Справа № 750/8077/14 Провадження № 22-ц/795/504/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Сапон А. В. Доповідач - Зінченко С. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіЗінченко С.П.,
суддів:Губар В.С., Харечко Л.К.,
при секретарі:Шкарупі Ю.В.
за участю:представника позивача ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та покладення додаткових витрат по їх утриманню,

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 січня 2015 року позов ОСОБА_7 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн., починаючи з 06.08.2014 року і до досягнення дитиною повноліття; на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн., починаючи з 06.08.2014 року і до досягнення дитиною повноліття; 17 950 грн. додаткових витрат на дітей. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні решти вимог було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати дане рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Апелянт посилається на те, що судом невірно оцінено докази щодо неплатоспроможності відповідача, оскільки матеріалами справи підтверджено, що останній працює, здійснює надання послуг з вантажних перевезень, проте не відображає свої доходи, ухиляючись від сплати податків. Сплата гонорару в розмірі 120 000 грн. за сторонню особу, дострокова виплата кредиту також свідчать про стабільність фінансового стану відповідача. Апелянт наполягає на тому, що відповідач з травня 2013 року не приймає участі в утриманні дітей, хоча знає про необхідність придбання для них одягу, взуття, лікування сина, оздоровлення обох дітей, та вважає, що аліменти необхідно стягувати з 01.05.2013 року. Позивач вказує, що її вимога про стягнення 1750 грн. для придбання зубного протезу для сина є обгрунтованою на підставі ч.2 ст. 185 СК України повинна бути задоволена, оскільки сума підтверджена відповідною довідкою, а відповідач не займався пошуком альтернативного варіанту лікування. Не погоджується апелянт із висновком суду про відмову в позові в частині вимог про зобов'язання відповідача щорічно сплачувати половину додаткових витрат на оплату занять танцями дочки, вважаючи, що освіта є обов'язковою, у дочки є здібності до хореографії, тому характер цих витрат є обов'язковим.

Позивачка ОСОБА_7 в судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до ст.305 ЦПК України неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про розгляд справи, не є перешкодою розглядові справи.

Представник позивача просила задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення суду першої інстанції, оскільки вказане рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач та його представник просили відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суду першої інстанції без змін, оскільки під час ухвалення рішення судом були вирішенні всі питання передбаченні ст.ст.213, 214 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач в силу закону зобов'язаний утримувати своїх дітей, позивачем не надано доказів можливості сплачувати аліменти у визначених нею сумах. З відповідача також стягнуто половину додаткових витрат на дітей, які підтверджені відповідними документами. Відмовляючи в задоволенні решти вимог, суд прийшов до висновку, що відсутні підстави для стягнення аліментів за минулий період, частина додаткових витрат понесена під час спільного проживання сторін, тому не може бути відшкодована позивачу; вимоги про зобов'язання відповідача сплачувати щорічно половину додаткових витрат, пов'язаних з навчанням доньки суд визнав безпідставними та передчасними.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог апелянтом не оскаржується, в зв'язку з чим відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України апеляційний суд в цій частині рішення суду не переглядає.

Із висновками суду в частині відмови в задоволенні позовних апеляційний суд погоджується, оскільки судом першої інстанції обставини справи були з'ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Судом встановлено, що сторони у справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02.08.2003 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1, зареєстрованого відділом реєстрації актів громадського стану Городянського РУЮ Чернігівської області (а.с.6). В шлюбі народились донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2, виданим 16 грудня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.7), а також син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_3, виданим 16 грудня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.8).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_7 посилалася на те, що відповідач не виконує свого батьківського обов'язку щодо утримання дітей з травня 2013 року, має достатній заробіток, тому просила стягувати аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 4037 грн. на доньку та 3070 грн. на сина щомісячно, починаючи з 01.05.2013 року.

За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

У відповідності з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 2 цієї статті передбачено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, а саме: обов'язків щодо виховання та розвитку дитини, про що йдеться у ст. 150 СК України.

Згідно положень ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим за неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Дослідженими судом матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_7 до 15 січня 2015 року перебував на податковому обліку як суб'єкт підприємницької діяльності; обсяг його виручки за період з 01.01.2014 року по 30.06.2014 року становив 0 грн. (а.с.87). 15 січня 2015 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 (а.с.106). Встановлено, що відповідач має непогашені зобов'язання майнового характеру перед ПАТ „ВТБ Банк" відповідно до укладеного кредитного договору від 27.12.2010 року, тобто договору укладеного в період спільного проживання сторін (а.с.107). Крім того, із наданих позивачем апеляційному суду письмових доказів вбачається, що ОСОБА_7 надає матеріальну допомогу дітям також в добровільному порядку.

Зважаючи на це, висновки суду першої інстанції про те, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу своїм неповнолітнім дітям в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно є обґрунтованими та такими, що відповідають встановленим обставинам.

Висновок суду про необхідність стягнення аліментів з 06.08.2014 року відповідає вимогам ч. 1 ст. 191 СК України. Позивач в порушення положень ст. 60 ЦПК України не надала суду будь-яких доказів того, що вона вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але останній ухилився від їх сплати, тому судом обгрунтовано відмовлено у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_7 про стягнення аліментів за минулий період.

Обгрунтованим є рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача половину витрат, понесених за оплату навчання доньки в гімназії „Кияночка" за період з 2013 по 2014 рік та за поїздку до „Артеку" на загальну суму 12 000 грн. Судом вірно встановлено, що згідно платіжних документів дані витрати були понесені в період спільного проживання сторін однією сім'єю. Докази, що такі витрати було здійснені позивачем за власні кошти суду надано не було.

Що стосується заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 1750 грн. прогнозованих витрат на встановлення зубного протезу сину ОСОБА_9 та зобов'язання відповідача сплачувати щорічно 1/2 частину додаткових витрат на навчання доньки, то апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення цих вимог.

Дійсно, згідно ч. 2 ст. 185 СК України додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед, проте даною норма не передбачає обов'язковість суду застосовувати цей припис закону. Крім того, апеляційний суд враховує, що згідно довідки ТОВ „Кідс Дентал" від 01.12.2014 року протез необхідно було встановити протягом 1-1,5 місяця, проте станом ні на день розгляду справи в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді позивачем не було надано доказів здійснення такого протезування та його вартість.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування,

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: