Справа №581/209/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Сізов Д. В.
Номер провадження 22-ц/788/707/15 Суддя-доповідач - Собина О. І.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

02 квітня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Левченко Т. А. , Маслова В. О. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 13 лютого 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Беєве», третя особа: відділ Держземагенства у Липоводолинському районі Сумської області про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, -

в с т а н о в и л а:

01 квітня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом і свої вимоги обґрунтовував тим, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 11 березня 2009 року йому належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3 га, що розташована на території Московської сільської ради Липоводолинського району. Зазначеною земельною ділянкою користується ТОВ «Беєве» на підставі договору оренди землі від 02 листопада 2009 року, який зареєстрований відділом Держкомзему Липоводолинського району Сумської області 29 березня 2011 року. Вказує, що даний договір він не підписував, довіреністю нікого на його укладення не уповноважував і акт прийняття-передачі земельної ділянки між сторонами не складався. Зазначає, що він вже тривалий час проживає у Республіці Білорусь і на час підписання договору його не було на території України. Посилаючись на невідповідність вчиненого правочину його волі та волевиявленню, просив із підстав передбачених ч.3 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України визнати зазначений договір оренди землі недійсним.

Рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 13 лютого 2015 року було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 за їх безпідставністю.

ОСОБА_3 не погодився з рішенням місцевого суду і оскаржив його в апеляційному порядку і посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що він підтвердив факт своєї відсутності на території України у момент підписання договору оренди, а тому вважає, що існували усі підстави для визнання його недійсним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи представника апелянта, заперечення представника відповідача, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав:

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3 га, розташованої на території Московської сільської ради Липоводолинського району Сумської області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії СМ №156988 від 11 березня 2009 року (т.1 а.с.9).

02 листопада 2009 року між ОСОБА_3 і ТОВ «Беєве», в особі директора Сала І.І. було укладено договір оренди належної позивачу земельної ділянки, строком на 10 років та підписано акт визначення меж земельної ділянки в натурі (т.1 а.с.11-14, 226). 29 березня 2011 року зазначений договір оренди відділлом Держкомзему в Липоводолинському районі зареєстровано в Державному реєстрі земель за №00028 (т.1 а.с.14). 09 квітня 2011 року між договірними сторонами підписано акт приймання-передачі земельної ділянки, що надається в оренду (т.1 а.с.226).

Також судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 є громадянином України, але тривалий час проживає на території Республіки Білорусь де отримав право на постійне проживання на період з 01 грудня 2011 року по 30 листопада 2016 року, що підтверджується копією посвідчення (т.1 а.с.206).

За повідомленням Державної прикордонної служби України позивач за період з 01 листопада 2009 року по 01 січня 2014 року двічі перебував на території України, а саме: з 09 грудня 2009 року по 17 грудня 2009 року та з 05 грудня 2010 року по 13 грудня 2010 року (т.1 а.с.273).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано переконливих доказів на підтвердження своїх доводів щодо не підписання ним спірного договору оренди землі, а отже і наявності підстав для визнання його недійсним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного:

Статтями 13-14 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначалось, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Статтею 15 ч.ч.1. 2 цього закону визначались істотні умови договору оренди землі, якими є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Частиною 1 ст.16 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації та на підставі ч. 1 ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України, ч. 2 ст. 125 Земельного Кодексу України і ст.18 Закону України «Про оренду землі» є укладеним з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ст.60 УПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.58 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України).

За клопотанням позивача, ухвалою місцевого суду 24 листопада 2014 року була призначена судова почеркознавча експертиза на вирішення якої було поставлене питання щодо приналежності підпису у спірному договорі оренди землі позивачу у справі, але у зв'язку із ненаданням позивачем додаткових матеріалів для проведення експертизи та її не оплатою, ухвала суду була повернута без виконання.

Таким чином, в порушення вимог передбачених ч.1 ст.58, ч.2 ст.59 ЦПК України будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували підроблення підпису позивача ОСОБА_3 на договорі оренді землі останнім суду надано не було.

Крім того, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо не підписання позивачем договору оренди землі, оскільки саме 2 листопада 2009 року останній знаходився за межами України, що підтверджується відомостями наданими Державною прикордонною службою.

В той же час, представник відповідача і не наполягає на тому, що договір був підписаний саме цього дня (2 листопада 2009 року), оскільки договори оренди землі, у зв'язку із великою їх кількістю, готувалися завчасно, а потім протягом деякого часу підписувались особисто орендарями і тому фактичне підписання договору оренду може і не співпадати з датою зазначеною в самому договорі. Таким чином, позивачем не позбавлений був можливості поставити свій підпис на договорі оренди в період особистого його перебування в с.Московське Липоводолинського району у період з 09 грудня 2009 року по 17 грудня 2009 року або з 05 грудня 2010 року по 13 грудня 2010 року.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач в порушення вимог передбачених ст.10,60 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог щодо визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з підстав передбачених ч.1 ст.215 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що заочне рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 13 лютого 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -