АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1308/15 Справа № 205/5146/14 Головуючий у 1 й інстанції - Мовчан Д.В. Доповідач - Рудь В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 року м. Дніпропетровськ

колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Рудь В.В.

суддів: Каратаєвої Л.О., Петешенкової М.Ю.

при секретарі: Левцунову І.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2014 року за позовом Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради до ОСОБА_2, третя особа Дніпропетровська міська рада, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, -

В с т а н о в и л а :

У червні 2014 року Ленінська районна у місті Дніпропетровську рада звернулася з позовом до ОСОБА_2, третя особа Дніпропетровська міська рада, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки(а.с.1-4).

Позивач зазначав, що Ленінській районній у місті раді стало відомо, що ОСОБА_2 самовільно зайняв земельну ділянку площею 27 кв.м в районі будинку АДРЕСА_1 під торгівельний павільон.

У межах повноважень, наданих Дніпропетровською міською радою рішенням від 18.02.2004 року №18/15 «Про обсяги і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів», згідно рішення Ленінської районної у місті ради від 23.06.2006 року №27 «Про організацію здійснення самоврядного конторолю за використанням та охороною земель у Ленінському районі» групою по самоврядному контролю за використанням та охороною земель Ленінської районної у місті ради 05.03.2014 року проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства та встановлено актом №38, що ОСОБА_2 використовує земельну ділянку в районі будинку АДРЕСА_1 без документів, які б підтверджували право власності або право користування земельною ділянкою.

Посилаючись на викладені обставини та вказуючи на те, що у добровільному порядку виявлене порушення земельного законодавства усунуто не було, позивач просив зобов'язати ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення торгівельного павільйону в районі будинку АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2014 року позов задоволено(а.с.19-21).

Зобов'язано ОСОБА_2 повернути самовільно зайняту земельну ділянку на користь міської територіальної громади шляхом знесення встановленого торгівельного павільйону за власний рахунок в районі будинку АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_2 привести земельну ділянку в районі будинку АДРЕСА_1 у придатний для використання стан за власний рахунок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради судовий збір у розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неповне з'ясування обставин щодо закріплення спірної земельної ділянки за кіоском, який він придбав на підставі договору купівлі-продажу від 02.07.2001 року, та який є частиною торгівельного комплексу літ.А-1, Б-1, загальною площею 120,9 кв.м та 94,4 кв.м.

Також ОСОБА_2 зазначає, що суд не врахував, що торгівельний кіоск, який його зобов'язано знести, є складовою частиною цілого торгівельного комплексу літ.А-1, Б-1, загальною площею 120,9 кв.м та 94,4 кв.м відповідно, розміщений між іншими торгівельними кіосками, його бокові конструкції є продовженням інших торгівельних кіосків, знесення якого неможливо без завдання шкоди цілому комплексу та майновим інтересам інших осіб(а.с.74-77).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Статтею 60 ЦПК України встановлено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст.116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до положень ст.ст.123, 124 Земельного Кодексу України надання земельних ділянок у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Статтею 125 Земельного Кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до вимог ст.212 Земельного Кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки вважаються будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Отже, самовільному зайняттю земельних ділянок притаманні такі юридичні ознаки: з об'єктивної сторони - це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне заволодіння чи використання земельної ділянки; відсутність при цьому відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її відчуження або надання у користування; відсутність вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки; такі дії є неправомірними, тобто їх правомірність не закріплена нормативно-правовим актом України; з суб'єктивної сторони - такі дії є винними.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням сесії Дніпропетровської міської ради ХХІV скликання від 18.02.2004 року №18/15 визначено обсяг і межі повноважень районних у місті рад, а саме передано повноваження щодо вирішення питань у галузі земельних відносин відповідно до законодавства України та рішень міської ради; про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок та звернення до судових органів з позовами про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок(а.с.8-9).

Обгрунтовуючи заявлений позов, Ленінська районна у місті Дніпропетровську рада посилалась на повноваження, надані рішенням сесії Дніпропетровської міської ради ХХІV скликання від 18.02.2004 року №18/15, та вказувала на самовільне зайняття відповідачем земельної ділянки площею 27 кв.м в районі будинку АДРЕСА_1 під торгівельний павільон(а.с.1-4).

По справі встановлено, що згідно договору оренди земельної ділянки державної власності від 17 листопада 2003 року, укладеного між Дніпропетровською міською радою та ОСОБА_2, останньому для фактичного розміщення кіоску передано в оренду земельну ділянку площею 0,0009 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка зареєстрована в Державному земельному кадастрі м.Дніпропетровська за номером НОМЕР_1 згідно зі схемою розташування земельної ділянки. Підставою для передачі земельної ділянки в оренду є рішення міської ради від 18.06.2003 року №34/10.

В п.2.1. договору зазначено, що земельна ділянка передається до 31.12.2004 року. Після закінчення терміну договору його дія закінчується, чинність втрачається. Договір оренди земельної ділянки зареєстровано в книзі записів договорів оренди земельної ділянки за НОМЕР_2 від 04 грудня 2003 року(а.с.33-34).

Згідно даних Акту №38 перевірки дотримання вимог земельного законодавства групи по самоврядному контролю за використанням та охороною земель Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради від 05.03.2014 року встановлено наступне: станом на 05.03.2014 року ОСОБА_2 використовує під павільон земельну ділянку площею 27 кв.м за адресою в районі будинку АДРЕСА_1. Документи на право постійного користування та право оренди землі відсутні(а.с.5-6).

Як видно із справи, доказів, які б свідчили про те, що після закінчення терміну дії договору оренди земельної ділянки державної власності від 17 листопада 2003 року, що був укладений між Дніпропетровською міською радою та ОСОБА_2, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування приймалось відповідне рішення про надання останньому у користування зазначеної земельної ділянки, та доказів про наявність договору оренди або державного акта про право власності на спірну земельну ділянку станом на 05.03.2014 року та на час розгляду справи, ОСОБА_2 не надав, таких доказів в ході розгляду справи не встановлено.

Отже, наведені обставини свідчать, що спірна земельна ділянка за ОСОБА_2 нормативно-правовим актом України не закріплена.

Таким чином, встановивши факт самовільного зайняття ОСОБА_2 спірної земельної ділянки та докази в підтвердження зазначеної обставини, суд, з урахуванням вказаних вимог закону, прийшов до правильного висновку про задоволення позову Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про неповне з'ясування обставин справи, у тому числі щодо статусу спірної земельної ділянки, та що питання стосовно користування останньою закріплено договором оренди від 04.11.1999 року, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вказаний договір регулює правовідносини за період, який не відноситься до періоду, передбаченого договором оренди земельної ділянки державної власності від 17 листопада 2003 року, строк дії якого сплинув 31.12.2004 року(а.с.33-34), а як встановлено судом, після закінчення строку дії зазначеного договору інший правочин щодо користування земельною ділянкою не укладався.

Твердження ОСОБА_2 про те, що він є власником торгівельного павільону, який розміщений на вказаній земельній ділянці, та який рішенням суду він зобов'язаний знести, є складовою частиною торгівельного комплексу літ.А-1, Б-1, загальною площею 120,9 кв.м та 94,4 кв.м, не можуть бути взяті до уваги, оскільки належний йому торгівельний павільон розміщений на земельній ділянці, яка не закріплена за ним у передбаченому порядку.

Посилання ОСОБА_2 на те, що 04.04.2014 року він звернувся до міського голови з питання надання дозволу на розробку технічної документації з метою поновлення договору оренди від 17.11.2003 року, не можуть бути взяті до уваги, оскільки земельна ділянка площею 27 кв.м в районі будинку АДРЕСА_1 під торгівельний павільон у передбаченому порядку за ним не закріплена: як станом на 05.03.2014 року так і на час розгляду справи.

Таким чином, рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи та діючому законодавству, що регулює встановлені правовідносини, доказам у справі суд дав оцінку відповідно до положень ст.212 ЦПК України, підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст.303,307,308,315 ЦПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -