Справа № 344/1048/15-ц
Провадження №2/344/1901/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Гупан Х.М.

представника позивачки Аннюк В.В.

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ПАТ "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

до Івано-Франківського міського суду звернулось ПАТ "Приватбанк" з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позові вказано, що 03/10/2008 р. позивач та відповідач уклали кредитний договір IFIWAN13190115, відповідно до якого відповідач отримав позику в сумі 58043,76 гривень до 02/10/2013 р., сплатити проценти. Однак відповідач належним чином не виконав свої обов`язки допустив заборгованість в сумі 13598,10 гривень за позикою, 10020,43 гривень процентів, 7308,46 гривень комісії, 42790,44 гривень пені, 250 та 3685,87 гривень штрафів. Вказані грошові кошти позивач просив стягнути з відповідача в примусовому порядку.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив задовольнити його з підстав, вказаних в позові. На заперечення відповідача про те, що на виконання позики він передав позивачу автомобіль та довіреність з правом на продаж автомобіля третім особам представник позивача пояснив, що автомобіль дійсно було отримано від відповідача на зарахування вимог до відповідача, однак представнику позивача не відомо яка його доля на даний момент чи позивач використовує вказаний автомобіль протягом останніх 5 років, чи його продано.

В судовому засіданні відповідач заперечив позов з тих підстав, що на його думку нарахування на суму позики є завищеними і просив суд зменшити їх. Разом з цим відповідач надав суду пояснення про те, що на виконання зобов`язань за договором позики 5 років назад ним було передано автомобіль та нотаріально посвідчено довіреність на продаж автомобіля третім особам.

Судом встановлено наступні обставини.

03/10/2008 р. позивач та відповідач уклали кредитно-заставний договір IFIWAN13190115, відповідно до якого відповідач отримав позику в сумі 58043,76 гривень до 02/10/2013 р., сплатити проценти.

Відповідно до п. 8.1. предметом застави за вказаним договором є визначений сторонами автомобіль.

В п. 10.1.12. кредитно-заставного договору IFIWAN13190115 вказано, що на предмет застави може бути звернено стягнення.

Відповідно до п. 13.2 кредитно-заставного договору предмет застави передається на погашення заборгованості за договором і погашення забезпечених вимог.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем суду заборгованість відповідача обчислюється з 03/10/2008 р.

В розрахунку заборгованості жодним чином не відображено зарахування переданого відповідачем позивачу автомобіля на зарахування заборгованості.

Відповідно до акту від 28/05/2009 р. позивач отримав від відповідача автомобіль на погашення зобов`язань за позикою.

В п. 2 ст. 589 ЦК України вказано, що за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Так позивач отримав заставу, але не врахував це в розрахунку до позову, а отже просить суд без достатньої на те правової підстави стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Так відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже суд не вправі замість позивача здійснювати обчислення позову та збирати докази замість позивача, оскільки такі дії означали б порушення загальних засад цивільних процесуальних відносин.

Відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України саме позивач та його представник зобов'язані довести ті обставини, на які вона посилались як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Здійснення судом розрахунку обґрунтування позову без здійснення розрахунку спростування позову означало б порушення принципу змагальності правових позицій сторін і означав би здійснення судочинства на основі визначення підстави і предмету позову судом, а не позивачем. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" в описовій частині судового рішення необхідно зазначити зміст прохання позивача, однак такий не може бути визначено з огляду на відсутність обґрунтованого розрахунку позову.

Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Ващенко проти України" (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже у суду немає повноважень на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

У справі "Preda and Dardari v. Italy" (1999) Суд вказав, що метою Конвенції є запобігання використанню принципів, на яких ґрунтується Конвенція, щоб здійснювати будь-яку діяльність, спрямовану на скасування прав і свобод, визнаних цією Конвенцією". У кількох справах, які стосувалися зловживань заявниками своїми правами, передбаченими ст. 10 Конвенції, Суд постановлював, що зловживання правом має місце і тоді, коли не лише порушуються важливі цінності демократії, але й власне дух Конвенції. Зокрема, у рішенні у справі "Witzsch v. Germany" (2005) Судом було зазначено, що ця стаття має на меті запобігання поширенню таких ідей, які "суперечать тексту та духові Конвенції".

Таким чином, у суду не має повноважень на відібрання грошових коштів від відповідача та передачу їх позивачу на підставі необґрунтованого позову, без належних на те правових підстав.

Відповідно до зазначеного, суд, -

УХВАЛИВ:

в позові ПАТ "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором IFIWAN13190115 в сумі 77653,30 гривень, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий С.О. Бородовський