Справа № 464/8308/13 Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/783/1096/15 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Курій Н.М.,

суддів: Мельничук О.Я., Мікуш Ю.Р.,

за секретаря Куцика І.Б.,

з участю позивача та представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Сихівський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та виселення,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням (повторне заочне) Сихівського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2014 року вищезазначений позов задоволено.

Суд зобов'язав ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_4 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Суд визнав ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Суд виселив ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Суд стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 114,70 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апелянт заперечує твердження позивача про її самовільне вселення в червні 2013 року в спірну квартиру та вважає доведеним факт надання позивачем їй дозволу на проживання в спірній квартирі.

Апелянт ставить під сумнів твердження позивача про те, що вона не проживала в спірній квартирі з 2010 року, оскільки сам позивач стверджує, що саме вона поміняла замки у спірній квартирі.

Апелянт стверджує, що жодних документів про те, що вона чинить перешкоди своєму синові (позивачу у справі) у користуванні спірною квартирою останній не представив.

Апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності позивачу - ОСОБА_4 на підставі договору дарування, укладеного 28 лютого 2012 року між ним та відповідачкою - ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, та стверджується витягом з Львівського обласного комунального "БТІ та ЕО" про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно №34544366 від 19.06.2012 року (а.с.8, 12).

Із змісту зазначеного вище договору дарування вбачається, що договір не містить будь-яких умов чи застережень щодо обов'язку обдарованого ОСОБА_4 надати відповідачу ОСОБА_3 право проживання в квартирі чи залишення за нею такого права після укладення договору.

Довідкою ЛКП "Житловик-С" з місця проживання про склад сім'ї та прописки від 15.08.2013р. №1861 підтверджується, що в належній позивачу - ОСОБА_4 квартирі АДРЕСА_1, зареєстровані окрім нього, його син - ОСОБА_6 та відповідачка - ОСОБА_3 (його матір) - колишній власник (а.с.13).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти. Користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Права власника житлового будинку чи квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Встановлено, що жодних угод між позивачем та відповідачкою про користування спірною квартирою не було укладено.

Позовні вимоги заявлені ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, припинення права користування житлом та виселення є наслідком припинення права власності на спірну квартиру відповідачкою ОСОБА_3 на підставі договору дарування.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що до укладення договору дарування 28 лютого 2012 року, відповідачка ОСОБА_3 була власником спірної квартири АДРЕСА_1, та була в ній зареєстрована, однак, фактично не проживала в ній ще з 2010 року, що підтверджується актами комісії ЖКБ № 163 від 20.06.2013 року, 04.03.2013 року та довідкою ЖКБ № 163 від 14.05.2013 року (а.с.14, 15, 16).

Суд першої інстанції із пояснень позивача також встановив, що місцем постійного проживання відповідачки - ОСОБА_3 був належний їй на праві спільної часткової власності (21/50) будинок АДРЕСА_2 (а.с.9), однак, в червні 2013 року, після припинення її права власності на подаровану позивачу квартиру, вона самовільно, без погодження з власником квартири, вселилася у спірну квартиру, помінявши в ній вхідні замки та не надає позивачу доступу до житла.

Зазначені вище обставини також підтверджуються актом від липня 2014 року, складеним сусідами - мешканцями будинку АДРЕСА_1 в якому зазначено, що в належній позивачу квартирі АДРЕСА_1, проживає ОСОБА_3 разом зі своїм співмешканцем - жителем м. Стрий - ОСОБА_7, які вселилися у спірну квартиру без згоди власника (а.с.168).

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_3, яка є матір'ю позивача вже протягом багатьох років не проживає з ним однією сім'єю, в тому числі і на момент укладення договору дарування, не веде з ним спільний побут та господарство.

Суд першої інстанції на підставі наведеного вище правильно зробив висновок про те, що відповідачка зареєстрована у спірній квартирі як попередній власник та відповідно мала право розпорядження, володіння та користування спірною квартирою, лише до укладення 28 лютого 2012 року договору дарування квартири.

За таких обставин, враховуючи відчуження відповідачкою ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 28 лютого 2012 року, у зв'язку з чим припинилося її право власності на зазначену квартиру та, відповідно, всі правомочності власника, тобто, право володіння, користування та розпорядження майном, право власника використовувати належне йому помешкання для проживання інших осіб, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження в суді першої інстанції, спростовуються наведеним вище та на висновки суду не впливають.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Мельничук О.Я.

Мікуш Ю.Р.