У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.О., Євграфової Є.П.,

Іваненко Ю.Г., Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Васильківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, Дніпропетровського обласного комунального підприємства «Васильківський комбінат комунального господарства», треті особи: Васильківська селищна рада Васильківського району Дніпропетровської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про поновлення строку позовної давності, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на ѕ частки квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_8, який діє від імені останніх, на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_5 звернулися до суду з указаним позовом. Зазначали, що на підставі ордера від 2 червня 1981 року № 340, виданого виконавчим комітетом Васильківської районної ради депутатів трудящих, ОСОБА_9, сім'я якої на той час складалася з ОСОБА_10, ОСОБА_11 (позивач ОСОБА_3.) та ОСОБА_9, отримала квартиру АДРЕСА_1 у с-щі Васильківці Васильківського району Дніпропетровської області. Вказана квартира перебувала у власності Васильківської селищної ради Васильківського району Дніпропетровської області. Після смерті ОСОБА_9, 3 липня 2011 року, позивачам стало відомо, що 4 серпня 1993 року на підставі договору купівлі-продажу остання придбала у Васильківського комбінату комунального господарства вказану квартиру. На час укладення договору ОСОБА_3 - дочка ОСОБА_9, разом із синами: ОСОБА_5 та ОСОБА_5, були зареєстровані та проживали в спірній квартирі. За життя ОСОБА_9 не повідомляла про набуття права власності на квартиру, тому позивачі не знали про існування договору купівлі-продажу. Посилаючись на те, що на момент укладення договору були порушенні права ОСОБА_3 та її неповнолітніх дітей, згоди на укладення вказаного договору вона не давала, він укладений із порушенням законодавства, з урахуванням уточнених позовних вимог позивачі просили задовольнити вимоги.

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_5 та ОСОБА_8, який діє від імені останніх, звернулися до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просять судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову за безпідставністю, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що оскільки ОСОБА_12 була виписана із спірної квартири, то вона не має права на її приватизацію, позивачі не були власниками квартири на момент укладення договору купівлі-продажу, тому в них відсутнє право спільної власності, вони не довели, що договір укладений внаслідок обману, підстави для поновлення строку позовної давності відсутні.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_9, ОСОБА_5 і ОСОБА_5 - синами ОСОБА_3 та внуками ОСОБА_9

На підставі ордера від 2 червня 1981 року № 340, виданого виконавчим комітетом Васильківської районної ради депутатів трудящих, ОСОБА_9, сім'я якої на той час складалася з: ОСОБА_10, ОСОБА_11 (позивач ОСОБА_3.) та ОСОБА_9, отримала квартиру АДРЕСА_1 у с-щі Васильківці Васильківського району Дніпропетровської області.

Відповідно до довідки Дніпропетровського обласного комунального підприємства «Васильківський комбінат комунального господарства» від 14 лютого 2012 року № 24 в період із 1981 по 1993 рік у квартирі були зареєстровані: ОСОБА_9 (основний квартиронаймач) із 20 липня 1981 року, ОСОБА_11 (дочка) з 11 червня 1988 року перезареєстрована в зв'язку із зміною прізвища на «ОСОБА_11», ОСОБА_5 (онук).

Згідно із записами в Домовій книзі реєстрації місця проживання громадян у квартирі АДРЕСА_1 у с-щі Васильківці Васильківського району Дніпропетровської області 26 лютого 1996 року ОСОБА_3 знята з реєстрації за вказаної адресою.

Відповідно до долучених до справи документів ОСОБА_9 зверталась із заявами до виконавчого комітету Васильківської районної ради Дніпропетровської області про надання дозволу на приватизацію квартири, оскільки вона не отримала компенсації за знесений у 1981 році за рішенням виконавчого комітету Васильківської районної ради Дніпропетровської області належний їй будинок з господарськими спорудами.

4 серпня 1993 року між Васильківським комбінатом комунальних підприємств та ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 померла.

Відповідно до ст. 65-1 ЖК Української РСР наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

На час укладення договору купівлі-продажу таким законодавством, яким була передбачена можливість придбання займаних жилих приміщень у власність, був Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Цим Законом не було встановлено, що право власності наймачем жилого приміщення у будинку державного чи громадського житлового фонду на це приміщення могло набуватись за договором купівлі-продажу.

Положення про продаж громадянам в власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт, затверджене постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 19 травня 1989 року № 142, яким було передбачено продаж квартир державного і громадського фонду, на час укладення оспорюваного договору втратило чинність.

В обґрунтування вимог про визнання цього договору недійсним позивачі, зокрема, вказували на порушення при його укладенні ст. 65-1 ЖК Української РСР та неможливість проведення відчуження квартири шляхом її продажу всупереч порядку, встановленому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», а також порушення їх права на приватизацію житла.

Наведені обставини, при їх доведеності, могли бути підставою для визнання оспорюваного договору недійсним відповідно до ст. 48 ЦК Української РСР.

Вирішуючи спір, суди наявність цих обставин не з'ясували, правомірність укладення договору з урахуванням положень ст. 65-1 ЖК Української РСР не перевірили і ніяких висновків з цього приводу не зробили.

Поза увагою судів залишилося те, що відповідач - Васильківська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області не була стороною оспорюваного договору купівлі-продажу, ніяких вимог до неї позивачі не заявляли у зв'язку з чим не перевірили належність цього відповідача.

Оскільки ОСОБА_9, яка була стороною договору, померла, то суд, виходячи з положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України, мав роз'яснити позивачам їх право на заміну неналежного відповідача та залучення до участі у справі спадкоємців ОСОБА_9 як співвідповідачів, не попередив про наслідки вчинення або не вчинення цих процесуальних дій і не сприяв здійсненню їх прав.

Наведені порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення не можна визнати законними та обґрунтованими, в зв'язку з чим вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

У разі доведеності обґрунтованості позовних вимог, суду необхідно перевірити доводи ОСОБА_6 про пропуск строку позовної давності, що може бути самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_8, який діє від імені останніх, задовольнити частково.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:Н.А. Горелкіна Є.П. Євграфова Ю.Г. Іваненко М.І. Наумчук