РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 285/2557/15-ц

провадження у справі № 2/0285/991/15

10 грудня 2015 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді…………….………………..ОСОБА_1

при секретарі……………………......................ОСОБА_2

з участю: позивача..……………………….....................ОСОБА_3

відповідача……………………………………..ОСОБА_4

представника органа опіки й піклування……. ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_4

про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з цим позовом та уточнивши позовні вимоги просить розірвати шлюб між ним та відповідачкою, зареєстрований 16 липня 2010 року, від якого мають сина, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позову зазначає, що з відповідачкою мають різні погляди на права та обовязки подружжя, відсутні спільні інтереси та порозуміння під час вирішення сімейних проблем. Вважає, що їх шлюб остаточно припинив існування, поновлення подружніх відносин неможливе. Місцем проживання малолітньої дитини, ОСОБА_6, просить визначити з ним.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених в позові, просив задовольнити.

Відповідачка погоджується на розлучення, просила визначити місце проживання сина з нею.

Представник органу опіки та піклування зазначив, що доцільним буде визначити місце проживання дитини, Дмитра, з матір`ю.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази по справі, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16 липня 2010 року (а.с.6), від якого мають малолітнього сина, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4).

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, добровільність шлюбу одна з основних його засад. Різниця в поглядах на права та обовязки подружжя, відсутність взаєморозуміння призвели до поступового погіршення взаємовідносин і до фактичного припинення шлюбних стосунків між позивачем та відповідачкою.

Перебуваючи у шлюбі, сторони не змогли створити міцної сімї, про що свідчить той факт, що вони не підтримують шлюбних відносин, та не мають наміру їх поновлювати.

Судом вживалися заходи для збереження сімї, проте строк для примирення подружжя тривалістю три місяці позитивних результатів не дав.

Позивач в судовому засіданні наполягав на розірванні шлюбу, проти чого відповідач не заперечувала.

Згідно ч. 3 ст. 109 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

За таких обставин суд приходить до висновку, що сімя розпалася остаточно. Шлюб існує лише формально і його збереження суперечило б інтересам сторін, що має суттєве значення для них та їх дитини, тому є підстави для розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1, ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом.

При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'

ддязків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, як то передбачає стаття 161 СК України.

Згідно принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою з матірю. Особливо це стосується немовлят та дуже маленьких дітей. З точки зору психології між дитиною та її матірю в ранньому віці існує дуже тісний звязок, розірвання якого накладає часто глибокий слід в майбутньому на психіці та навіть на фізичному розвитку дитини. Та й самою природою було закладено спроможність забезпечення необхідних умов побуту, виховання, розвитку дитини саме в жінці.

При визначенні місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_6 в даному випадку суд зазначає, що кожен з батьків ставиться до своїх батьківських обов'язків відповідально. Кожен з них любить дитину та піклується про неї. На даний час вік дитини не дозволяє в повній мірі визначити її особливу прихильність до кожного з батьків.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини з матірю, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Матеріали справи не містять передбачених ч. 2 ст. 161 СК України обставин, для розлучення сина ОСОБА_8 зі своєю матір'ю, а тому місце його проживання слід визначити за місцем проживання матері.

Важливо зазначити, що визначення місцем проживання малолітньої дитини місця проживання одного з батьків зовсім не означає, що другий з батьків позбавляється права брати участь у вихованні і житті дитини.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 104, 105, 109, 110, 112, 157 Сімейного кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, громадянами України, зареєстрований 16.07.2010 року Орепівською сільською радою Новоград-Волинського району Житомирській області, актовий запис № 4, розірвати.

Прізвище позивачки Забережна після розірвання шлюбу залишити без змін.

Місце проживання сина, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 визначити з матір`ю ОСОБА_4.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення або з дня отримання його копії.

Головуюча Л. Й. Савицька