УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_6, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2012 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2012 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», у якому просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1; витребувати на її користь з незаконного володіння ОСОБА_4 вищезазначену квартиру; зобов'язати Київське міське бюро технічної інвентаризації скасувати державну реєстрацію права власності на ім'я ОСОБА_4 на спірну квартиру та здійснити її державну реєстрацію у вказаній квартирі.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 31 травня 1991 року. У грудні 1993 року вона виїхала на постійне проживання до США і після того в Україну не поверталась. З 1993 року спірну квартиру відвідує її син - ОСОБА_7, а з 16 липня 2004 року він там зареєстрований на підставі довіреності від своєї матері. 23 жовтня 2008 року невідомі особи шахрайським шляхом заволоділи спірною квартирою, за даним фактом було порушено кримінальну справу. Протягом перевірки було встановлено, що існує ще три договори купівлі-продажу спірної квартири, а саме: на підставі договору купівлі-продажу від 16 серпня 1995 року, який зареєстрований Київською універсальною біржею між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 право власності перейшло до ОСОБА_8; потім право власності на підставі договору купівлі-продажу від 9 жовтня 2008 року перейшло до ОСОБА_5; пізніше право власності перейшло до ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2008 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2012 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вирішуючи спір, суди виходили із того, що ОСОБА_3 договір купівлі-продажу не укладала, з її власності квартира фактично не вибувала, ОСОБА_4 оспорює право власності позивача на спірну квартиру зазначаючи, що він є власником та добросовісним набувачем, тому наявні підстави для визнання права власності на спірну квартиру за позивачем. Оскільки спірна квартира з власності позивача фактично не вибувала, у даний час нею користується ОСОБА_7, а ОСОБА_4 у квартирі не проживав, то й відсутні підстави для витребування майна із чужого незаконного володіння - володіння ОСОБА_4; вимоги ОСОБА_3 про реєстрацію за нею права власності на спірну квартиру та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на вказану квартиру є передчасними, оскільки позивач не зверталася із вказаними вимогами до компетентного органу.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального права та без визначення характеру спірних правовідносин.

Судами установлено, що 16 серпня 1995 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_8 (покупець) на Київській універсальній біржі був укладений та зареєстрований за НОМЕР_1 договір купівлі-продажу нерухомості, за яким була продана квартира АДРЕСА_1. Зазначений договір зареєстрований в бюро технічної інвентаризації у 2008 році.

З відповіді Київської універсальної біржі від 4 грудня 2008 року вбачається, що реєстраційного номера НОМЕР_1 за яким було зареєстровано спірний договір купівлі-продажу, на біржі не існує.

19 листопада 2008 року Шевченківським РУ ГУ МВС України в м. Києві порушена кримінальна справа по факту вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та зазначено, що в період часу з 1993 року по 23 жовтня 2008 року невстановлені слідством особи шахрайським шляхом заволоділи квартирою АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 звертаючись до суду указувала на те, що договір купівлі-продажу квартири від 16 серпня 1995 року укладений без її вільного волевиявлення, як сторони правочину, та не відповідає її внутрішній волі, оскільки вона спірний договір не підписувала.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Зазначені положення містяться і в ст. 48 ЦК УРСР (чинної на момент укладення спірного правочину).

Таким чином, порушення, які були допущені при укладенні спірного правочину, та на які позивач посилалася у позові, є підставою для визнання вищевказаного договору недійсним, а не є підставою вважати його нікчемним, про що зазначено судами в оскаржуваних судових рішеннях.

Оспорювання й витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння без визнання цього договору купівлі-продажу недійсним не ґрунтується на вимогах закону.

Судами також установлено, що у подальшому, 9 жовтня 2008 року ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу відчужила ОСОБА_5. квартиру АДРЕСА_1.

29 жовтня 2008 року ОСОБА_5. за договором купівлі-продажу продав вищевказану квартиру ОСОБА_4

Відповідно до витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 (а.с. 17).

Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині витребування майна із чужого незаконного володіння в порядку віндикації, суди неправильно застосували положення ст. 388 ЦК України й порушили норми процесуального закону при ухваленні рішення в цій частині.

Так, ЦК України в главі 29 передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми ст. ст. 387, 388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача.

Частина 1 ст. 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не їхньої волі іншим шляхом.

За змістом зазначених правових норм та відповідно до вимог ст. ст. 214, 307, 316 ЦПК України суди повинні були встановити: чи вибуло майно з володіння власника або володіння особи, якій воно було передане власником у користування, у силу зазначених обставин, а також чи придбав набувач це майно за відплатним договором і чи не знав та не міг знати він про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

При цьому за змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Ураховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не їхньої волі, а набувач - довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбає майно в особи, якій не належить право його відчуження.

Судами у порушення вищезазначених норм процесуального права не було з'ясовано, яким чином спірна квартира вибула із власності позивача. У матеріалах відсутні безспірні докази того, що підпис на договорі купівлі-продажу спірної квартири від 16 серпня 1995 року належить не ОСОБА_3, а іншій особі.

Разом із тим, суди не роз'яснили позивачу про необхідність призначення експертизи на підтвердження її доводів щодо не підписання оспорюваного договору купівлі-продажу.

Якщо майно вибуло з володіння власника за його волею (передано за договором іншій особі, яка його відчужила) він не має право вимагати повернення майна від добросовісного набувача.

У той час покупець не може бути визнаний добросовісним набувачем, якщо на момент укладення відплатної угоди щодо спірного майна мали місце претензії третіх осіб, про які покупцю було відомо і які згодом були у встановленому порядку визнані правомірними.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст. 213-214, 307, 316 ЦПК України суди не перевірили доводів сторін та не встановили факт добросовісності чи недобросовісності набуття ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1., наслідком якого є витребування або відмова у витребуванні набутого ним майна відповідно до вимог ст. 388 ЦК України.

Висновки судів про відмову у витребуванні квартири із власності ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 з тих підстав, що ОСОБА_4 у квартирі фактично не проживав є помилковими, оскільки судове рішення про витребування майна з чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації за власником, а також скасування попередньої реєстрації права власності, та не залежить від фактичного проживання чи не проживання особи, у якої таке майно витребовується.

Отже, в межах заявленого позову договір купівлі-продажу спірної квартири від 16 серпня 1995 року недійсним не визнавався, є дійсним та зареєстрований у встановленому законом порядку, примусове вилучення майна у відповідача не відбулося, а отже, суди визнавши за позивачем право власності на вищезазначену квартиру, ухвалили рішення яке не відповідає правовому режиму права власності позивача на розпорядження своїм майном та захисту права власності від порушень.

Таким чином суд як першої так і апеляційної інстанції не в повній мірі з'ясували усі обставини справи та не визначилися з характером правовідносин, які склалися між сторонами, відповідно невірно застосували норми матеріального права.

Оскільки суди на вищевикладені обставини уваги не звернули, у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не врахували норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановили обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, згідно ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені по справі рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2012 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2012 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді:А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
Г.В. Юровська