Справа № 559/1359/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області

в особі головуючої судді Лопухович А.О.,

при секретарі Федчук А.А.,

за участю представників сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дубно цивільну справу за позовом ОСОБА_3 В»ячеслава Юрійовича до ОСОБА_3, ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» про визнання договору оренди нерухомого майна недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

В обгрунтування свої вимог позивач посилається на те, що з 8 серпня 1987 року до 1 квітня 2015 року перебував у шлюбі із відповідачкою. В травні 2015 року йому стало відомо, що 1 лютого 2015 року його колишньою дружиною, яка не є одноосібним власником і розпорядником приміщення з відповідачем 2, без його на те згоди, як співвласника, було заключено договір оренди нерухомого майна № 1 строком дії до 1 січня 2018 року. Вважає, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним, відповідно до ч.2 ст. 65 СК України, п.1 ч.1 ст. 31 ЦК України, так як не є дрібнопобутовим, а його згода на укладення відсутня. Відповідачка приховала той факт, що є ще співвласник данного майна. Він звернтався до банку із відповідною заявою, яка до данного часу не вирішена по суті. Просить визнати договір оренди недійсним.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги із зазначених підстав. Пояснили, що дане приміщення купувалося ними спільно, оформлене було на відповідачку. Весь час йому були відомі умови попередніх договорів оренди цього приміщення. Весь час кошти за оренду отримувала ОСОБА_3 та використовувала на себе і дітей як вважала за потрібне. Він думав, що попередній договір закінчиться і надалі не мав наміру давати згоду на його продовження на таких умовах. В травні 2015 року йому стало відомо про існування договору оренди від 1 лютого 2015 року. Коли прочитав його умови, то зрозумів, що він є економічно не вигідним для сім»ї, оскільки значно збільшилася плата за комунальні послуги. Після проплати всіх комунальних послуг лишається зовсім мало коштів і він не може вважатися таким, що використовується для потреб і в інтересах сім»ї. Приміщення не є її особистою власністю. Просить задоволити позов.

Відповідачка та її представник позовні вимоги не визнали в повному обсязі просять відмовити. ОСОБА_3 суду пояснила, що дане приміщення було придбане ними під час шлюбу. Всі попередні договори оренди укладалися з Банком з відому позивача. Йому були відомі умови і він погоджувався з ними. Гроші вона використовувала весь час на потреби сім»ї та утримання їх спільних дітей. Також працювала і працює керуючою відділенням Банку Фінанси та кредит, який і орендував у неї це приміщення, як у фізичної особи-підприємця, отримує заробітну плату. Про укладення договору 1 лютого 2015 року вона повідомляла усно ОСОБА_4 Отриманні гроші в розмірі 3700 грн. на місяць використовувала щоб заплатити комунальні послуги за приміщення. Решта, а це більше тисячі, що лишалися, використовувала на себе і дітей, так як чоловік припинив надавати кошти на їх утримання, не дивлячись на те, що отримує велику пенсію. Йому про це було відомо. Їй здавалося, що умови договору оренди є вигідним для сім»ї. В подальшому, відповідачка змінила свої пояснення і вказала, що не повідомляла про даний договір чоловіка, не запитувала згоди у нього на це, а кошти використовувала на ведення бізнесу, якого не зазначила.

Представник ОСОБА_3 вважає, що позов не підлягає до задоволення з тих підстав, що договір був укладений ОСОБА_3 не в інтересах сім»ї, а тому згоди позивача на його укладення не потрібно було.

Представник АТ банк «Фінанси та Кредит» у судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Причина неявки суду невідома, а тому визнана неповажною. Заяви, клопотання, заперечення до суду не надходили.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення.

1 лютого 2015 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та суб»єктом підприємницької діяльності фізичною особою ОСОБА_3 був укладений договір оренди нежитлового приміщення загальною площею 43,9 кв.м. за адресою м.Дубно вул.Сурмичі,101 Рівненської області. Пунктом 1.2. Договору зазначено, що обєкт оренди належить ОСОБА_3 на праві власності згідно Договору купівлі-продажу від 31.07.2003 року. Вартість орендованого майна становить 66000 грн.(п.1.3) Строк дії договору до 1 січня 2018 року (п.9.1), розмір плати на місяць становить 3700 грн. (п.2.2.) (а.с.7-8)

Станом на 1 лютого 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. (а.с.5-6,10)

Сторони у судовому засіданні визнали ту обставину, що даний об»єкт ними був придбаний спільно, перебуваючи у шлюбі і розпоряджалися вони ним за спільною згодою до лютого 2015 року, а тому дана обставина, відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказування, як визнана сторонами.

Згідно із ч. 2 ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Статтею 31 ЦК України передбачено, що правочин вважається дрібно побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Під майном згідно з ч.1 ст.190 ЦК України маються на увазі не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обов'язки.

На підставі ч.4 ст.65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов'язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Суд критично оцінює зміну своїх пояснень відповідачкою, яка при первинному допиті без участі представника стверджувала, що договір укладався в інтересах сім»ї, для отримання додаткових доходів та задоволення їх потреб як раніше, так і після того, як позивач перестав надавати матеріальну допомогу на утримання дітей, а в подальшому пояснила, що майно і отримані кошти використовувалися виключно на ведення бізнесу.

Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час ухвалення постанови від 12 вересня 2012 року за № 6-88цс12, договір укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім'ї, він не створює обов'язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що договір оренди було укладено ФОП ОСОБА_3 в інтересах сім'ї, він породжує для її чоловіка ОСОБА_4 обов'язки і згода останнього на його укладення законом вимагалася Відсутність такої згоди є підставою для визнання такого договору недійсним. Зазначений договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час ухвалення постанови № 6-21цс15 від 11 березня 2015 р. майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

За таких обставин, посилання позивача на недійсність договору оренди з підстав, передбачених ст. 65 СК України судом визнаються обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі слід покласти на відповідача.

Керуючись ст. ст. 3, 57-61, 208, 209, 213, 214, 215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, АТ «Банк «Фінанси та кредит» про визнання договору оренди нерухомого майна недійсним задоволити.

Договір оренди нерухомого майна №1 від 1 лютого 2015 року укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» визнати недійсним.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. витрат у сплаті судового збору.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Дубенський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: