У х в а л а

іменем україни

09 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В., Попович О.В., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієва Наталія Петрівна, про визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилалася на те, що 26 грудня 2006 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, за яким вона подарувала ОСОБА_2 частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Зазначала, що, укладаючи зазначений договір, насправді мала на меті укладення договору довічного утримання, оскільки в силу похилого віку та за станом здоров'я потребувала сторонньої допомоги.

Посилаючись на те, що укладений договір не відповідав її внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину, позивачка просила визнати договір дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 Цивільного кодексу України.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, правонаступником після її смерті залучена її дочка ОСОБА_1

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2015 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування, посвідчений 26 грудня 2006 року державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвою Н.П. № 4-1974, укладений 26 грудня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 25 березня 2015 року, рішення суду першої інстанції скасовано та у справі ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову було відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4, яка в силу похилого віку і стану здоров'я, укладаючи договір дарування, мала на меті відчуження на користь відповідача будинку лише за умови довічного утримання і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, то спірний договір не був би укладений. Крім того, судом установлено, що деякий час після укладення оспорюваного правочину відповідач здійснював догляд за позивачкою.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив з безпідставності позовних вимог.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 на праві власності належало 957/1600 частини житлового будинку АДРЕСА_1.

26 грудня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, за яким вона подарувала ОСОБА_2 частину житлового будинку за вказаною адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, правонаступником після її смерті залучена її дочка ОСОБА_1

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Вирішуючи справу, суд апеляційної інстанції не звернув належним чином уваги на те, що ОСОБА_4 як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу будинку у власність ОСОБА_2 лише за умови отримання довічного догляду та утримання, тобто вважала, що по суті укладає договір довічного утримання.

При цьому, суд апеляційної інстанції не врахував, що ОСОБА_4 укладаючи договір дарування, за яким вона подарувала ОСОБА_2 частину спірного житлового будинку, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем.

Крім цього, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_4 після укладення договору дарування, продовжувала проживати у вказаному будинку.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції не врахував, що відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру усупереч вимогам ст. 717 ЦК України і є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України № 6-69цс14 від 18 червня 2014 року.

Вирішуючи справу, суд апеляційної інстанції вказаних вимог не врахував, належним чином не перевірив, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення сторін, якими доказами вони підтверджуються; не визначився з нормами матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, не встановив усіх фактичних обставин справи, що мають визначальне значення для правильного вирішення справи.

Крім того, із матеріалів справи, зокрема, з позовної заяви ОСОБА_4 вбачається, що з позовом до суду вона звернулася 31 жовтня 2011 року, в той час як спірний договір дарування між нею та ОСОБА_2 було укладено 26 грудня 2006 року.

За таких обставин судом апеляційної інстанції належним чином не встановлено та не перевірено, чи не було пропущено позивачкою встановленого законом для захисту порушеного права трирічного строку позовної давності.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом при ухваленні рішення у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права належним чином не встановлені, таке рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

О.В. Попович

І.К. Парінова