АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

08 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Панченка М.М., Вербової І.М.

при секретарі Архіповій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири нікчемним, визнання права власності на квартиру, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіної МариниАнатоліївни на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року,

встановив:

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський АкціонернийБанк» ( далі - ПАТ «ВіЕйБі» Банк») звернулося до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням подальших уточнень, просило визнати договір купівлі-продажу квартири, укладений 10 вересня 2014 року між ПАТ «ВіЕйБі» Банк» та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В., зареєстрований в реєстрі за №3281, нікчемним. Визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «ВіЕйБі» Банк».

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 15 березня 2011 року між ПАТ «ВіЕйБі» Банк» та ТОВ «Електротех» укладено договір по погашення боргу, за яким банку були передані майнові права на квартири, що розташовані в об'єкті будівництва за адресою: АДРЕСА_1. 03 вересня 2013 року між сторонами було підписано акт приймання -передачі квартир, за яким ціна квартири №24 загальною площею 116,2 кв.м., визначена у розмірі 3 251 798,70 грн.

10 вересня 2014 року між ПАТ «ВіЕйБі» Банк» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за яким продаж вказаної квартири вчинено за 1 916 370 грн. Вважаючи, що правочин здійснено за суттєво заниженою ціною, з порушенням порядку проведення розрахунку, останній у відповідності до п.3 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є нікчемним.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «ВіЕйБі Банк» просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Свої доводи обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначив, що судом при ухваленні рішення було неправильно застосовано положення ч.3 ст. 38 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб», а саме в частині не співставлення ціни продажу з вартістю, за якою майно було придбано банком. Судом було безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи для визначення звичайної ціни відчуженого майна та взято до уваги висновок експерта за результатами проведення оціночно-будівельного дослідження від 03.06.2015 р., здійсненого за замовленням відповідача.

В судовому засіданні представник ПАТ «ВіЕйБі Банк» - Салівон В.І. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 15 березня 2011 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ТОВ «Електротех» був укладений договір про погашення боргу. Умовами договору передбачено погашення ТОВ «Електротех» заборгованості за кредитним договором № 89 від 09 серпня 2007 року перед ПАТ «ВіЕйБі Банк» у сумі 65 675 251,90 грн. шляхом передання останньому майнових прав на квартири, що розташовані на об'єкті, що будується за адресою: АДРЕСА_1. Пунктом 4.1. вказаного договору передбачено, що передача майнових прав на квартири здійснюється за ціною 65 675 251 грн. 90 коп., в тому числі ПДВ -10 945 875,31 грн. (а.с. 6-7).

15 березня 2011 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ТОВ «Електротех» підписаний акт приймання-передачі майнових прав на квартири, за яким позивачу передано майнові права на квартири, розташовані в офісно-житловому комплексі за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.8).

10 вересня 2014 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В. (а.с.11-12).

Відповідно до п. 1.1 ПАТ «ВіЕйБі Банк» зобов'язалося передати ОСОБА_2 майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, у власність, а останній зобов'язався прийняти вищевказане майно та сплатити за нього обумовлену грошову суму.

На підтвердження приймання-передачі квартири 10 вересня 2014 року було складено відповідний акт (а.с.13).

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання вказаного договору нікчемним та про визнання за позивачем права власності на спірне майно, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності.

Висновок суду першої інстанції є правильним.

Так, відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.3 ст. ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У п. п. 5, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 4 цієї постанови, судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Отже, така позовна вимога, як визнання правочину нікчемним, суперечить наведеним положенням цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, коли банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 % і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Позивачем не доведено ту обставину, що банк здійснив відчуження квартири АДРЕСА_1 за ціною, нижчою на 20% від звичайною від її вартості на момент продажу.

Як вбачається з п. 3.1, п. 3.5 договору купівлі-продажу, продаж вказаної квартири за домовленістю сторін було вчинено за 1 916 370, 40 грн. Оціночна вартість квартири згідно Звіту про незалежну оцінку мана ТОВ «Актив Експерт» (сертифікат №14334/13 від 13.02.2013 р.) станом на 05 вересня 2014 року становила 1 987 745 грн.

Вказаний звіт було виконано 08 вересня 2014 року на підставі укладеного з ПАТ «ВіЕйБі Банк» договору №44-13 від 12 вересня 2013 року з метою визначення ринкової вартості об'єкта оцінки для укладення цивільно-правових угод з використанням порівняльного підходу.

Таким чином, продаж квартири було здійснено за ціною, що була нижче від оціночної лише на 71 374,60 грн.

Посилання позивача на акт приймання -передачі квартир, розташованих у будинку за адресою: АДРЕСА_1, від 03 вересня 2013 року, за яким ціна квартири під будівельним номером 1507, загальною фактичною площею 116,2 кв.м., визначається у розмірі 3 251 798,70 грн. з урахуванням ПДВ є необґрунтованим, оскільки доказів того, що спірну квартиру було набуто у власність ПАТ «ВіЕйБі Банк» саме за вказаною ціною і остання відповідала ринковій вартості майна на момент продажу суду не надано (а.с.10).

Не надано суду також доказів того, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири банк був платником ПДВ. Відповідно, якщо особа не є платником ПДВ, то вона не має права нараховувати його на ціну товарів.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач також не довів існування у нього складнощів у зверненні до суб'єкта оціночної діяльності ЗАТ «Консалтингюрсервіс», який акредитований Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, з метою визначення ринкової вартості квартири на дату укладення договору купівлі-продажу.

За таких підстав доводи останнього про необґрунтовану відмову у задоволенні клопотання про призначення експертизи є безпідставними.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача надав суду висновок експерта КНДІСЕ за результатами проведення оціночно-будівельного дослідження від 03.06.2015 р. №9137/15-43/9385-9397/15-43 (а.с. 74-86).

Вказане дослідження було проведено з застосуванням порівняльного методичного підходу (метод продажу аналогів) розрахунку ринкової вартості об'єкта дослідження.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказуванню.

Відповідно до вказаного висновку ринкова вартість квартири №24, розташованої на 15 поверсі будинку загальною площею 116,2 кв.м. станом на 10.09.2014 року становила 2 216 980 грн., що є лише на 13,56 % більше за ціну, ніж її було відчужено банком, що не тягне за собою нікчемність правочину, відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». З огляду на це, відсутні підстави для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежності вказаного доказу є необґрунтованими.

Згідно з ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

З аналізу вказаної норми можна дійти висновку, що правом вимоги про встановлення нікчемності правочинів з передбачених ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» підстав та застосування наслідків нікчемності правочинів, витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, відшкодування збитків, спричинених їх укладенням має саме Фонд гарантування вкладів фізичних осіб або Уповноважена особа Фонду, як самостійний суб'єкт правовідносин в межах здійснення регулятивної функції, а не банк, який знаходиться на стадії тимчасової адміністрації або ліквідації.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира вибула з володіння позивача, а тому вимога позивача визнати за ним право власності на неї не ґрунтується на законі.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія

Ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді

Справа №22-ц/796/12965/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Колдіна О.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.