АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 642/2035/15-ц Головуючий 1-ї інстанції Грінчук О.П.
Провадження № 22-ц/790/8361/15 Доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: «захист прав споживачів»
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Бровченка І.О., Даниленка В.М.,

за участю секретаря: Новокщонової І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», треті особи: ОСОБА_2, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договорів кредиту, застави та поруки недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів, -

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 04 липня 2012 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі - ТОВ «Порше Мобіліті») було укладено договір кредиту № 50004842, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 235 085, 29 грн., що еквівалентно 29 058, 75 доларів СШАз цільовим призначенням - для придбання автомобіля марки «Volkswagen», модель «Tiguan», та зобовязався повернути вказану суму в строк до 15 липня 2017 року, а також сплачувати проценти за користування кредитом із розрахунку 9, 90 % річних. З метою забезпечення виконання зобовязання за вказаним кредитним договором 06 липня 2012 року, між сторонами було укладено договір застави вищевказаного транспортного засобу.

У серпні 2014 року було укладено додаткову угоду до кредитного договору № 50004842 від 04 липня 2012 року, якою збільшено строк надання кредиту до 84 місяців.

Посилаючись на те, що договір кредиту укладений з використанням відповідачем нечесної підприємницької практики, яка полягає у введенні його в оману щодо розміру майбутніх платежів та валюти зобовязань за договором, складений та підписаний сторонами договору графік погашення кредиту завідомо не відповідав загальними умовам кредитування, прив'язка гривневого еквіваленту в доларах США є незаконною, а кредитний договір фактично укладено в іноземній валюті, а тому він суперечить вимогам чинного законодавства, його, як позичальника, не було повідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту, умови даного договору є несправедливими та порушують дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін, що не відповідає вимогам ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у урахуванням уточнених у серпні 2015 року позовних вимог, ОСОБА_1 просив визнати недійсним кредитний договір № 50004842 від 04 липня 2012 року, договір поруки та договір застави транспортного засобу від 06 липня 2012 року, застосувати наслідки недійсності правочину, стягнувши з ТОВ «Порше Мобіліті» на його користь зайво сплачені грошові кошти, що перебільшують суму наданого йому кредиту.

Представник ТОВ «Порше Мобіліті» проти задоволення позову заперечував, звернувся до суду із заявою про відшкодування судових витрат у розмірі 11 116,76 грн., які складаються із витрат на правову допомогу в сумі 10 000 грн. та витрат, повязаних із явкою до суду в сумі 1 116, 76 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» судові витрати, повязані із явкою представника відповідача до суду, в розмірі 1 116 грн. 76 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким заявлений ним позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір кредиту укладено з додержанням вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а тому відсутні підстави для визнання цього договору та похідних договорів застави та поруки недійсними, а відповідно й задоволення заявленого ОСОБА_1 позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з наступних підстав.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом.

Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 11 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсними, позивач у силу ст. 10 ЦПК зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності кожного правочину.

Судовим розглядом встановлено, що 04 липня 2012 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 50004842, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 235 085, 29 грн., що еквівалентно 29 058, 75 доларів СШАз цільовим призначенням - для придбання автомобіля марки «Volkswagen», модель «Tiguan», та зобовязався повернути вказану суму у строк до 15 липня 2017 року, а також сплачувати проценти за користування кредитом із розрахунку 9, 90 % річних.

Договір між сторонами та за участю поручителя складають цей кредитний договір, Загальні умови кредитування, Графік погашення, а також додаткові угоди та інші документи, що можуть бути укладені або підписані Сторонами та поручителем у відношенні кредиту.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом кредитного договору сторони погодили, що усі платежі за договором повинні бути сплачені в гривнях и підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, відповідно до п. 1.3 Загальних умов кредитування.

Згідно з п. 1.3 Загальних умов кредитування, які є невідємною частиною кредитного договору, сторони погоджуються, що кошти у повернення кредиту та додаткового кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту та додаткового кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання компанією очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено сторонами у кредитному договорі.

Розмірів платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту, визначено у гривні на день укладення кредитного договору у Графіку погашення кредиту. В подальшому позивальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку, зазначеного у кредитному договорі (п.1.3.1 Загальних умов кредитування).

Зазначені умови договору стали результатом домовленості сторін, які вільні у визначенні зобов'язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Згідно з п. 9.5 Загальних умов кредитування підписанням цих умов позичальник підтверджує, що Компанія належним чином ознайомила його з інформацією, передбаченою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також з правилами надання фінансових послуг, затверджених компанією.

Частинами 1 та 2 ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором внаслідок підвищення курсу іноземної валюти та зростання розміру платежів, які необхідно сплачувати, не є підставою для визнання недійсним кредитного договору, оскільки положення чинного законодавства хоча і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті (правова позиція Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14).

Також суд правильно відхилив доводи позивача про необхідність складення графіку погашення кредиту із визначенням розміру щомісячної суми платежу та всіх його складових у національній валюті України, оскільки фактично неможливо передбачити курс долара США протягом усього часу дії договору.

Таким чином, під час укладення кредитного договору сторонами було додержано всіх вимог, необхідних для чинності цього правочину, що передбачені нормами ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів», у звязку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Разом з тим не можна погодитись з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з позивача понесених ТОВ «Порше Мобілілті» витрат, повязаних з придбанням проїзних документів на залізничний транспорт, оскільки відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони, а стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» 1 116 грн. 76 коп. судових витрат, повязаних з явкою представника відповідача до суду, підлягає скасуванню, а в іншій його частині - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» 1 116 грн. 76 коп. судових витрат, повязаних з явкою представника відповідача до суду, скасувати.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді