Справа № 463/548/15 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/783/7367/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: представника ПАТ «БМ Банк» ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 вересня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "БМ Банк" звернулось в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення 30170 грн. заборгованості за кредитним договором №319745-IS від 15.01.2013 року.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства "БМ Банк" заборгованість за кредитним договором № 319754-IS від 15.01.2013 року в розмірі 30170,21 грн. та 301.70 грн. судового збору.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що спір розглянуто без його участі, про дату та час судового засідання його не було належним чином повідомлено, що призвело до однобічного вирішення справи. Також апелянт зазначає, що судом не враховано факту порушення позивачем вимог Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки ні перед укладенням кредитного договору, ні протягом його дії, банк не повідомив його у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування. З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення представника ПАТ «БМ Банк» ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що така підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог. Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача у зв»язку з невиконанням ним зобов»язань за кредитним договором склалася заборгованість по поверненню кредитних коштів, по сплаті відсотків, комісії, які підлягають стягненню в судовому порядку.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства.

Судом першої інстанції встановлено, що 15.01.2013 року, між ПАТ «БМ Банк» та ОСОБА_3, був укладений договір № 319754 ІS про відкриття та обслуговування карткового рахунку з видачею міжнародної платіжної картки та встановленням кредитного ліміту, додатки до договору №1, №2, №3, відповідно до умов яких банк надав відповідачу кредит у сумі 20000.00 грн. строком до 14.01.2015 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами.

Позичальником умови кредитного договору належним чином не виконувалися, у зв»язку з чим у нього склалася заборгованість, яка згідно з уточненим розрахунком, наданим ПАТ «БМ Банк», станом на 01.01.2015 року становила 30170.31 грн., з яких: 10807.19 грн. строкова заборгованість за кредитом; 91982.81 грн. прострочена заборгованість за кредитом; 260.12 грн. недозволений перерозхід; 126.00 грн. проценти за недозволений перерозхід; 2500.49 грн. проценти за прострочений кредит; 3113.43 грн. - прострочені відсотки; 294.92 грн. строкові відсотки; 5745.25 грн. комісія за несвоєчасну оплату більше 7 днів; 3300.00 грн. - комісія за несвоєчасну оплату більше 30 днів.

Наявність строкової заборгованості за кредитом, простроченої заборгованості за кредитом, недозволеного перерозходу, процентів за недозволений перерозхід, процентів за прострочений кредит, простроченими відсотками, строковими відсотками підтверджується доданим до позову рухом коштів по рахунку, розрахунком заборгованості станом на 01.01.2015 року.

Іншого розрахунку на спростування розрахунку заборгованості, наданого позивачем, відповідач суду не надав.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, простроченої заборгованості за кредитом, недозволеного перерозходу, процентів за недозволений перерозхід, процентів за прострочений кредит, прострочених відсотків, строкових відсотків, що становить 26624.96 грн., суд першої інстанції вірно виходив з п.2.3.5, яким передбачено виникнення недозволеного перерозходу по картковому рахунку, п. 2.4.5 договору, яким передбачене нарахування процентів за недозволений перерозхід, п.2.4.3, яким передбачене нарахування процентів за прострочений кредит п.2.4.6 договору, яким передбачене нарахування прострочених відсотків, п.2.4.3 договору, яким передбачене нарахування строкових відсотків.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідача комісії за несвоєчасну оплату більше 7 днів у розмірі 575.25 грн. та комісії за несвоєчасну оплату більше 30 днів у розмірі 3300.00 грн., оскільки п. 4.1.1 Договору передбачена відповідальність у випадку недотримання позичальником строків виконання зобов»язань за цим договором, а саме, за прострочення оплати обов»язкового платежу, позичальник зобов»язаний сплатити РКО за переказ коштів на рахунки простроченої заборгованості (при несплаті обов»язковго платежу більше 7 календарних днів), в розмірі 30 грн., без ПДВ, а у випадку недотримання клієнтом строків виконання зобов»язань за цим договором, а саме прострочення оплати обов»язкового платежу, позичальник зобов»язаний сплатити комісію РКО за переказ коштів на рахунки простроченої заборгованості (при несплаті обов»язкового платежу більше 30 календарних днів) в розмірі 300.00 грн. без ПДВ.

А відтак, з відповідача підлягає стягненню комісія у розмірі 330.00 грн., оскільки стягнення комісії у розмірі 3300.00 грн. не відповідає п. 4.1.1 кредитного договору.

Згідно зі ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Оскільки договір № 319754 ІS про відкриття та обслуговування карткового рахунку з видачею міжнародної платіжної картки та встановленням кредитного ліміту, укладений між ПАТ «БМ Банк» та ОСОБА_3, додатки до договору №1, №2, №3, відповідачем не оспорювалися, такі є чинними, на думку колегії суддів безпідставними та необгрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано факту порушення позивачем вимог Закону України "Про захист прав споживачів" з тих мотивів, що ні перед укладенням кредитного договору, ні протягом його дії, банк не повідомив його у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування. Предметом даного позову є стягнення заборгованості, а не визнання недійсним кредитного договору.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції про підставність позову про стягнення заборгованості.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, передбачені ч.1 ст. 309 підстави для зміни рішення суду, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення суду слід змінити в частині розміру заборгованості, яка підлягає стягненню ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства "БМ Банк" за кредитним договором № 319754-IS від 15.01.2013 року, зменшивши її в розмір з 30170.21 грн. до 26624.96 грн.

Керуючись ст. 303, п.3 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 вересня 2015 року змінити в частині розміру заборгованості, яка підлягає стягненню ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства "БМ Банк" за кредитним договором № 319754-IS від 15.01.2013 року, зменшивши її в розмір з 30170.21 грн. до 26624.96 грн.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

ОСОБА_4