Справа № 463/5225/14 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/2434/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар - Глинський О.А.

з участю позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з указаним позовом до відповідача та з посиланням на ст.ст. 23, 1167 ЦК України просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь 10 000 грн. завданої моральної шкоди та 400 грн. сплачених за надання правової допомоги.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення оскаржив позивач. Вважає його незаконним та несправедливим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю та стягнути з ОСОБА_3 на його користь 10 000 грн. компенсації за завдану моральну шкоду. Мотивує тим, що через телефонний дзвінок ОСОБА_3, який мав місце 8 квітня 2014 року, він перебував у стані постійного напруження, самостійно не міг заспокоїтись, змушений був звернутись в поліклініку м. Пустомити до психіатра, який випасав йому заспокійливі препарати. Суд безпідставно відмовив у задоволенні його усного клопотання про витребування довідки про його психічний стан. Вказує, що не пам'ятає хто поклав слухавку першим, як вказав суд в судовому рішенні, оскільки почувши про ДТП, якого він не скоював, в голосі співрозмовника почув серйозні ноти, а не жартівливий тон, а тому розуміючи серйозність розмови, яка тривала кілька хвилин, у цей же день звернувся в Пустомитівський РВ із відповідною заявою. В той час його поведінка стверджує про те, що він перебував у стані стривоження та страху за свою подальшу долю. З висновку, по розгляду заяви, який він отримав 17 квітня 2014 року зрозумів, що з ним пожартували.

При розгляді апеляційної скарги, апелянт доводи такої підтримав.

Відповідач проти довід апеляційної скарги заперечив. Не заперечивши обставини про які зазначено у позові, лише заперечив, що при телефонній розмові представлявся працівником міліції. Крім того, просить врахувати, що позивач його впізнав у процесі розмови по телефону, а тому повинен був зрозуміти, що з ним жартують та відповідно не мав підстав для душевних страждань. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказми, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду в повній мірі таким вимогам не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.04.2014р. на мобільний телефон позивача зателефонував відповідач, який не назвався, з повідомленням про те, що в м. Городок Львівської області за участю позивача відбулась ДТП, внаслідок якої були пошкоджені транспортні засоби, що насправді не відповідає дійсності.

Даний факт сторонами не заперечувався та додатково підтверджується висновком ДІМ Пустомитівського РВ ГУ МВС України у Львівській області від 17.04.2014р.

Розглядачючи спір, що виник між сторонами, суд першої інстанції виходив з положень, які регулюють питання відшкодування моральної шкоди.

Зокрема ст.. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає:

- у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

- у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга);

- моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини четверта, п'ята).

Крім того, відповідно до п.5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що під поняттям "моральна шкода" охоплюється негативні наслідки немайнового характеру, які заподіяні фізичній особі внаслідок завданих їй фізичних, психічних та моральних страждань, що пов'язані із порушенням її прав чи охоронюваних законом інтересів.

Судом враховано, що саме позивач повинен довести факт завдання моральної шкоди та її розмір.

Пославшись на зазначені вище норми, суд першої інстанції прийшов до невідповідного висновку про недоведеність в цілому вимог позивача.

Посилання суду першої інстанції на ряд інших норм, на думку колегії суддів є невідповідним, з огляду на характер правовідносин, які виникли між сторонами.

Відмовляючи у позові, суд неправильно застосував ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за якою, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати, передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади незалежно від кордонів.

Аналогічне право особи на свободу думки і слова закріплено в ст.34 Контитуції України.

Суд врахував, що в цій категорії справ, порушення особистих немайнових прав має місце лише у випадку поширення інформації про особу, яка завідомо є недостовірною. Під поширенням слід розуміти вчинення будь-яких дій у будь-який спосіб, які доводять недостовірну інформацію до відома невизначеного кола суб'єктів, в яких формується особиста, як правило негативна думка про особу, відносно якої стосується ця інформація, внаслідок чого, така особа прямо або опосередковано піддається негативній критиці, зазнаючи при цьому моральних страждань.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що у справі яка розглядається, відповідач хоч і володів недостовірною інформацією, проте її не поширював, а отже, не вчиняв будь-яких дій, спрямованих на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача.

Суд не звернув уваги на те, що позивач не звертався з вимогами про захист честі і гідності з врахуванням повідомлення в телефонному режимі відповідачем йому неправдивих даних, а просив стягнути моральну шкоду з мотивів її отримання внаслідок протиправних дій відповідача, що не свідчать про розголошення ним неправдивої інформації про особу позивача.

Взявши до уваги факт підтверджений сторонами у справі, що є знайомі між собою та працювали на одному підприємстві, внаслідок чого позивач міг усвідомлювати особу свого співрозмовника, суд не надав значення наступним встановленим у справі обставинам.

Телефонуючи позивачу, відповідач в процесі розмови себе не назвав.

Інформація, яка була повідомлена відповідачем позивачу була неправдива і носила явно негативний характер, оскільки відповідач повідомляв позивача про вчинення ним ДТП, внаслідок якої пошкоджено два ТЗ та є потерпілі із призначенням дати та місця зустрічі цих осіб.

Поза увагою суду залишилась та обставина, що позивач дійсно працював водієм і з врахуванням отриманої інформації міг припустити факт оговору та з врахуванням характеру отриманої інформації від особи котра не назвалась, мав підстави для хвилювання, а отже моральних страждань пов»язаних саме з діями відповідача, що встановив у подальшому.

Порушення звичного ритму життя позивача певний період часу внаслідок протиправних дій відповідача свідчить звернення ОСОБА_2 в цей же день до правоохоронних органів з метою з»ясування цих обставин, про що в результаті перевірки 17.04.2014 року зроблено відповідний висновок та встановлено особу, що телефонувала.

Про протиправність дій відповідача свідчить факт його визнання про відсутність у нього даних про будь-яке ДТП вчинене з участю позивача та відсутність таких даних в цілому.

Колегія суддів враховує, що поза увагою суду першої інстанції залишилась встановлена судом та обставина, що між сторонами не було дружніх відносин. Їх знайомство було поверхневе, оскільки в минулому лише працювали у колективі водіїв чисельність якого названо відповідачем - близько 200 чоловік. Між сторонами різниця у віці майже 20 років. Такі обставин знайомства сторін не виправдовують протиправність дій відповідача внаслідок яких позивачу спричинено моральні страждання.

Позивач згідно наданого суду першої інстанції копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 22.10.2008 року є інвалідом 2 групи загального захворювання.

Посилання суду першої інстанції на те, що відповідач вказав, а позивач підтвердив, що їх телефонна розмова про обставини ДТП не була логічно завершена, і останній почувши про ДТП повідомив, що такого не вчиняв і поклав слухавку, що дозволяє стверджувати про відсутність у нього будь-якого інтересу до цієї розмови, наслідком чого є усвідомлення невідповідності змісту отриманого повідомлення дійсним обставинам справи - не спростовує часткової обґрунтованості вимог позивача.

Суд не врахував, що сприйняття певної інформації, в тому числі негативної для кожної особи є індивідуальним.

Враховуючи встановлені у справі обставини подання відповідачем позивачу інформації явно негативної для нього, не у жартівливому тоні, з врахуванням віку позивача, його стану здоров»я, така не могла пройти для нього безслідно, про що свідчить його звернення до правоохоронних органів з відповідною заявою, в якій у тому числі намагався попередити такі органи про неправдивість подій про які повідомив його позивач.

Тому висновки суду про те, що встановленим є факт, що про обставини ДТП позивач повідомлявся у той час, коли він вже не працював на Авто-транспортному підприємстві, не здійснював перевезень, а отже повинен був розуміти, що суть розмови є або ж помилкою, або ж жартом - є позицією суду, без врахування ставлення самого позивача до обставин справи.

Тому висновки суду про відсутність у позивача моральних страждань, які були наслідком телефонного дзвінка відповідача не ґрунтуються на матеріалах справи.

Колегія суддів також не може погодитись із суперечливими висновками суду першої інстанції, про які зазначено у рішенні суду, про те, що суд знайшов недоведеним факт завдання позивачу моральної шкоди, а дії відповідача хоч і не можна назвати правомірними, проте за своєю малозначністю та в сукупності з обставинами справи, їх і не можна назвати такими, що призвели до порушень особистих немайнових прав позивача і що встановлені судом обставини свідчать про те, що моральні збитки існувати не можуть, і відповідно, не може бути стягнутий їх оцінений розмір.

Факт протиправних дій відповідача по відношенню до позивача доведено матеріалами справи.

Щодо розміру моральних страждань, то з врахуванням доводів позивача, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст.58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Наявність в матеріалах справи листа Управління соціального захисту (а.с.15) про видачу позивачу путівки на санаторно-курортне лікування не дає підстав для висновку, що такого лікування позивач потребував саме в зв»язку з подіями 08.04.2014 року. При розгляді справи в суді апеляційної інстанції позивач ствердив про проходження щороку такого лікування в зв»язку з інвалідністю котра встановлена в 2008 році.

Визначаючи розмір моральної шкоди, необхідно врахувати роз»яснення Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної / немайнової/ шкоди», за п. 3 якої під моральною шкодо слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з роз»ясненнями п. 9 означеної постанови -розмір відшкодування моральної /немайнової/шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань /фізичних, духовних, психічних тощо/, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат їх тривалості, можливості відновлення тощо/ та з урахуванням інших обставин.

Керуючись принципом виваженості, а також з врахуванням ставлення позивача до вчиненого, неспростовної інформації про наявність у нього двох неповнолітніх дітей, колегія суддів вважає обґрунтованою суму до відшкодування в розмірі 600 гривен.

Що стосується стягнення витрат за правову допомогу, то позивачем не надано суду розрахунку таких витрат, а також акту виконаних робіт, що є необхідним для вирішення питання про їх стягнення, як обґрунтовано понесених.

Скасовуючи рішення суду, колегія суддів з врахуванням вимог ч.5 ст.88 ЦПК України вирішує питання розподілу судових витрат, які покладаються на відповідача.

На підставі наведеного колегія судів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.. ст.. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, ч.2 ст.314, ст. 316, ст. 317, ст. 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Личаківського м. Львова від 29 січня 2015 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 600 / шістсот гривен/ у відшкодування моральної шкоди.

В решті в позові відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судові витрати в сумі 243 гривни 60 коп. судового збору за подачу позову та 121 гривну 80 коп. за розгляд справи апеляційним судом.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскарженим до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді