права грошової вимоги факторові та виконали свої зобов'язання за кредитним договором та договором поруки перед первісним кредитором «ОТП Банк», що не відповідає положенням ст. 1082 ЦК України. Також, посилаючись на положення ст. 256 ЦК України зазначила, що порушення грошового зобов'язання мало місце в травні 2009 року, тобто з цього часу пройшло більше п'яти років і є підстави визнати, що на теперішній час сплинув строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитом та пені.

Заставлене майно, а саме житловий будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою АДРЕСА_1, що були забезпеченням грошового зобов'язання за кредитним договором № ML-702/398/2007 від 09.11.2007 року, були реалізовані за договорами купівлі-продажу 31 травня 2012 року і грошові кошти від реалізації вказаного майна були зараховані кредитором в рахунок погашення грошового зобов'язання за договором. Згідно до розрахунку заборгованості по клієнту ОСОБА_2 за кредитним договором № ML-702/398/2007 від 09.11.2007 року станом на 11.03.2015 року, наданий позивачем, при реалізації предметів іпотеки 31 травня 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на рахунок банку було внесено 40 000 доларів США.

Окрім того, зазначила, що житловий будинок з земельною ділянкою придбавався для постійного проживання відповідача та, був єдиним нерухомим майном, що належало на праві власності ОСОБА_2, площа якого складала менше 250 кв.м., та кредит було отримано в іноземній валюті. Враховуючи наведене, пояснила, що відповідно до змісту Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підстав для задоволення позову не має. В задоволенні позовних вимог просила відмовити.

Представник третьої особи ПАТ «ОТП Банк» - Жила П.С. в судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підтримує. Також, зазначив, що при передачі права вимоги до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відповідачі були повідомлені належним чином.

Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності та вислухавши пояснення учасників судового розгляду суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 09.11.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № ML-702/398/2007 від 09.11.2007 року, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 102 000 доларів США зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених у кредитному договорі (т. 1 а.с. 6-7, 8-14).

Відповідно до п.п. 1.4.1-1.4.1.1.2 ч.2 кредитного договору проценти за користування кредитом розраховуються банком наступним чином: у разі використання фіксованої процентної ставки, проценти за користування кредитом розраховуються на основі фіксованої процентної ставки, з розрахунку річної бази нарахування процентів. У разі використання плаваючої процентної ставки, проценти за користування кредитом розраховується як FIDR+фіксований відсоток з розрахунку річної бази нарахування процентів.

Відповідно до п. 4.1.1 кредитного договору відповідач ОСОБА_2 за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум.

Також, п.п. 4.1.2, 4.1.3 кредитного договору встановлено, що за прострочення виконання боргових зобов'язань понад 15 календарних днів позичальник крім пені, передбаченої п. 4.1.1 кредитного договору, додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0,01% від суми прострочених боргових зобов'язань, але не менше 25 грн. За прострочення виконання боргових зобов'язань понад 30 календарних днів позичальник, крім пені та штрафу, передбачених п.п. 4.1.1 та 4.1.2 кредитного договору, додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0,02 % від суми прострочених боргових зобов'язань, але не менше 50 грн.

До зазначеного кредитного договору № ML-702/398/2007 від 09.11.2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено декілька додаткових договорів, якими було внесено зміни та доповнення до договору, а саме: додатковий договір № ML-702/398/2007/1 від 08.12.2008 року, додатковий договір №1 від 18.02.2009 року, додатковий договір № ML-702/398/2007/1 від 09.04.2009 року, додатковий договір №1 від 09.04.2009 року, додатковий договір № ML-702/398/2007/2 від 09.09.2009 року, додатковий договір №2 від 09.09.2009 року, додатковий договір №1 від 12.11..02.2009 року ((т. 1 а.с. 24-38).

Також між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 27.05.2010 року було укладено додатковий договір № 6, відповідно до якого до кредитного договору було внесено зміни та доповнення, а саме викладено термін «Строк для оформлення у власність Земельної ділянки» в частині № 1 кредитного договору викладено в наступній редакції: «до 26 липня 2010 року.». Також, доповнено п. 5 частини 1 кредитного договору терміном «Земельна ділянка» та викладено у редакції: «земельна ділянка, що знаходиться під предметом іпотеки».

Пунктом 2.1.3.1 додаткового договору встановлено, що у випадку невиконання позичальником боргових зобов'язань понад 30 календарних днів сторони домовились, що дата остаточного повернення кредиту переноситься на останній календарний день строку дії прострочки, при цьому банк вважається таким, що реалізував своє право щодо вручення позичальнику вимоги про виконання боргових зобов'язань у повному розмірі, а позичальник вважається таким, що допустив істотне порушення умов кредитного договору та додаткового договору та отримав вимогу банку, в зв'язку з чим позичальник зобов'язаний погасити боргові зобов'язання в повному розмірі протягом 1 банківського дня починаючи з наступного дня після спливу строку дії прострочки (т. 1 а.с. 45-48).

09.11.2007 року в забезпечення виконання зобов'язань відповідача ОСОБА_2 за кредитним договором № ML-701/398/2007 від 09.11.2007 року було укладено договір поруки № SR-702/398/2007 між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 49-50).

Відповідно до п. 1.1 ст.1 договору поруки відповідач ОСОБА_3 прийняв на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання відповідачем ОСОБА_2 її зобов'язань перед кредитором за кредитним договором, в повному обсязі таких зобов'язань. Також, п. 1.2 с. 1 договору поруки передбачено, що поручитель - відповідач ОСОБА_3 та боржник ОСОБА_2 відповідають як солідарні боржники, що означає, що кредитор може звернутись з вимогою про виконання боргових зобов'язань як до боржника так і до поручителя, чи до обох одночасно.

Згідно з п. 3.1 та 3.2 ст. 3 договору поруки у випадку невиконання боржником ОСОБА_2 боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором кредитор має право звернутись до поручителя з вимогою про виконання боргових зобов'язань в повному обсязі чи в частині. Поручитель приймає на себе зобов'язання, у випадку невиконання боржником ОСОБА_6 боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором, здійснити виконання боргових зобов'язань в обсязі, заявленому кредитором.

В результаті неналежного виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору станом на 11.03.2015 року вона має заборгованість за кредитним договором в розмірі 6 349 971,82 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 62 826,81 доларів США, що за курсом НБУ складає 1 365 585,32 грн., заборгованість по пені в розмірі 4 984 386,50 грн. (т. 1 а.с. 135).

Допитаний в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_3 пояснив, що відповідно до кредитного договору його дружина - відповідач ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 102 000 доларів США на придбання житлового будинку. Однак, виконати зобов'язання належним чином не мали змоги, та за домовленістю з банком виставили його на продаж. Після продажу спірного житлового будинку він не отримав грошових коштів. Зазначені кошти було перераховано банку відповідно до їх домовленостей він більше не мав заборгованості перед позивачем. Також, зазначив, що після продажу житлового будинку працівники банку не повідомили його та ОСОБА_2 про наявність боргу. Також пояснив, що у 2013 році з метою закриття зазначеного кредитного договору за повідомленням позивача ним до банку було сплачено 200 доларів США.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином та у встановлений термін у відповідності із умовами договору.

Відповідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання є неприпустимо.

Згідно ст. ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов'язанні встановлено термін його виконання, то вона підлягає виконанню в цей строк.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - сплати неустойки.

Відповідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності на неможливість виконання ним грошового зобов'язання, на підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 553 ЦК України порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або в повному обсязі.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), згідно з ст. 514 вказаного кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу них прав.

12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов якого ПАТ «ОТП Банк» продає (переуступає) ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прав на кредитний портфель, який включає у себе кредитні договори (перелік яких міститься у додатку 1 до договору), а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» приймає такий кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь ПАТ «ОТП Банк» винагороду. Таким чином, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до відповідача ОСОБА_2 з виконання зобов'язання за договором (т.1 а.с. 51-63, 64).

Даних щодо визнання недійсним чи нечинності зазначеного договору матеріали справи не містять.

Під час розгляду справи представником відповідачем ОСОБА_2, та його представником ОСОБА_5 у запереченнях на позовну заяву, та в судовому засіданні було заявлено клопотання про застосування до позовних вимог строку позовної давності.

Щодо заяви відповідачів про застосування строків позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно з загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

У відповідності до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За приписами ст. 631 ЦК України строком договору саме є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

За таких обставин право вимоги у Банку відносно виконання зобов'язань боржником виникло з моменту настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором, коли позивач дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права на повернення кредитних коштів.

Згідно з ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до висновків, які містяться в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року та є обов'язковими для застосування судом відповідно до ст. 360-7 ЦПК України перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

Однак, позивачем було надано до суду розрахунок заборгованості відповідача ОСОБА_2 від 11.03.2015 року та довідку № 139 від 23.02.2015 року про погашення заборгованості за спірним кредитним договором, в яких зазначено, що останній платіж відповідачем ОСОБА_2 за кредитом було зроблено 08.02.2013 року, що не заперечувалось в судовому засіданні відповідачем ОСОБА_3 та його представником ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 135, 136).

У відповідності до положень ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Отже, позивач звернувся до суду із позовом 18.12.2014 року, та вчинення відповідачем ОСОБА_2 платежу за кредитним договором 08.02.2013 року свідчить про визнання нею свого боргу, то у даному випадку має місце переривання перебігу позовної давності, а відповідно позивач звернувся з позовом до відповідача ОСОБА_2 в межах строку позовної давності.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (пенею, штрафом) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 зазначила про не співмірність розміру основного боргу за кредитом та нарахованій пені.

Як вбачається з матеріалів справи сума основного боргу за кредитним договором № ML-702/398/2007 від 09.11.2007 року складає 1 365 585,32 грн., а сума нарахованої пені - 4 984 386,50 грн.

З урахуванням вищевказаного, суд приходить до висновку, що розмір неустойки підлягає зменшенню в порядку ч. 3 ст. 551 ЦК України до розміру основного боргу за кредитним договором № ML-702/398/2007 від 09.11.2007 у розмірі 1 365 585,32 грн.

З приводу пред'явлення позивачем вимог до відповідача ОСОБА_3, як до поручителя, суд вважає за необхідне зазначити наступне

За змістом ч. 1 ст. 559, ч. 1 ст. 598 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

В п. 4.1 договору поруки встановлено, що договір діє до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором встановлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Як вбачається з матеріалів справи, останній платіж відповідачем ОСОБА_2 було здійснено 08.02.2013 року та відповідно до графіку погашення заборгованості за кредитним договором № ML-702/398/2007 від 09.11.2007 року.

Отже, враховуючи положення п. 2.1.3.1 додаткового договору № 6 до кредитного договору № ML-702/398/2007 від 09.11.2007 року строк дії прострочки сплив 29.04.2013 року та кредитор змінив строк виконання основного зобов'язання, та був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від строку виконання боргових зобов'язань у повному обсязі, а саме з 30.04.2013 року.

Таким чином, у разі зміни кредитором строку виконання основного зобов'язання, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Однак, із позовом до суду позивач звернувся лише 18.12.2014 року, тобто з вимогою до поручителя він звернувся з пропуском строку, визначеного ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене та зважаючи на те, що договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки пунктом 4.1 договору поруки встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором, та те що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, який був змінений ним відповідно до п. 2.1.3.1 додаткового договору № 6 до кредитного договору, не пред'явив вимоги до поручителя, суд приходить до висновку, що договір поруки, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та відповідачем ОСОБА_3 слід вважати припиненим на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у своїх постановах № 6-33цс12 від 23 травня 2012 року та № 6-155цс13 від 29 січня 2014 року та № 6-190цс14 від 21.01.2015 року, які є обов'язковими для всіх судів України.

Також представник відповідача в своїх запереченнях зазначила, що про перехід права вимоги від ЗАТ «ОТП Банк» до позивача відповідачам повідомлено не було, та їм не було відомо про перехід права вимоги до ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Однак, зазначені твердження представника відповідача спростовуються фактом вчинення 08.02.2013 року відповідачем на користь позивача платежу у розмірі 200,50 доларів США, що підтвердив у судовому засіданні відповідач ОСОБА_3

Щодо посилань представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на застосування норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

На час розгляду справи Комінтернівським районним судом м. Харкова набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до положень якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме майно, яке вважається предметом застави або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитним установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно і загальна площа такого нерухомого майна не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для жилого будинку.

Згідно до ст. 6 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» дія цього Закону не поширюється на осіб, які є суб'єктами Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції".

Таким чином, за змістом, вказаний Закон забороняє примусове стягнення чи відчуження нерухомого майна переданого в заставу чи іпотеку на забезпечення виконання кредитних договорів, отриманих в іноземній валюті.

При зверненні з даним позовом до суду позивачем до відповідачів заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, будь-яких позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки позовна заява позивача не містить.

Окрім того, з наданого до матеріалів справи договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.05.2012 року та договору купівлі-продажу житлового будинку від 31.05.2012 року, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 діючи від свого імені продала земельну ділянку, площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_2 та житловий будинок АДРЕСА_1 Тобто, у даному випадку має місце добровільна реалізація предмету іпотеки зі згоди іпотеко держателя здійснена 31.05.2012 року(т. 1 а.с. 113-114, 117-120).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичної чи юридичної особи, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі викладеного та враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 взятих на себе кредитних зобов'язань в строки передбачені кредитним договором належним чином не виконала, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягають частковому задоволенню та з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № ML-702/398/2007 від 09.11.2007 року у розмірі 2 731 170,64 грн. (1 365 585,32+1 365 585,32= 2 731 170,64 грн.).

Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 79, 209, 212, 214, 215, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 526, 530, 610-612, 625, 1050, 1054 ЦК України , суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», (Україна, 03680, м. Київ, вул. Фізкультури, 28 Д, податковий номер 36789421, р/р 333) заборгованість за кредитним договором № ML-702/398/2007 від 09 листопада 2007 року у розмірі 2 731 170 (два мільйони сімсот тридцять одна тисяча сто сімдесят) грн. 64 коп.

В іншій частині позовні вимоги позивача - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», (Україна, 03680, м. Київ, вул. Фізкультури, 28 Д, податковий номер 36789421, р/р 333) судовий збір у розмірі 1 571 (одна тисяча п'ятсот сімдесят одна) грн. 22 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Комінтернівський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: М. Ю. Онупко