Справа № 740/5090/14 Провадження № 22-ц/795/2190/2015 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Олійник В. П. Доповідач - Бечко Є. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:позивача ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_6, третьої особи ОСОБА_7, представника третьої особи ОСОБА_8

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Ніжинського міськрайонного суду від 06 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про відібрання дитини та визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 06 жовтня 2015 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про відібрання дитини та визначення місця проживання дитини відмовлено повністю. Малолітню дитину, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, передано її бабі, ОСОБА_7 за місцем її проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_6 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду від 06 жовтня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким постановити відібрати малолітню дитину ОСОБА_9 у ОСОБА_5 та повернути їй і визначити місце проживання доньки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою вул. Ломоносова, 10 м. Ніжин, Чернігівської області та залишити дитину на її утриманні.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд передавши малолітню дитину бабі, фактично визначив місце проживання дитини вул.Червоного Хреста, 4 в м.Ніжині по місцю реєстрації та проживання позивача за первісним позовом ОСОБА_5

Апелянт вважає, що ОСОБА_5 здійснює психологічний і фізичний тиск по відношенню до неповнолітніх та дорослих, тому можливо зробити висновок, що своєю поведінкою, він вчиняє моральний психологічний тиск і на доньку ОСОБА_9, з метою перешкодити та унеможливити спілкування матері та доньки. Протиправно використовуючи безпорадність малолітньої дитини та обмежуючи спілкування намагається розірвати взаємозвязок матері та доньки, яка потребує материнської уваги, турботи, піклування.

Також апелянт вважає, що передача дитини ОСОБА_9 бабі жодною належною підставою судом не підтверджено і не наведено.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відмовляючи у задоволенні первинного та зустрічного позовів суд першої інстанції виходив з того, що сторони станом на час розгляду справи не мають самостійного доходу, ОСОБА_6 ухиляється від виконання батьківських обовязків щодо малолітньої доньки і свого сина ОСОБА_10, що психологічний тиск ОСОБА_5 щодо сина ОСОБА_6 - ОСОБА_10 Нікіти за місцем навчання останнього в ЗОШ №1 м.Ніжина підтверджується висновком Ніжинського МВ УМВС від 26 листопада 2014 року №4013. Також в судовому засіданні встановлено, що постійним місцем проживання доньки сторін є м.Ніжин, вул.Червоного Хреста, 4, а не м.Ніжин, вул.Володарського, 7, де також проживав ОСОБА_5 під час шлюбу, тобто фактичне утримання доньки сторін здійснюється її бабою ОСОБА_7, що є підставою для передання дитини останній відповідно до ст.161 СК України із врахуванням інтересів дитини. З цього приводу суд не погодився із висновком органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання ОСОБА_9 із ОСОБА_5, оскільки проживання останньої разом із своєю бабою відповідає якнайкращим інтересам дитини.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження від 12 лютого 2009 року (а.с.10).

Згідно рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 травня 2014 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.9).

Дитина зареєстрована та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з батьком та бабусею (а.с.5).

Мати дитини, відповідач-позивач ОСОБА_6 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.21)

Вбачається також, що між сторонами, які після розлучення разом не проживають, і між якими наявні тривалі неприязні стосунки, виник спір щодо місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_9

Як встановлено судом, ОСОБА_6 в 2013 році залишила доньку у чоловіка, пояснивши це тим, що їй нема куди на даний час забрати дитину. Крім того, за два роки вона лише декілька разів намагалась поспілкувалися з донькою.

Те, що дитина з 2013 року проживає у родині ОСОБА_5 в м.Ніжині, вул.Червоного Хреста, 4, разом із батьком ОСОБА_5, бабою ОСОБА_7 та прабабою ОСОБА_11, сторонами не заперечується та підтверджується довідкою Виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 16 листопада 2014 року №66.

Позивач-відповідач ОСОБА_5 за місцем проживання у ІНФОРМАЦІЯ_3, згідно характеристики голови вуличного комітету від 16 листопада 2014 року характеризується позитивно (а.с.8). За місцем роботи в магазині «Скарлет» також позитивно характеризується (а.с.49). Разом з тим, вбачається, що ОСОБА_5 доволі часто змінював місце роботи, на даний час ніде не працює, також змінював і місце свого проживання, після розлучення з матірю дитини одружився знову і знову розвівся. Дані факти встановлені судом першої інстанції повністю та викладені в рішенні суду.

Відповідач-позивач ОСОБА_6, згідно повідомлення ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» маг. Сільпо №203, працювала в магазині «Сільпо» з березня 2013 року по січень місяць 2014 року, характеризується позитивно, докази на підтвердження самостійного постійного доходу останньої станом на 06 жовтня 2015 року відсутні (а.с.25), мають місце два договори підряду на виконання робіт.

Відповідно до положень ст.ст.151, 160, 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, на те, щоб малолітня дитина проживала з ними, на визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років.

Частиною 2 ст.163 СК України передбачено, що батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.

Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини та переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

У принципах 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

З матеріалів справи встановлено, що дитину мати залишила сама за місцем реєстрації батька, відповідачкою не було надано суду жодного доказу на підтвердження своїх заперечень та пояснень, не підтверджено навіть намагання спілкуватися з донькою.

Загалом ОСОБА_9 проживає з своєю бабусею ОСОБА_7, яка готувала дитину до школи та фактично займається її вихованням.

З психологічної характеристики дитини, проведеної психологом Ніжинського міського центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді від 30 вересня 2014 року вбачається, що у дівчинки повністю відсутній емоційний звязок з мамою, яка є для дитини джерелом дискомфорту та страху. Це може бути повязане з переживаннями, почуттям образи до мами. Виявлено, що дитина, незалежно від часового проміжку, сумнівається у любові мами і це викликає зневіру дитини у стабільності її почуття любові. Цієї людини, як би, просто немає в емоційному світі дитини. Таким чином, дитина уникає негативних емоцій, які у неї повязані з даною людиною (а.с.51-52).

Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім"ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Відповідно до ч.1 і ч.2 ст.161 СК під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

За ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини (ратифікованою постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року) встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.3 ст.161 СК Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них.

Колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції в тому, що оскільки дитина постійно проживає у родині батька, у бабусі в м.Ніжині, по вул.Червоного Хреста, 4, де створені належні умови для проживання, виховання та її навчання, що вона має прихильність до батька і оточення його родини і прижилась у даному середовищі: дівчинка з даного місця проживання відвідувала дитячий садок та пішла до школи, за нею здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, вона має сталі сімейні зв'язки, наявний постійний навчальний та виховний процес, що дитина вважає місце проживання своїм, постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, це відповідає якнайкращим інтересам дитини відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, то є підстави для визначення її місця проживання на даний час саме в м.Ніжині, вул.Червоного Хреста, 4 за місцем проживання бабусі ОСОБА_7

На даний час дитина не може бути передана матері, оскільки, на думку суду, це не буде відповідати інтересам малолітньої ОСОБА_9. Варто зазначити, що визначення місця проживання дитини у баби, ОСОБА_7, не перешкоджає матері і батькові спілкуватися з донько та, у випадку зміни відношення матері до дитини, у разі, якщо остання буде приділяти більше уваги донці, спілкуватися, допомагати у навчанні, допомагати матеріально, якщо у дитини зміниться відношення до матері, то не виключено, що дитина захоче повернутися до матері.

Не може проживання дитини бути визначене за місцем проживання і батька, який не має постійного самостійного доходу і постійного місця проживання та, відповідно, на часі не здатен у повній мірі забезпечити виконання своїх батьківських обовязків, що також не відповідає інтересам дитини.

Слід зауважити, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки батьки дитини у разі визначення місця проживання дитини з бабусею не обмежені у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини можуть реалізувати шляхом домовленості між собою та, в даному випадку з бабусею, щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років.

Згідно ст.150 СК України та ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний і моральний розвиток, навчання, створюючи належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці і на вказаний обовязок не впливає місце проживання дитини.

Статтею 59 Закону України «Про освіту» та ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, які дії належить вчиняти батькам для розвитку дитини як особистості. Зокрема, встановлено, що батьки зобов'язані виховувати у дітей працелюбність, почуття доброти, милосердя, шанобливе ставлення до старших, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів.

Відповідно до положень ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Аналіз фактичних обставин справи та вимог діючого законодавства вказує на те, що ні батько, ні мати не зможуть на даний час опікуватися дитиною, їх особисті неприязні стосунки негативно відображаються на вихованні дитини. З матеріалів справи вбачається, що тривале байдуже ставлення ОСОБА_6 до фізичного та духовного виховання своєї доньки, відсутність спілкування з нею призвело до того, що дитина сама не бажає бачити матір у своєму житті.

Навіть надання матеріальної допомоги на утримання дитини є лише однією із складової виконання батьківського обовязку і ніяким чином не може замінити участь матері у вихованні дитини, живому спілкуванні з нею, духовному та фізичному її розвитку, підготовці дитини до самостійного життя.

ОСОБА_6 нічим не довела бажання виховувати свою дитину та спілкуватися з нею. Навіть з моменту подання позову ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини відповідачка єдине, що зробила, це подала зустрічну позовну заяву, але доказів намагання побачитися з донькою, налагодити з нею стосунки, спілкуватися та приймати участь у її вихованні не надала. Доводи в апеляційній скарзі ОСОБА_6 про те, що на дитину здійснюється психологічний тиск в сімї позивача нічим не підтверджені, не є переконливими і достатніми для скасування рішення.

В будь-якому випадку суд вважає за необхідне виходити з інтересів дитини та умов її нормального розвитку й виховання.

Таким чином, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає інтересам дитини. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга висновків суду першої інстанції не спростовує та повинна бути залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції, на підставі ст.308 ЦПК України, залишене без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду від 06 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: