Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/1060/15-ц
Провадження № 2/369/1076/15
РІШЕННЯ

Іменем України

23.02.2015 року Києво - Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Ковальчук Л.М.

при секретарі Рябець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідача ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 16 лютого 2007 року постановою ВДВС серії АА № 300548 на майно боржника було накладено арешт та заборону відчуження будь-якого майна по АДРЕСА_1. В порушення заборони відчуження майна спадкоємець ОСОБА_2 заселила в арештований будинок ОСОБА_3, яка розкрадає, знищує та приховує арештоване майно, чим порушує право ОСОБА_1 як кредитора отримати борг за рахунок вартості спадкового майна.

З метою припинення розкрадання, приховування та знищення арештованого майна, на виконання рішення Києво-Святошинського суду від 02 листопада 2006 року, позивач ОСОБА_1 просив суд зобов'язати ОСОБА_2 припинити дію, яка порушує право, а саме припинити здавати арештований будинок у найм, відновити становище, яке існувало до порушення, а саме виселити наймачів з арештованого будинку, та повернути до будинку вкрадені, приховані та знищені речі, відновити технічний та естетичний стан будинку та надвірних споруд, примусити ОСОБА_2 виконати обов'язок в натурі, а саме сплатити ОСОБА_1, як кредитору, борг спадкодавця з урахуванням штрафних санкцій.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з'явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, у поданих суду запереченнях позов ОСОБА_1 не визнала та просила відмовити у його задоволенні.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду невідомі.

Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02 листопада 2006 року Києво-Святошинський районний суд Київської області задовольнив позов ОСОБА_1, та стягнув із ОСОБА_4 суму боргу за договором позики у розмірі 257 000 грн.

16 лютого 2007 року державний виконавець Кучеренко В.І. ВДВС Києво-Святошинського РУЮ у Київській області, в межах здійснення виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 257 000 грн., своєю постановлю про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 300548 постановив накласти арешт на все майно, що належить ОСОБА_4, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1, та заборонити здійснювати відчуження будь-якого майна, яке їй належить.

Із поданих суду заперечень відповідача ОСОБА_2 суду зрозуміло, що необґрунтованою є ціна заявленого ОСОБА_1 позову, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про вартість арештованого будинку, адже, як зазначала ОСОБА_2, спадкоємець несе відповідальність у межах вартості спадкового майна.

Окрім того, вимога ОСОБА_1 про виселення наймачів не ґрунтується на нормах житлового законодавства, оскільки позивач не є власником будинку.

Вимога ОСОБА_1 щодо повернення вкрадених речей не підтверджена матеріалами справи, адже факт крадіжки не підтверджено.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про примушування виконати обов'язок в натурі та сплатити йому, як кредитору, борг спадкодавця з урахуванням штрафних санкцій, ОСОБА_2 зазначала, що стягнення такого боргу, щодо якого є рішення суду, яке набрало законної сили, здійснюється в межах відкритого виконавчого провадження, і не потребує окремого рішення суду щодо спадкоємців.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Вимоги позивача ОСОБА_1 про припинення здачі у найм арештованого будинку та виселення з нього наймачів не можуть бути задоволені, оскільки не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та порушують права та законні інтереси інших осіб.

Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з правилами ч. 1 ст. 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Правила ст.ст. 167-168 ЖК України встановлюють, що договір найму може бути розірваний за ініціативою наймача, або за ініціативою наймодавця.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не є власником будинку, що здається у найм, а також на вказаний будинок не звернуто стягнення для задоволення вимог ОСОБА_1, як кредитора. З викладеного зрозуміло, що ОСОБА_1 не має жодних прав на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, і тому не вправі ставити вимогу про припинення здачі будинку в найм та виселення мешканців.

Окрім того, ОСОБА_1 вимагає виселити із займаного будинку ОСОБА_3, не надаючи при цьому жодного доказу на підтвердження того, що вона проживає у даному будинку у якості наймача.

Щодо вимоги позивача ОСОБА_1 про повернення до будинку вкрадених, прихованих та знищених речі, відновлення технічного та естетичного стан будинку та надвірних споруд, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Вимогами ч. 2, ч. 4 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим кодексом.

Згідно з положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За вимогами ст.ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З матеріалів справи суду не вдалося з'ясувати, на підставі яких фактів ОСОБА_1 заявив зазначену вимогу, позивач не надав суду достатніх доказів в обґрунтування заявлених вимог, які б підтверджували факт викрадення, приховування або знищення речей з будинку, пошкодження його естетичного чи технічного стану, а тому суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість заявленої ОСОБА_1 вимоги.

Щодо вимоги позивача ОСОБА_1 про зобов'язання ОСОБА_2 виконати обов'язок в натурі, а саме сплатити йому, як кредитору, борг спадкодавця з урахуванням штрафних санкцій, суд дійшов висновку, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.ч. 2, 4 ст. 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов'язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину.

За правилами ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

При зверненні до суду із зазначеним позовом ОСОБА_1 не довів, що ОСОБА_2 є спадкоємицею ОСОБА_4 Однак, у зв'язку з тим, що у поданих суду запереченнях відповідач ОСОБА_2 не оспорювала вказаного твердження позивача, суд бере вказаний факт до уваги як такий, що не потребує доказування відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України.

Однак, заявлена ОСОБА_1 вимога не може бути задоволена, оскільки вже існує рішення суду, яке набрало законної сили і перебуває на примусовому виконанні, з приводу стягнення боргу на користь ОСОБА_1, і чинним законодавством України не передбачено обов'язку суду переглядати стягнення боргу у зв'язку із смертю боржника та прийняттям спадщини його спадкоємцями.

У матеріалах справи також відсутні відомості, що ОСОБА_2 є єдиною спадкоємицею померлої ОСОБА_4, і що саме вона має повертати борг спадкодавиці у повному обсязі.

За правилами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вимоги ст. 16 ЦК України встановлюють, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 не довів суду, яким чином були порушені саме його права з боку відповідача ОСОБА_2, заявлені ним вимоги є необґрунтованими та не підкріплені жодними доказами, суд дійшов висновку про необхідність відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заявлених ним вимог.

Керуючись ст. 150, ч. 1 ст. 158, ст.ст. 167, 168 Житлового кодексу України, ст.ст. 15, 16, ч.ч. 2, 4 ст. 1231, ст. 1282 Цивільного кодексу України, ч.ч 2-4 ст. 10, ст.ст. 57-59, ч.ч. 1-3 ст. 60, ст.ст. 213, 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, стягнення заборгованості, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду або шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в разі відсутності в судовому засіданні осіб, які брали участь у справі, під час проголошення судового рішення.

Суддя Ковальчук Л.М.