Справа № 425/1570/15-ц
Провадження № 22ц/782/484/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року, серпня місяця, 26 го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі : головуючого судді Яреська А.В., суддів: Лозко Ю.П., Орлова І.В., при секретарі : Ткаченко Т.П. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача- ліквідатора Відкритого акціонерного товариства « Сєвєродонецький приладобудівний завод» ОСОБА_1 на рішення та ухвалу Рубіжанського міського суду Луганської області від 24 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до відкритого акціонерного товариства « Сєвєродонецький приладобудівний завод» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА :

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки та моральної шкоди до відкритого акціонерного товариства « Сєвєродонецький приладобудівний завод» та просила стягнути з відповідача невиплачену їй заробітну плату за період роботи з 01 червня по 15 жовтня 2014 року у розмірі 7734 грн.89 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 3939 грн.38 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 11407 грн.90 коп. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн. По справі було відкрито провадження та розпочато судовий розгляд. Під час розгляду справи відповідачем було заявлено клопотання про закриття провадження з мотивів того, що позов не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 24 липня 2015 року у задоволенні цього клопотання було відмовлено і було винесено рішення , яким позовні вимоги ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства « Сєвєродонецький приладобудівний завод» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки та моральної шкоди було задоволено частково, було стягнуто з Відкритого акціонерного товариства «Сєвєродонецький приладобудівний завод» на користь ОСОБА_2 заборгованість з заробітної плати за період з 01.06.2014 року по 15.10.2014 року у розмірі 7734,89 гривень з урахуванням утримання податків і інших обов'язкових платежів, компенсацію втрати частини доходу у зв'язку з порушенням термінів їх виплати за період з червня 2014 року по травень 2015 року у розмірі 3939,38 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 жовтня 2014 по 19 травня 2015 року у розмірі 11407,20 гривень, моральну шкоду у розмірі 500,00 гривень та судовий збір на користь держави в розмірі 235,80 гривень.У задоволенні інших позовних вимог було відмовлено.

З ухвалою про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження по справі та рішенням від 24 липня 2015 року не погодився представник відповідача - ліквідатор Відкритого акціонерного товариства « Сєвєродонецький приладобудівний завод» ОСОБА_1 і оскаржив їх шляхом подачі апеляційної скарги. Вважає оскаржувані ухвалу та рішення незаконними та такими, що ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права. В скарзі апелянт просив скасувати ухвалу та рішення від 24 липня 2015 року і постановити ухвалу про закриття провадження по справі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача та пояснення позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1.ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону. Відмовляючи представнику відповідача у задоволенні клопотання про закриття провадження по даній справі, суд першої інстанції виходив із того, що постановою господарського суду Луганської області від 30.01.2014 року ВАТ « Сєвєродонецький приладобудівний завод» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором якої призначено ОСОБА_1; 19.01.2013 року набрав чинності ЗУ « Про внесення змін до ЗУ « Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 4212-VI від 22.12.2011 року, яким зазначений Закон викладений у новій редакції. Також встановлено, що відповідно до нової редакції Закону у п.7 Прикінцевих та перехідних положень статтю 12 Господарського процесуального кодексу України доповнено пунктом 7, згідно якого господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про стягнення заробітної плати, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою грошових зобов`язань, визначених відповідно до Податкового кодексу України. Законом України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов`язань» внесено пункт до Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», відповідно до якого положення цього закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справи про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим законом, тобто після 19.01.2013 року.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, висновки апеляційної скарги їх не спростовують, адже з наявних у справі судових документів господарського суду а саме постанови господарського суду Луганської області від 30.01.2014 року вбачається, що провадження по справі про банкрутство відповідача було порушено ще 12.05.2003 року, а 24.11.2003 року відкрито процедуру санації боржника, тобто ці дії мали місце до 19.01.2013 року, а отже немає передбачених законом підстав для закриття провадження по справі. Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про те, що судом нібито не було вірно трактовано та застосовано Перехідні та прикінцеві положення ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», вимоги ст.. 15 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, що призвело до невірного висновку суду щодо підсудності даної справи ці доводи спростовуються змістом інформаційного листа ВССУ від 07.05.2013 року за № 709/0/4-13, у якому є визначеним, що справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19 січня 2013 року не впливають на визначення юрисдикції справ про стягнення з боржника зарплати, їх слід розглядати в порядку цивільного судочинства.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставність стягнення суми заборгованості, її розміру та стягнення моральної шкоди, то вони теж на увагу не заслуговують, адже судом першої інстанції було встановлено, що з 15.04.2014 року позивач працювала у ВАТ «Сєвєродонецький приладобудівний завод» на посаді головного бухгалтера, що підтверджується записом у трудовій книжці ОСОБА_2, копія якої міститься в матеріалах справи ( а.с.5). Відповідно до наказу № 10 від 01.10.2014 року з 15.10.2014 року (а.с.6) ОСОБА_2 була звільнена з посади головного бухгалтера ВАТ « Сєвєродонецький приладобудівний завод» на підставі п.2. ч.1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору

Як вбачається з наданих позивачкою суду доказів, що були належним чином оцінені судом без порушення правил оцінки доказів позивачка неодноразово зверталась до ліквідатора підприємства та до інших установ зі зверненнями щодо виплати заборгованості по заробітній платі, при цьому відповідачем позивачці було повідомлено про те, що розрахунок із нею буде проведено після отримання коштів від продажу майна підприємства. З цієї відповіді суд вбачає, що відповідач не заперечував факту заборгованості, визнавав її наявність, обіцяв вжити заходів для її погашення ці відповіді були підписані самим ліквідатором апелянтом по справі (а.с.9, 29 на звороті ).

Так само само підпис ліквідатора-апелянта є наявним і на копіях наявних у справі розрахунково-платіжних відомостей, що є у матеріалах справи. У зверненнях до ліквідатора та у позовній заяві, що були отримані ліквідатором позивачкою вказувалась сума заборгованості, на виплату якої вона претендує проте відповідач не надавав жодних заперечень на звернення із вказівкою про відсутність заборгованості, напроти визнавав факт цієї заборгованості. Достовірно знаючи про надходження позову до суду не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції до своєї апеляції жодних розрахунків на спростування розрахунків суми заборгованості у позові, не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту виплат позивачці спірних сум. За таких обставин використання судом у якості письмового доказу відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів шляхом використання інформації, що міститься у цій довідці про нараховану заробітну плату разом із інформацією з розрахунково-платіжною відомістю слід вважати обґрунтованим, адже відповідач не надав інших жодних письмових документів на підтвердження сплати заборгованості. Відповідно розрахунково-платіжних відомостей за червень-жовтень 2014 року ОСОБА_2було нараховано заробітну плату у розмірі 7734 грн.89 коп. ( а.с.63-67), з відомостей центральної бази даних державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів від 14.07.2015 року позивачу у 1 кварталі 2014 року відповідачем нараховано заробітну плату 7980 грн., сума податку 1153, 92 грн., у 2 кварталі 2014 року нараховано 11501,09 грн., сума податку 1663,07 грн. Це відповідає положеннями постанови Верховного Суду України від 02.07.2015 року по справі № 6-7цс-14, постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами законодавства про працю», Постанові КМУ « Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 року. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідач нічого не зазначив у відповіді на звернення ОСОБА_2 ( а.с.9) щодо розміру заборгованості та визнав за собою заборгованість, посилаючись на розрахунок з позивачем в майбутньому після реалізації майна ліквідованого підприємства. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з метою отримання довідки щодо наявної заборгованості, однак відповідачем не було надано даної довідки, також не надано і суду під час розгляду справи. Довідка з центральної бази державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суму виплачених доходів ОСОБА_2 є належним доказом, її оцінено судом першої інстанції у сукупності із іншими наявними доказами у справі, що підтверджують факт наявності заборгованості, ця довідка є офіційним документом, має необхідні реквізити та завірена підписом посадової особи та печаткою( а.с. 84). Апелянт вважає сумнівними копії розрахункових відомостей, що надані ОСОБА_2, проте не надав суду інших відомостей, що могли б спростовували ці розрахунки позивачки. Позивачем було надано копії розрахунково- платіжних відомостей за червень-жовтень 2014 року, доступ до яких вона мала в силу своєї посади та які були отримані нею під час її перебування з відповідачем у трудових відносинах, на них є і підпис самого ліквідатора, він не заявляє про підробку цього підпису. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Представник апелянта також вважає, що судом було порушено його право на участь у розгляді справи, оскільки судове рішення було ухвалено без участі представника ВАТ « Сєвєродонецький приладобудівний завод».Однак це спростовується матеріалами справи, відповідно до яких відповідачу в порядку ст. 74 ЦПК України було надіслано судову повістку, та яку ВАТ « Сєвєродонецький приладобудівний завод» отримало 21.07.2015 року (а.с. 81), тобто не пізніше як за три дні, як то передбачено ст. 74 ЦПК України. Апелянт зазначає, що отримав судову повістку лише 25.07.2015 року, а тому не надав суду відповідні докази. Однак, по даній справі 21.05.2015 року було відкрито провадження, та направлено відповідачу копію позовної заяви разом з додатками та копію ухвали про відкриття провадження, в якій було зазначено строк для надання заперечень - до 02 червня 2015. З матеріалів справи вбачається, що в подальшому розгляд даної справи призначався на 02.06.2015 року, 01.07.2015 року, 13.07.2015 року та 24.07.2015 року( а.с.22,45,54, 68), та відповідачу рекомендованими листами було направлено судові повістки на ці дати, які містяться в матеріалах справи, тому посилання апелянта про те, що він не встиг підготуватись до судового засідання та надати докази, які б спростовували вимоги позивача не приймаються. Крім того, представником апелянта було надано клопотання про закриття провадження по справі, однак жодних інших заперечень та доказів, про які зазначає апелянт в скарзі , на адресу суду не надійшло, тоді як він безсумнівно знав про знаходження справи у судовому провадженні, мав час для підготовки та надання заперечень та доказів на підтвердження цих заперечень, проте не скористався цим правом ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційному, адже теж не надав розрахунків на спростування суми позовних вимог чи доказів на підтвердження факту сплати нарахованої зарплати, що фігурує у спірній довідці ДПІ і про яку він стверджує як про виплачену.

Щодо доводів апеляції на стягнення з відповідача сум компенсації та суми моральної шкоди, які він розцінює як заборонене законом покладення на відповідача інших додаткових зобовязань, то ст. 38 ЗУ « Про банкрутство» дійсно вказує на те, що з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури у банкрута не виникає жодних додаткових зобов`язань, крім витрат, пов`язаних з здійсненням ліквідаційної процедури. Проте у цьому випадку стягнення з ВАТ « Сєвєродонецький приладобудівний завод» на користь ОСОБА_2 компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням терміну їх сплати у сумі 3939, 38 грн., середнього заробітку за час затримки при розрахунку в сумі 11407,20 грн. та моральної шкоди в сумі 500 грн. на думку колегії судді вє обґрунтованим, адже відповідно до положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу. Ст. 117 КЗпП України передбачено, що підприємство, установа або організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, це ж розяснено і у постанові Верховного Суду України від 14.11.2012 року, адже стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у цьому випадку є соціальною гарантією, що не підпадає під дію зазначених обмежень, як і стягнення завданої відповідачці моральної шкоди порушенням її трудових прав, що є передбачені окремою ст. 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, за таких обставин колегія суддів дійшла до висновків про правильність рішення суду першої інстанції, адже судом було повно і всебічно досліджені усі обставини справи, дано належну оцінку доказам, дотримано принцип змагальності та диспозитивності.

Статтею 308 ЦПК України є передбаченим, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене вище, там керуючись ст.ст. 303,304, 307, 308, 311, 312, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача- ліквідатора Відкритого акціонерного товариства « Сєвєродонецький приладобудівний завод» ОСОБА_1 на ухвалу та рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 24 липня 2015 року -відхилити.

Рішення та ухвалу Рубіжанського міського суду Луганської області від 24 липня 2015 року залишити без змін.

Стягнути з відкритого акціонерного товариства « Сєвєродонецький приладобудівний завод» на користь держави судовий збір у розмірі 117 грн.90 коп.

Ця ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після ії проголошення.

Головуючий: Судді: