Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 334/3623/14 Головуючий у 1-й інстанції Козлова Н.Ю.
№ пр. 22ц/778/1288/15Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Краснокутської О.М.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Приватного Акціонерного Товариства Українська Охоронно Страхова Компанія (надалі ПРАТ «УОСК») про відшкодування шкоди заподіяною дорожньо-транспортною пригодою

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути:

-з ОСОБА_4 «УОСК» на його користь завдану матеріальну шкоду в розмірі 29 147,31 грн., яка складається з: 28 737,21 грн. невиплаченої суми страхового відшкодування за вирахуванням франшизи та 410,10 грн. пені за прострочення виплати страхового відшкодування;

-з ОСОБА_3 на його користь завдану матеріальну шкоду в розмірі 6133,14 грн., яка складається з: 1000 грн. розмір франшизи згідно полісу, 3184,34 грн. втрата товарного вигляду пошкодженого автомобіля та витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 1 948,80 грн.

- солідарно з ОСОБА_4 «УОСК» та ОСОБА_3 на його користь завдану моральну шкоду в розмірі 10 000,0 грн., а також судові витрати, понесені ним при зверненні до суду по сплаті судового збору.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 09.11.2013 року стався страховий випадок, внаслідок чого у відповідача ОСОБА_3 виникає цивільно-правова відповідальність перед третьою особою - ОСОБА_2, а обов'язок відшкодування збитків, що завданні внаслідок настання страхового випадку з пошкодженим майном третіх осіб покладається на АТ «УОСК» та винуватця в ДТП ОСОБА_3 12.11.2013 року ОСОБА_2 письмово повідомив ПАТ «УОСК» про настання страхового випадку та надав для розгляду та оцінки документи, які підтверджують настання випадку та його право як власника пошкодженого майна на отримання страхового відшкодування.

04.12.2013 року, на виконання положень ст.35 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ОСОБА_2 направив на адресу ПАТ «УОСК» заяву про страхове відшкодування, де зазначив свої банківські реквізити. Однак, ПАТ «УОСК» лише 03.04.2014 року, після розгляду обґрунтованої скарги ОСОБА_2, визнало подію страховим випадком та прийняло рішення про виплату страхового відшкодування. Таким чином, позивач вважає, що ПАТ «УОСК» порушило строк для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування майже на один місяць.

В своєму листі за вих. № 2804 від 03.04.2014 року, ПАТ «УОСК» повідомив, що згідно звіту № 341/13 від 23.12.2013 року про оцінку вартості майнової шкоди, завданої ОСОБА_2, матеріальний збиток становить 11 572,61 грн.

Однак, виплату страхового відшкодування було здійснено лише в сумі 8643,85 грн., за вирахуванням франшизи (1 000 грн.) та ПДВ. Із оціненою ПАТ «УОСК» вартістю заподіяної шкоди та сумою страхового відшкодування позивач не згоден повністю.

Так, згідно висновку № 41 від 20.11.2013 року, зробленому судовим експертом авто техніком - товарознавцем ОСОБА_5, на прохання позивача, вартість шкоди, спричиненої ОСОБА_2 складає 31 519,79 грн. Однак, у звязку з тим, що ПАТ «УОСК» у встановлений строк не здійснила виплату страхового відшкодування, тому ремонт пошкодженого автомобіля позивача не був зроблений. На теперішній час, у зв'язку із складною політичною та економічною ситуацією в країні, ціни на запасні частини суттєво подорожчали, тому в березні поточного року на вимогу позивача було проведено уточнююче дослідження майнової шкоди, та вартість шкоди, спричиненої ОСОБА_2 стала складати суму - 38 381,06 грн.

Крім цього, втрата товарного вигляду пошкодженого автомобіля позивача, згідно висновку № 41/1 від 28.03.2014 року, дорівнює 3 184,34 грн.

Позивач вважає, що висновки судового експерта ОСОБА_5 є вірними, оскільки ціну на запасні частини останній брав у офіційного дилера торгової марки «Fiat» в Україні - ТОВ «ІТАЛАВТО ЦЕНТР». Лише вони (без урахування робіт по ремонту і фарбуванню та матеріалів) складають більше тридцяти тисяч гривень, що є значно більше ніж вартість ремонту, розрахованого на замовлення ПАТ «УОСК».

Таким чином, виплачене страховиком страхове відшкодування у розмірі 8643,85 грн. є лише частиною суми, необхідної для відновлення пошкодженого транспортного засобу.

Крім того, позивач вважав за необхідне стягнути з відповідача ПАТ «УОСК» пеню в розмірі 410,10 грн. за порушення строків виплати страхового відшкодування з вини страховика.

Моральна шкода, завдана позивачу полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку із значним пошкодженням належного йому майна, а саме у необхідності замість нормальної експлуатації належного позивачу транспортного засобу, користуватись послугами громадського транспорту чи таксі, що спричиняє великі незручності. Крім цього, позивач вимушений був багато часу витратити на поїздки до представника страховика, який територіально знаходиться на іншому боку міста та потребують витрачання значного проміжку часу, який позивач міг б витрачати на потреби своєї родини чи на роботу. Сума моральної шкоди в розмірі 10 000,0 грн., яку позивач просить солідарно стягнути з відповідачів, вважає адекватною, так як основний тягар, пов'язаний з відновленням пошкодженого автомобіля та зусилля, які позивач доклав до цього, повністю лягли на нього.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2014 року (т.с. 1 а.с.216-218) позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 „УОСК» про відшкодування шкоди заподіяною дорожньою транспортною пригодою задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2 000,0 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 948,80 грн. витрат на правову допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 243,60 грн. судового збору.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Відповідачі ОСОБА_4 «УОСК» та ОСОБА_3 із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с.224-229) просив змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення:

-з ОСОБА_4 «УРСК» на користь завданої матеріальної шкоди (невиплаченої суми страхового відшкодування за вирахуванням франшизи) в розмірі 28 737,21 грн.;

-стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 втрати товарного вигляду пошкодженого автомобіля в розмірі 3 184,34 грн.

В решті рішення суду першої інстанції позивачем ОСОБА_2 не оскаржено та апеляційним судом не переглядається.

У судове засідання 02.09.2015 року належним чином повідомлені про час та місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с.18-20) позивач ОСОБА_2 і представник відповідача ОСОБА_4 «УОСК» не зявились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки позивача ОСОБА_2 і представника відповідача ОСОБА_4 «УОСК» та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю представника відповідача ОСОБА_4 «УОСК» позивач ОСОБА_2 за присутністю представника останнього за договором адвоката (т.с. 2 а.с.23-25) ОСОБА_6 та відповідача ОСОБА_3

У задоволенні клопотання представника позивача від 02.09.2015 року (т.с. 2 а.с. 26) про залучення в якості спеціаліста у цій справі ОСОБА_5 було відмовлено ухвалою апеляційного суду від 02.09.2015 року, постановленою у судовому засіданні 02.09.2015 року без виходу до нарадчої кімнати.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК України).

Згідно із ст. 307 ч. 1 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право: постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін (п. 1); скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог (п. 2), змінити рішення (п.3).

В силу вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що задовольняючи частково позов позивача у цій справі, суд першої інстанції керувався ст. ст. 10-11, 60-61, 88, 212-213 ЦПК України, ст. ст. 23, 1166-1167 ЦК України, Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та виходив із обґрунтованості та доказаності позовних вимог позивача лише в частині їх задоволення.

Проте з такими висновками суду першої інстанції в оскаржуємій частині рішення можна погодитись лише частково з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до них правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в оскаржуємій частині відповідає лише частково.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 09 листопада 2013 року сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП) за участю автомобіля НОМЕР_1. під керуванням водія ОСОБА_3 та автомобіля НОМЕР_2 МІ під керуванням водія ОСОБА_7

Внаслідок цієї ДТП було пошкоджено обидва транспортні засоби, постраждалих немає.

На момент ДТП цивільна відповідальність водія ОСОБА_3 була застрахована у ОСОБА_4 «УОСК» згідно полісу № АС/3085206 (копія т.с. 1 а.с.17).

19.11.2013 року постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_3 було визнано винним у зазначеній ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП (копія т.с. 1 а.с.18).

Згідно із ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - ЗУ «Про ОСЦПВ»), страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

В п.1.4 ст.1 ЗУ «Про ОСЦПВ» зазначено, що особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

В ст.22 ЗУ «Про ОСЦПВ» вказано, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Таким чином, 09.11.2013 року стався страховий випадок, внаслідок чого у ОСОБА_3 виникає цивільно-правова відповідальність перед третьою особою - ОСОБА_2, а обов'язок відшкодування збитків, що завданні внаслідок настання страхового випадку з пошкодженим майном третіх осіб покладається на ОСОБА_4 «УОСК» та винуватця в ДТП ОСОБА_3

12.11.2013 року ОСОБА_2 письмово повідомив ПАТ «УОСК» про настання страхового випадку і надав для розгляду та оцінки документи, які підтверджують настання випадку та його право, як власника пошкодженого майна (т.с. 1 а.с.41), на отримання страхового відшкодування (т.с. 1 а.с.161-162).

04.12.2013 року на виконання положень ст.35 ЗУ «Про ОСЦПВ» ОСОБА_2 направив на адресу ПАТ «УОСК» заяву про страхове відшкодування, де зазначив свої банківські реквізити (т.с 1 а.с.163).

В ст.36 ЗУ «Про ОСЦПВ» зазначено:

«Стаття 36. Прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) страховиком та порядок його виплати.

36.2. Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний:

у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його,

у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати)».

18.11.2013 року, враховуючи дату отримання повідомлення позивача, представник ПАТ «УОСК» в порядку та строки визначені Законом, в присутності позивача провів огляд пошкодженого автомобіля НОМЕР_3. Під час огляду зазначеного автомобіля представником ОСОБА_4 «УОСК» було визначено розмір майнової шкоди, яка складає суму 11 572,61грн., з урахуванням ПДВ в сумі 1 928,76 грн. (звіт № 341/13 від 23.12.2013 року (т.с. 1 а.с.137-139).

ОСОБА_4 «УОСК» належним чином розрахувало (11 572,61 - 1928,76 1000 = 8643,85 грн.) та сплатило в повному обсязі позивачу страхове відшкодування, а також пеню за прострочення виплати страхового відшкодування, яка становить 86,20 грн. (т.с. 1 а.с.164).

Після отриманого ОСОБА_4 «УОСК» звіту № 341/13 про оцінку вартості майнової шкоди, складеного за наслідком огляду від 28.11.2013 року, її вартість складає 11 572,61грн., а з урахуванням ПДВ в сумі 1 928,76 грн. В зв'язку з чим, приймаючи до уваги положення законодавства та фактичні обставини справи, ОСОБА_4 «УОСК» належним чином розрахувало (11 572,61 - 1928,76 1000 = 8643,85 грн. т.с. 1 а.с.27) та сплатило в повному обсязі позивачу страхове відшкодування, а також пеню за прострочення виплати страхового відшкодування, яка становить 86,20 грн.

Позивачем та його представником не було надано суду першої інстанції жодних доказів, що свідчать про факт проведення відновлюваного ремонту на СТО - платнику ПДВ, що свідчить про безпідставність вимоги стягнення суми збитку, яка складає розмір ПДВ +20°/ включеного до суми збитку, що визначений звітом № 41 від 20.11.2013 року (т.с. 1 а.с.28-61), проведеним судовим експертом автотехніком-товарознавцем ОСОБА_5 Про включення ПДВ до суми збитку зазначеного у звіті № 41 від 20.11.2013 року вказано в його висновку (т.с. 1 а.с.28-36).

Проте, у наданому позивачем звіті, особа яка його склала не визначила суми ПДВ, що входить до розрахованого нею збитку, в зв'язку з чим суд першої інстанції правильно вважав, що даний звіт не може бути підставою для визначення розміру страхового відшкодування, з огляду на його невідповідність вимогам ст. 36 Закону.

Тому, суд першої інстанції правильно вважав, що вимоги позивача до ОСОБА_4 «УОСК» щодо стягнення матеріальної шкоди є безпідставними та такими що не підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції розглянув дану справу в оскаржуємій частині з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, які відповідним чином оцінив.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування розміру завданої йому шкоди, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та представник останнього не надали суду першої інстанції достатніх, належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача саме до ОСОБА_4 «УОСК» про стягнення завданої матеріальної шкоди (невиплаченої суми страхового відшкодування за вирахуванням франшизи) в розмірі 28 737,21 грн.

Звіт спеціаліста ОСОБА_5 № 41/1 від 28.03.2014 року (а.с.62-93), за змістом якого вартість шкоди завданої володільцю автомобілю НОМЕР_4 станом на 27.03.2014 року з урахуванням ПДВ становить 41 565,40 грн. (т.с. 1 а.с.70), не може бути і не є належним, допустимим доказом у цій справі на підтвердження завданої матеріальної шкоди позивачеві в розмірі 28 737,21 грн. в ДТП 09.11.2013 року (розрахунок: розмір майнової шкоди за висновком № 41/1 від 28.03.2014 року 38 381,06 грн. виплачене страхове відшкодування 8 643,85 грн. - 1 000,0 грн. франшизи).

Тому, суд першої інстанції правильно критично оцінив цей доказ та не прийняв його до уваги при ухваленні оскаржуємого рішення суду у цій справі.

Крім того, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивачем ОСОБА_2 на час ухвалення оскаржуємого рішення у цій справі відновлений ремонт належного його пошкодженого в ДТП 09.11.2013 року автомобіля не був проведений.

Докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Таким чином, докази того, що реальні майнові затрати позивача ОСОБА_2 на відновлення пошкодженого в ДТП автомобілю становлять більше, ніж страхове відшкодування, виплачене ОСОБА_4 «УОСК», у матеріалах цієї справи відсутні.

Сам по собі факт непроведення своєчасного ремонту позивачем ОСОБА_2 належного йому пошкодженого в ДТП 09.11.2013 року автомобілю та зміна економічної ситуації в країні не можуть бути підставою для перерахунку розміру раніше визначеного за звітом № 341/13 розміру майнової шкоди, завданої позивачеві в ДТП 09.11.2013 року, та виплаченого страхового відшкодування ОСОБА_4 «УОСК» відповідно.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно вважав, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_4 «УОСК» завданої матеріальної шкоди саме в розмірі 28 737,21 грн. і саме у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду у цій частині з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

Разом з тим, апеляційний суд не може погодитись із законністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції у цій справі в оскаржуємому рішенні щодо відмови ОСОБА_2 у задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_3 про стягнення втрати товарного вигляду пошкодженого автомобіля в розмірі 3 184,34 грн.

Згідно із ч. ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Такою особою у цій справі є відповідач ОСОБА_3, що не підлягає доказуванню у цій справі в силу вимог ст. 61 ч. 3 ЦПК України.

Саме до ОСОБА_3 позивачем ОСОБА_2 у цій справі були заявлені вимоги щодо стягнення втрати товарного вигляду пошкодженого автомобіля в розмірі 3 184,34 грн.

Згідно із абз. 3 п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно з п. 2.4. Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування колісним транспортним засобом надалі КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до пункту 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Отже, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).

Пунктом 1.6. Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ.

Пунктом 8.6. Методики передбачено 2 випадки, коли у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості та який виникає у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті.

Отже, показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу.

Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в ОСОБА_5 як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду.

Ураховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, викликане передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей у результаті зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів й агрегатів, з'єднань і захисних властивостей покриттів унаслідок ДТП і подальшого ремонту. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є результатом проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Втрата товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією з причин фізичного зносу (у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту), яким характеризується величина втрати товарної вартості.

Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до конкретних виявів реальних збитків.

У пункті 32.7 статті 32 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) чітко встановлено, що шкоду, пов'язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує.

Ураховуючи те, що згідно з пунктом 8.6 ОСОБА_5 величина втрати товарної вартості транспортного засобу враховує втрату товарного вигляду транспортного засобу, можна вважати, що пункт 32.7 статті 32 Закону (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) також виключав виплату страховиком потерпілій особі і відповідного відшкодування шкоди у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу.

У цій справі величину втрати товарної вартості автомобіля позивача ОСОБА_2 FIAT BRAVO, 2010 року випуску (а.с.92), р.н. НОМЕР_5 визначено у розмірі 3 184,34 грн. (звіт № 41/1 від 28.03.2014 року (а.с.70).

Тому, заперечення відповідача ОСОБА_3 у цій частині позовних вимог позивача, що величину втрати товарної вартості автомобіля позивача у розмірі 3 184,34 грн. також має відшкодовувати ОСОБА_4 «УОСК», в якій на час ДТП була застрахована його цивільна відповідальність (автомобіль НОМЕР_6) є безпідставними, не ґрунтуються на законі.

Відповідач ОСОБА_3 не надав суду першої інстанції достатніх, належних, допустимих, переконливих доказів у спростування зазначеного розміру величини втрати товарної вартості автомобіля позивача.

Докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції зробив помилкові висновки про неможливість нести вказану відповідальність ОСОБА_3, як особою, з вини якої завдано шкоду.

Відповідно до пункту 8.6.1 ОСОБА_5 величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 ОСОБА_5).

Тобто величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюється як методами відновлення, так і методами заміни пошкоджених: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації, усіх типів КТЗ.

Пунктом 8.6.2. Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема, згідно з підпунктом "є" цього пункту величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується у разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо).

Отже, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли провадиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, що впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей. вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, стекол, шин, тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується.

Таким чином, правильне застосування пункту 32.7 статті 32 Закону передбачає аналіз відповідної правової норми в її системному взаємозв'язку з вимогами, передбаченими статтями 22, 1166 і 1187 ЦК України.

Системний аналіз указаних положень законодавства, а також абз. 3 п. 3 ч. 1 ст. 988, ст. 1194 ЦК України, п. 32.7 ст. 32 Закону (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), п.п. 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 ОСОБА_5 дає можливість дійти таких висновків.

У разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована винною особою в загальному порядку.

Сам факт непроведення позивачем ОСОБА_2 відновлюваного ремонту належного йому пошкодженого в ДТП автомобілю на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуємого рішення у цій справі не міг бути підставою для відмови у стягненні з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 втрати товарної вартості автомобіля позивача у розмірі 3 184,34 грн.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2014 року у цій справі в оскаржуємій частині в частині відмови ОСОБА_2 у задоволенні його вимог до ОСОБА_3 про стягнення втрати товарного вигляду пошкодженого автомобіля в розмірі 3 184,34 грн. скасувати, ухвалити у цій справі в частині вказаних вимог нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 втрати товарного вигляду пошкодженого автомобіля в розмірі 3 184,34 грн., в решті рішення суду в оскаржуємій частині залишити без змін.

Разом із тим, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розяснити позивачеві його право у подальшому, після проведення відповідного відновлюваного ремонту належного йому пошкодженого автомобілю, окремо від цієї справи, вирішувати питання про стягнення із ОСОБА_4 «УОСК» майнової шкоди та ПДВ, які не увійшли до виплаченого останньому страхового відшкодування, в межах страхової суми (ліміту відповідальності) за страховим полісом.

Керуючись ст.ст. 303, 307 - 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2014 року у цій справі в оскаржуємій частині в частині відмови ОСОБА_2 у задоволенні його вимог до ОСОБА_3 про стягнення втрати товарного вигляду пошкодженого автомобіля в розмірі 3 184,34 грн. скасувати.

Ухвалити у цій справі в частині вказаних вимог нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_7) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_8) втрати товарного вигляду пошкодженого автомобіля в розмірі 3 184,34 грн. (три тисячі сто вісімдесят чотири гривні тридцять чотири копійки).

В решті рішення суду в оскаржуємій частині залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1ОСОБА_8ОСОБА_9