Справа № 346/162/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1537/2015
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О.П.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Горблянського Я.Д., Фединяка В.Д.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника апелянта - ОСОБА_2, представника позивача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, з апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 02 червня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року позивач звернувся з даним позовом та після уточнення позовних вимог просив ухвалити рішення про стягнення з відповідача на його користь 115450 гривень основного боргу за договором позики, 2248 гривень суми 3% річних, а всього 117 698 гривень.

Заявлені вимоги позивач обґрунтував тим, що 15 червня 2013 року між ним та відповідачем укладено два договори позики, за якими передав відповідачу 5000 доларів США, а відповідач зобов'язувався повернути їх до 15 липня 2014 року. Після спливу дати повернення позики позивач зустрічався з відповідачем та пред'являв вимогу про повернення йому всієї суми позики, однак відповідач просив почекати та обіцяв суму повернути. До цього часу борг не повернуто.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 02 червня 2015 року позов задоволено.

На дане рішення ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову.

Апелянт у скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зі змісту розписок вбачається, що він зобов'язується віддати ОСОБА_4 за двома розписками 2000 та 3000 доларів США, однак суд не з'ясував з якого правочину випливає зобов'язання апелянта. В розписках не зазначено про передачу ОСОБА_4 та отримання апелянтом грошових коштів, відсутні також інші докази, які свідчать про отримання грошових коштів, хоча законодавством передбачено, що в договорі позики або укладеній на його підтвердження розписці повинно бути зазначено передавання позикодавцем та отримання позичальником грошової суми. Надаючи суду розписки позивач не повідомив про наявність інших суттєвих обставин, що мають місце між сторонами та наслідками яких було їх складання. Зокрема, 15 червня 2013 року було складено ще одну розписку, за якою сторони взяли на себе взаємні зобов'язання про те, що він зобов'язався сплачувати за ОСОБА_4 з 15 червня 2013 року по 20 серпня 2015 року щомісячно по 280 доларів США в рахунок погашення його кредиту перед банком, після чого ОСОБА_4 зобов'язався передати у власність ОСОБА_5 автомобіль DACIA LOGAN, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, тобто фактично було досягнуто згоди на продаж автомобіля, однак сторони домовились, що апелянт сплачує за ОСОБА_4 кредит та надає розписки, за якими він зобов'язується додатково віддати гроші в сумі 5000 доларів США за автомобіль, а після повної сплати кредиту ОСОБА_4 повинен оформити автомобіль у власність ОСОБА_5 Автомобілем апелянт користувався до вересня 2014 року, коли між сторонами виник конфлікт з приводу сплати кредиту, тому його повернув. Таким чином, жодних відносин позики грошових коштів між сторонами не укладалось та не існує, грошові кошти ОСОБА_4 не позичав та не передавав, а він їх відповідно не отримував.

Вислухавши суддю-доповідача, представника апелянта, який вимоги скарги підтримав, представника позивача, який вимоги скарги заперечив, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції правильно виходив з того, що між сторонами укладено договір позики, позичальником зобов'язання не виконано, відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що предметом позики були кошти не у доларах США, а іншої валюти, не підтверджено, що розписки стосуються майбутнього придбання відповідачем автомобіля та його придбання не зумовлює необхідність отримувати грошові кошти майбутнім покупцем від майбутнього продавця, а навпаки, таке отримання суперечить юридичній природі договору купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості. Частинами 1, 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Судом встановлено, що 15 червня 2013 року між сторонами укладено два договори позики, згідно якого відповідач ОСОБА_5 зобов'язався повернути ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 3000 та 2000 доларів США до 15 липня 2014 року. Факт отримання грошей підтверджений розписками, які підписані особисто відповідачем і він цього не заперечує (а.с. 65, 66). За змістом обох розписок суд першої інстанції правильно встановив, що вони є борговим документом, підтверджують факт укладення договору позики між обома та прийняття кожним відповідних зобов'язань. Надані відповідачем розписки є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошей позичальнику.

Договори позики між сторонами були реальними, з їх змісту вбачається як факт отримання позичальником певної суми в борг із зобов'язанням її повернення та дату отримання грошей у валюті.

Апелянт жодним переконливим доказом не довів, що позика була безгрошовою.

Статтею 1049 Цивільного кодексу України визначає прямий обов'язок позичальника повернути позику.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не виконав покладене на нього зобов'язання щодо сплати боргу, тобто суму позики добровільно у визначений обома сторонами строк не повернув.

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Стаття 57 ЦПК України зазначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що міх сторонами виникли зобов'язання з виконання договору позики і відповідач, який не виконав свої зобов'язання повинен повернути позивачу заборговані за письмовими розписками 115450 гривень боргу за договорами позики та 2 248 гривень 3% річних від простроченої суми за період з 16 липня 2014 по 09 березня 2015 року та понесені судові витрати.

Доводи ОСОБА_5 про те, що розписка про повернення 2000 та 3000 доларів США оформлена ним фактично за майбутнє отримання у власність автомобіля марки DACIA Logan, номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, який буде знятий з банківської застави, що передбачено розпискою на а.с. 67, не підтверджено належними та допустимими доказами, як і те, що в розписках не зазначено про валюту, в якій виражається зобов'язання між сторонами. Суд першої інстанції цим доводам дав правильну оцінку. Врахував усі фактичні обставини і ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

При вирішенні позовних вимог судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано оцінку доводам сторін.

Доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело, або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. 218, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 02 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.