Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/2293/15 Головуючий у 1 інстанції: Кущ Т.М.
Суддя-доповідач: Пільщик Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

" 01" квітень 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

Краснокутської О.М.

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Розівського районного суду Запорізької області від 10 лютого 2015 року по справі

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування вимог зазначив, що 21 березня 2011 року надав ОСОБА_3 під розписку позику на суму 600 000 грн., яку відповідач зобов'язався повернути в строк до 01 листопада 2011 року. У вказаний строк відповідач кошти не повернув, у зв'язку з чим змушений звернутись до суду з позовом.

На підставі зазначеного просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 600 000 грн., 3% річних в розмірі 54 000 грн., судовий збір в розмірі 3654 грн. та витрати по послуги адвоката в розмірі 30 000 грн.

Рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 10 лютого 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в сумі 654 000 грн., з яких: 600 000 грн. - сума позики, 54 000 грн. - сума трьох відсотків річних від простроченої суми за порушення грошового зобов'язання, а також суму понесених судових витрат в розмірі 3654 грн., всього 657 354 грн. В іншій частині відмовлено.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що є неналежним відповідачем, оскільки отримував грошові кошти як голова СФГ "Люгвігсталь" для виконання весняно-посівної компанії, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність позову, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Суд, вирішуючи спір, правильно встановив, що ОСОБА_3 є боржником, а ОСОБА_4 - кредитором, і обґрунтовано визнав, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, які регулюються ст.ст.1046,1047,1049,1050 ЦК України.

Згідно з положеннями ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Встановивши невиконання зобов'язання по поверненню боргу в передбачений сторонами строк - до 01 листопада 2011 року, суд обґрунтовано задовольнив вимоги позивача на підставі ст. ст. 1046,1049 ЦК України, стягнувши суму боргу 600000 грн., та на підставі ст.625 ЦК України, стягнувши 3% річних.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що він не брав у борг гроші у позивача, а боргову розписку написав та отримував кошти як голова СФГ "Люгвігсталь".

На зазначені обставини відповідач посилався у запереченнях на позов і вони були предметом перевірки суду першої інстанції, судом відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України у рішенні дана оцінка цим обставинам і наведені мотиви їх неприйняття.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та вони не ставлять під сумнів висновки суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

За правилами ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України.

Згідно зі статтею 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини (ч.2 ст. 11 ЦК України).

Згідно із ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Згідно з ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 2 ст. 1046 ЦК України).

У відповідності до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Факт укладення договору позики і отримання ОСОБА_3 у борг 600000 грн. від ОСОБА_4 підтверджується письмовим доказом - розпискою від 21 березня 2011 року, яка написана і підписана власноручно ОСОБА_3, оригінал розписки приєднано до матеріалів справи (а .с. 57).

Даючи оцінку наданому позивачем на підтвердження укладення договору позики письмовому доказу - розписці, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що її зміст є підтвердженням факту укладення договору позики саме між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, за яким ОСОБА_3 передав у борг у ОСОБА_4 600000 грн. та ОСОБА_3 зобов'язався повернути борг до 01 листопада 2011 року.

Відповідно до Статуту СФГ "Люгвігсталь" ОСОБА_3 є власником та головою СФГ (а.с.41).

Незважаючи на те, що ОСОБА_3 зазначив у розписці свою посаду - голова СФГ, у розписці прикладена печатка СФГ, діяв він в своїх інтересах, а не в інтересах фермерського господарства. За змістом розписки вбачається, що ОСОБА_3 зобов'язався повернути борг, а не СФГ "Люгвігсталь".

ОСОБА_3 у підтвердження своїх заперечень про отримання грошей ним як представником СФГ "Люгвігсталь" і того, що кошти були оприбутковані СФГ "Люгвігсталь", жодного доказу не надав, хоча зобов'язаний був це зробити в силу ст.ст.10,11,60 ЦПК України, клопотання про залучення СФГ "Люгвігсталь" співвідповідачем не заявляв.

Договір позики є реальним і вважається укладеним з моменту передання грошей (ст. 1046 ЦК України), а чинне законодавство встановлює спеціальний режим обліку руху грошових коштів та інших фінансово-господарських операцій юридичними особами.

Частиною 2 ст. 1087 ЦК України визначено, що розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов'язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ст. 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про Національний банк України" визначення порядку ведення касових операцій для банків, інших фінансових установ, підприємств, і організацій віднесено до повноважень Національного банку України.

Порядок здійснення підприємствами та фізичними особами - підприємцями розрахунків у готівковій формі визначений у Положенні про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженому постановою Національного банку України № 637 від 15 грудня 2004 року.

Згідно з вказаним Положенням підприємства (підприємці), які відкрили поточні рахунки в банках і зберігають на цих рахунках свої кошти, здійснюють розрахунки за своїми грошовими зобов'язаннями, що виникають у господарських відносинах, пріоритетно в безготівковій формі, а також у готівковій формі (з дотриманням чинних обмежень) у порядку, установленому законодавством України.

Підприємства (підприємці) здійснюють розрахунки готівкою між собою і з фізичними особами (громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, які не здійснюють підприємницької діяльності) через касу як за рахунок готівкової виручки, так і за рахунок коштів, одержаних із банків. Зазначені розрахунки проводяться також шляхом переказу готівки для сплати відповідних платежів.

Підприємства (підприємці) здійснюють облік операцій з готівкою у відповідних книгах обліку.

Також в даному положенні визначено, що якщо підприємства (підприємці) та фізичні особи здійснюють готівкові розрахунки без відкриття поточного рахунку шляхом унесення до банків готівки для подальшого її перерахування на рахунки інших підприємств (підприємців) або фізичних осіб, то такі розрахунки для платників коштів є готівковими, а для отримувачів коштів безготівковими.

Уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися. Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів.

Отже, досліджуючи боргову розписку для визначення факту укладення договору, його умов, суд з'ясував справжню правову природу правовідносин сторін і відповідно до установлених результатів зробив правильні правові висновки про підстави виникнення у ОСОБА_3 обов'язку повернути борг ОСОБА_4, і посилання на те, що в розписці зазначено, що кошти отримані для весняно-посівних робіт, не мають жодного правового значення.

Таким чином, встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до намагань ОСОБА_3 оцінювати боргову розписку виключно на свою користь без підтвердження доказами, і вони не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Розівського районного суду Запорізької області від 10 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: