АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 171/682/14-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/535/К/15 інстанції - Хоруженко Н.В.
Категорія № 48 (1) Доповідач - Савіна Г.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Савіної Г.О.,

суддів - Остапенко В.О., Митрофанової Л.В.,

при секретарі - Петренко К.І.,

за участю - позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю майна набутого за час окремого проживання та припинення шлюбних відносин, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебував з відповідачем у шлюбі під час якого вони придбали автомобіль НОМЕР_1 за 49000 грн. Хоча кредитний договір оформлено на ім'я відповідача, автомобіль був придбаний в інтересах сім'ї, і після його придбання ним було додатково оснащено автомобіль на загальну суму 10500 грн., які він отримав від продажу належного йому автомобілю ВАЗ. Після розірвання шлюбу він намагався вирішити питання про поділ автомобіля, однак відповідач відмовилась, а у теперішній час взагалі його продала. Уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати автомобіль НОМЕР_1 вартістю 58000 грн. спільною сумісною власністю подружжя, поділити вказане майно, визнавши за ним право на 1/2 частину вказаного автомобіля на суму 29000 грн., стягнути з відповідача на його користь 29000 грн. компенсацію за половину автомобіля та судові витрати по справі.

Відповідач ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю, посилаючись на те, що на час придбання автомобіля НОМЕР_1 вони з відповідачем фактично припинили шлюбні відносини, сам автомобіль було придбано за кредитні кошти, погашення яких здійснювалось нею особисто за рахунок отримуваної заробітної плати. Тому просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на автомобіль НОМЕР_2.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково, визнано автомобіль марки ВАЗ модель 11193 державний номер НОМЕР_3, 2007 року випуску спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку за кожним у спільній сумісній власності подружжя - автомобілю марки ВАЗ модель 11193 державний номер НОМЕР_3, 2007 року випуску. В іншій частині позову ОСОБА_2 відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову ОСОБА_2 у задоволенні його позовних вимог та задоволення зустрічного позову ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на його думку, суд дійшов помилкового висновку про недоведеність ОСОБА_3 факту окремого проживання на час придбання автомобіля, не врахував, що у матеріалах справи відсутній договір фінансової поруки укладений з ОСОБА_2, а сам кредитний договір таким бути не може, оскільки не містить ні істотних умов договору поруки, ні підпису ОСОБА_2, який міг би підтвердити його згоду на укладення такого договору. Крім того, судом залишено поза увагою, що дані про належність спірного автомобіля ОСОБА_3 не можуть бути ним враховані під час ухвалення рішення, оскільки отримані з порушенням чинного законодавства.

В своїх запереченнях ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.07.2000 року сторони одружились, що підтверджується відміткою в паспорті позивача, 16.01.2012 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Сторони спільно проживали, а 30.07.03 року позивач ОСОБА_2 вибув у с. Михайлівка.

23.04.07 року між ОСОБА_3 та СПД ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля марки ВАЗ модель 11193 д.н. НОМЕР_3, 2007 року випуску вартістю 47500 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу № 123, актом прийому-передачі автомобіля.

27.04.07 року між відповідачем ОСОБА_3 та АКІБ "Укрсиббанк" укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 на підставі якого відповідач отримала кредит у сумі 47500 грн. та зобов'язалась повернути його до 26.04.12 року зі сплатою відсотків та комісій, передбачених кредитним договором, що підтверджується договором про надання споживчого кредиту.

У забезпечення виконання зобов'язань відповідача по даному кредитному договору АКІБ "Укрсиббанк" прийнято заставу транспортного засобу, фінансову поруку гр. ОСОБА_2, фінансову поруку гр. ОСОБА_6, що підтверджується п. 2.1 кредитного договору.

Отримані за кредитним договором кошти відповідач ОСОБА_3 сплатила за купівлю автомобіля марки ВАЗ модель 11193 д.н. НОМЕР_3, 2007 року випуску, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру, договором купівлі-продажу від 23.04.07 року.

У період шлюбу сторони працювали, що підтверджується довідками з місця роботи про отриманий дохід (а.с. 49-54), (а.с. 77-81).

На час розгляду справи кредитна заборгованість погашена, а власником спірного транспортного засобу є відповідач ОСОБА_3

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль марки ВАЗ модель 11193 д.н. НОМЕР_3, 2007 року випуску сторонами придбано за час перебування у шлюбі, тому є спільною власністю сторін, їх частки у спільній власності є рівними і кожна із сторін має право власності на 1/2 частку вищевказаного майна.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо поділу майна в натурі суд виходив з того, що відповідач грошових коштів на депозитний рахунок не внесла, сторони не дійшли згоди щодо вартості даного майна та не надали суду доказів щодо вартості спірного майна на час розгляду справи, не заявили клопотання про проведення товарознавчої експертизи, що не позбавляє їх звернутися з відповідним позовом до суду після визначення вартості спірного майна.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 суд виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження припинення шлюбних відносин між сторонами на час придбання транспортного засобу та в період погашення боргу за кредитним договором.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 22, 23, 24 постанови №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонено законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", роз'яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч.4,5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. У справах щодо звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності чи застосування до працівника з боку керівника або роботодавця заходів впливу (переведення, атестація, зміна умов праці тощо) у зв'язку з повідомленням таким працівником про порушення вимог Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" іншою особою обов'язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірний автомобіль сторонами було придбано в період шлюбу, а тому він є їх спільною сумісною власністю, що підтверджено матеріалами справи, зокрема, свідоцтвом про розірвання шлюбу між сторонами 16.01.2012 року, кредитним договором, укладеним 27.04.2007 року між ОСОБА_3 та АКІБ "УкрСиббанк", в п. 2.1 якого фінансовим поручителем зазначено чоловіка ОСОБА_3 - ОСОБА_2

Факт реєстрації ОСОБА_2 не за адресою місця реєстрації ОСОБА_3 не є підставою для визнання припинення між сторонами шлюбних відносин з 2003 року, як і для визнання транспортного засобу особистим майном ОСОБА_3, оскільки остання в судовому засіданні при розгляді справи у суді апеляційної інстанції підтвердила, що в технічному паспорті на транспортний засіб, виданому на її ім'я було вписано її чоловіка ОСОБА_2 Крім того, вона пояснила, що транспортний засіб в установленому законом порядку нею продано не було, а лише видано довіреність на сторонню особу на право керування та розпорядження транспортним засобом.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів до уваги не сприймає, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці і відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України юридичного значення для вирішення справи не мають.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді: