Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: виконавчий комітет Октябрської районної у м. Полтаві ради, ОСОБА_5, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради, ОСОБА_5, третя особа - Реєстраційна служба Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, про встановлення земельного сервітуту, визнання права власності на гараж, зобов'язання вчинити певні дії, відшкодування майнової та моральної шкоди

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про зобов'язання усунути перешкоди у користуванні належною їй за рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 04 травня 2006 року земельною ділянкою по АДРЕСА_1 шляхом прибирання на належній їй земельній ділянці сухих гілок складених умовною межею; зобов'язання не чинити перешкоди на встановлення нею твердого (металевого) паркану по спірній межі згідно схеми за варіантом № 6 експертного висновку судово-технічної експертизи від 20 березня 2006 року, додаток № 1 до висновку експертизи; зобов'язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що знаходиться у їхньому спільному із відповідачем користуванні шляхом знесення самочинно збудованого гаража, визначеного у технічному паспорті літерою «Е».

В обгрунтування вимог зазначила, що вона є співвласником домоволодіння по АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці площею 2 583 кв. м, що перебуває у їхньому спільному із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 користуванні. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 04 травня 2006 року проведено розподіл земельної ділянки між співвласниками за варіантом № 6 експертного висновку судово-технічної експертизи від 20 березня 2006 року, виділено у користування: їй - 842 кв. м, що становить 63/150 частки, ОСОБА_4 - виділено 761 кв. м, що становить 57/150 частки, ОСОБА_5 - 401 кв. м, що становить 1/5 частку, у спільному користуванні залишено 579 кв. м. На виконання даного рішення державним виконавцем 22 квітня 2009 року у примусовому порядку було проведено розподіл вказаної земельної ділянки шляхом забиття у грунт металевих стержнів, з'єднаних між собою мотузкою. Разом з тим, ОСОБА_4 самовільно та безпідставно пошкодив встановлену державним виконавцем межу, витягнувши із землі металеві стержні, зайнявши більш як на 1 м впродовж всієї належної їй земельної ділянки, виділивши її смугою сухих гілок висотою до 1 м. Також відповідач самочинно збудував металевий гараж площею 21,1 кв. м на земельній ділянці, яка знаходиться у спільному користуванні співвласників, без їхнього погодження, що ускладнює вільний доступ як до входу її помешкання, так і до належної їй земельної ділянки.

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, виконавчого комітету Октябрської районної у

м.Полтаві ради, ОСОБА_5 про встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту на право проїзду транспортним засобом по наявному шляху до своєї земельної ділянки та на користування земельною ділянкою площею 21,12 кв. м, що перебуває у їхньому спільному із ОСОБА_3 та ОСОБА_5 користуванні, на якій встановлено гараж «Е» для зберігання та обслуговування його автомобіля,; визнання права власності на цей успадкований у 2003 році самочинно побудований у 1984 році його батьком гараж «Е» розміром 6, 4 м х 3,3 м для зберігання автомобіля; зобов'язання ОСОБА_3 привести нову самовільно зведену господарську споруду, позначену на схемі літерою «Г» до попереднього розміру, а також про зобов»язання забезпечити відведення дощових та снігових вод з дахів будинку «А-1» й цеху фірми «Світанок» на територію городу садиби по АДРЕСА_2; зобов'язання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 знести за власний рахунок збудовану на проїзній частині до будинковолодіння господарську споруду, позначену в технічному паспорті під літерою «К», що перешкоджає проїзду на територію двору; зобов'язання ОСОБА_5 перенести помийну яму, яка розташована біля будівель із грубим порушенням санітарних та будівельних норм, в інше місце; зобов'язання ОСОБА_5 привести територію помийної ями до попереднього належного стану, відбудувати між прибудовою «БІ-1» та сараєм «В» знесену його прибудову для зберігання інвентаря та інструментів, яка б слугувала водовідводом дощових та талих вод з будинку «Б-1» та прибудови «БІ-1», облаштувати гідроізоляцію між добудовою до будинку

«БІ-1» та спорудою «В», в якій розташоване його овочесховище; стягнення з ОСОБА_3 на його користь майнової шкоди у розмірі 274, 05 грн та

5 000 грн моральної шкоди; про стягнення з ОСОБА_5 майнової шкоди у розмірі 1 450 грн та моральної шкоди у розмірі 3 000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що гараж «Е» перейшов йому у власність 19 листопада 2003 року від попередніх власників. У жовтні 1983 року його батьку ОСОБА_6 було надано право на позачергове придбання автомобіля «Запорожець» ЗАЗ 968-М як інваліду ВВВ. Для обслуговування та зберігання автомобіля на земельній ділянці, що на той час була в одноосібному користуванні батька, за згодою інших співвласників ОСОБА_8 та ОСОБА_3 у 1983 році було викопано траншею під фундамент та оглядову яму, а через кілька тижнів забетоновано фундамент та площадку під гараж. У 1984 році побудовано сам гараж. За життя батько не зареєстрував право власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва. З середини грудня 1991 року гараж перебуває у його (позивача) постійному користуванні, про що достовірно було відомо відповідачам. Вважає, що позивач ОСОБА_3 пропустила строк звернення до суду з позовом. Також просив визнати право власності на гараж за набувальною давністю, встановити йому земельний сервітут на право проїзду транспортним засобом по наявному шляху та на користування земельною ділянкою, на якій розташований гараж, оскільки попередні власники, а зараз він, користуються ним майже 30 років. Крім того, просив стягнути збитки у розмірі 1 450 грн за неналежне утримання самовільно зведеної добудови «Б1-1» до житлового будинку «Б-1» та облаштування помийної ями, оскільки через стікання дощових та талих вод руйнується його сарай «В», просідає фундамент, а через помийну яму вода просочується до продуктосховища. Також зазначав, що зведений відповідачами сарай «К» обмежує проїзну частину пожежній техніці, швидкій медичній допомозі, іншій спецтехніці та підлягає знесенню.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 11 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2014 року, у позовах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду у частині відмови йому у позові, передати справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Встановлено та вбачається із матеріалів справи, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 04 травня 2006 року визначено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 між співвласниками домоволодіння за вказаною адресою: виділено у користування ОСОБА_3 842 кв. м, що становить 63/150 частки, ОСОБА_4 - 761 кв. м, що становить 57/150 частки, ОСОБА_5 - 401 кв. м, що становить 1/5 частку. У спільному користуванні залишено земельну ділянку 579 кв. м. Такий поділ користування земельною ділянкою здійснено із посиланням на те, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 30 березня 2005 року частки ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визначено як 63/150, 57/150 й 1/5 відповідно (Т. 1, а. с. 14-15).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05 грудня 2008 року встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 листопада 2003 року ОСОБА_4 належить 8/25 часток домоволодіння по АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці площею 2 450 кв. м. На земельній ділянці розташовано: одноповерховий цегляний будинок літ. А-1, другий одноповерховий глинохворостяний жилий будинок літ. Б-1, господарські будівлі та споруди: сарай В, Г, вбиральня Л.

ОСОБА_3 за договором дарування від 02 грудня 1976 року належить 9/25 часток домоволодіння, а ОСОБА_5 згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом - 7/50 часток домоволодіння.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 30 березня 2005 року визнано право власності за кожним (ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5) на 9/150 часток домоволодіння у порядку спадкування після смерті діда ОСОБА_9

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05 грудня 2008 року визначено ідеальні частки співвласників у домоволодінні: ОСОБА_4 - 11/25, ОСОБА_5 - 6/25, ОСОБА_3 - 8/25; здійснено поділ домоволодіння по АДРЕСА_1 між співвласниками в натурі. Крім того, за ОСОБА_5 визнано право власності на самочинно збудовані споруди в будинку Б-1, а саме: Б№-1 та бІ (кухня 2-1 площею 10 кв. м, жила кімната 2-2 площею 19, 6 кв. м, тамбур площею 4 кв. м) (Т. 1, а. с. 119-123).

Не були предметом поділу самовільні побудовані господарські споруди: сараї В1, в1, г, К, Ж та гараж Е (Т. 1, а. с. 249-256).

ОСОБА_4 просив визнати за ним право власності на самовільний гараж Е, пославшись при цьому, як на ст.344 ЦК України, так і на ст.376 ЦК України.

З огляду на наведені у позовній заяві обґрунтування позову у цій частині, суду необхідно було уточнити вимоги. Разом з тим, суд першої інстанції не розглянув заявлені ОСОБА_4 вимоги з підстав ст. 344 ЦК України (набувальна давність). Від вирішення позову щодо права на гараж залежить вирішення й похідних вимог про право земельного сервітуту щодо земельної ділянки під гаражем.

Відмовляючи у позові ОСОБА_4 в іншій частині суд не мотивував підстави відмови. На обґрунтування зустрічного позову в іншій частині ОСОБА_4 10 червня 2014 року звернувся до суду із клопотанням про призначення судової експертизи у справі, на вирішення якої поставив питання про те, чи завдає прибудова «Б-1» шкоди сараю «В», «в» та розміщеному в ньому погребу дощовими й талими водами, що стікають з даху прибудови, який розмір шкоди; чи перешкоджає збільшений розмір споруди «Г», насипана земля від риття фундаменту та його підвищення над землею відтоку води від його помешкання, які варіанти вирішення питання та вартість; чи перешкоджає розміщена на проїжджій частині споруда «К» проїзду на територію будинковолодіння; чи відповідає зведена ОСОБА_5 помийна яма вимогам сантехнічного септика, а також санітарним нормам щодо відстані до жилих будинків та споруд для зберігання продуктів, помийна яма підлягає знесенню чи перебудові (Т. 2, а. с. 89).

Відмовляючи у задоволенні такого клопотання ухвалою від 11 червня 2014 року (дата постановлення рішення суду по суті спору), суд першої інстанції виходив із того, що зустрічний позов подано ще 02 жовтня 2013 року, тому у позивача ОСОБА_4 було достатньо часу для подачі клопотань про подання доказів, розгляд справи по суті розпочався 27 січня 2014 року, було оголошено суть позовів, допитано свідків, що свідчить про пропуск зустрічним позивачем строку заявлення клопотання щодо подання доказів у справі, зокрема й щодо призначення судової експертизи.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ст. 179 ЦПК України).

Принцип процесуальної рівності сторін включає в себе право на звернення із клопотанням при призначення судової експертизи, якщо для доведення перед судом переконливості своїх доводів, які становлять підставу вимог або заперечень, необхідні спеціальні знання у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо (ст. ст. 10, 143 ЦПК України).

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Докази, подані з порушенням вимог, встановлених ч. 1 цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ЦПК України, розгляд справи по суті розпочинається доповіддю головуючого про зміст заявлених вимог та про визнання сторонами певних обставин під час попереднього судового засідання, після чого з'ясовується, чи підтримує позивач свої вимоги, чи визнає відповідач вимоги позивача та чи не бажають сторони укласти мирову угоду або звернутися для вирішення спору до третейського суду.

Разом з тим, законодавець у ч. 4 ст. 171 ЦПК України визначає, що якщо експертиза призначається під час судового розгляду, права, обов'язки експертів і їх відповідальність роз'яснюються головуючим одразу після залучення їх до участі в цивільному процесі.

Аналіз наведеної норми у взаємозв'язку із змістом положень ст. ст. 143-150 ЦПК України, що визначають особливість висновку експерта як доказу у справі, дають підстави для висновку про те, що клопотання про призначення експертизи у справі, вирішення якої потребує спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо для встановлення істотних обставин, може бути задоволено й під час судового розгляду справи по суті.

Позовні вимоги ОСОБА_4 неодноразово уточнювалися, а відповідно від уточнених вимог заявлялися клопотання про призначення експертизи. Обґрунтованість заявленого зустрічним позивачем клопотання про призначення експертизи суд не перевірив та дійшов передчасного висновку щодо пропуску строку його заявлення. Апеляційним судом ці помилки не виправлені.

З урахуванням викладеного, оскаржувані судові рішення у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 підлягають скасуванню із передачею у цій частині справи на новий розгляд до суду першої інстанції згідно ст. 338 ЦПК України.

У частині вирішенні первісного позову ОСОБА_3 судові рішення не оскаржуються, підстав для виходу за межі касаційної скарги немає, тому у цій частині рішення не переглядаються.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2014 року у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

В.О. Савченко