У Х В А Л А

4 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І.,Лященко Н.П.,
розглянувши заяву публічного акціонерного товариства «БМ Банк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «БМ Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 9 лютого 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «БМ Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 235 641, 80 швейцарських франків, що еквівалентно 3 080 123 грн 21 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 9 лютого 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У поданій до Верховного Суду України заяві ПАТ «БМ Банк» просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року та залишити рішення судів першої та апеляційной інстанції без змін, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, виходив із того, що вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на статті 213, 214, 315 ЦПК України та обставини справи з урахуванням відсутності оригіналу заявки про видачу готівки, не перевірили наявність у позивача права вимоги повернення суми кредиту, не з'ясували належним чином чи був наданий кредит за договором саме відповідачеві ОСОБА_4, не встановили наявність у банку ліцензії на здійснення операції з валютними цінностями, не звернули увагу на посилання ОСОБА_4 щодо неналежного його повідомлення про час і розгляд справи, а також позбавили права на заявлене клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності, передбаченого статтею 258 ЦК України щодо вимог про стягнення пені.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 жовтня 2014 року суд касаційної інстанції виходив з того, що суди не надали належної оцінки рішенню Апеляційного суду Івано-Франківської області від 9 грудня 2010 року, в якому було вказано що на відкритий в банку на ім'я ОСОБА_1 рахунок 3 серпня 2007 року було зараховано кредитні кошти в сумі 31 500 швейцарських франків і позивачка неодноразово отримувала із каси банку кредитні кошти, а також сплачувала кошти на погашення сум основного боргу та процентів, а тому суди дійшли помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 грошові кошти за кредитним договором не отримувала та відповідно не повинна нести відповідальності.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2014 року суд касаційної інстанції виходив з того, що як вбачається з матеріалів справи, 14 жовтня 2013 року відповідачем до суду першої інстанції була подана заява про застосування позовної давності разом із вищезазначеними письмовими доказами, проте судами у порушення статті 212 ЦПК України вказані докази досліджені не були, та не зазначено мотивів, чому такі не взяті до уваги.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 квітня 2014 року суд касаційної інстанції виходив з того, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що видача готівки відповідно до кредитного договору відбулася 8 квітня 2009 року шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок ОСОБА_4, яка в свою чергу того ж дня здійснила переказ готівки на інші рахунки, а тому доводи ОСОБА_4 про те, що вона не отримувала кредитні кошти, спростовується.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 квітня 2014 року суд касаційної інстанції виходив з того, що так як оспорюваний договір було укладено до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», суди дійшли правильних висновків про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору про надання споживчого кредиту в іноземній валюті недійсним.

Порівняння вищенаведеного судового рішення із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «БМ Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за заявою публічного акціонерного товариства «БМ Банк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко