У х в а л а

іменем україни

25 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Ситнік О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 27 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 45 726 грн 24 коп. за кредитним договором від 27 лютого 2006 року б/н.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 27 лютого 2006 року ОСОБА_3 отримав кредит у сумі 10 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, оформленого відповідною заявою відповідача, в якій зазначено про його ознайомлення із умовами кредитування.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором, станом на 31 березня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 57 418 грн 68 коп., яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача.

Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 17 жовтня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 27 листопада 2014 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 17 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в сумі 17 873 грн 98 коп. за кредитним договором, яка складається з: 9 965 грн 61 коп. - заборгованість за кредитом, 5 254 грн 74 коп. - заборгованість за процентами, 500 грн - штраф (фіксована частина), 2 153 грн 63 коп. - штраф (відсоток від суми заборгованості).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості, яка вже була стягнута за судовим наказом, у зв'язку з безпідставністю та відмовляючи в задоволенні позову в іншій частині у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності, дійшов висновку, що здійснення відповідачем платежів в рахунок погашення заборгованості після видачі судового наказу в 2007 році, не є підставами для переривання перебігу позовної давності, оскільки вони мали місце після спливу такого строку.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, дійшов висновку, що позивачем строк позовної давності не пропущено, оскільки відповідач здійснив останній платіж у лютому 2012 року, а тому перебіг позовної давності перервався, і позовна давність почала обчислюватись з цієї дати.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі заяви від 27 лютого 2006 року ОСОБА_3 отримав кредит у сумі 10 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за вказаним кредитним договором станом на 31 березня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 57 418 грн 68 коп., з якої: заборгованість за кредитом - 9 965 грн 61 коп.; заборгованість за процентами за користування кредитом - 47 453 грн 07 коп.; штраф (фіксована частина) - 500 грн; штраф (процентна складова) - 2 153 грн 63 коп.

З матеріалів справи вбачається, що 06 вересня 2007 року Носівським районним судом Чернігівської області було видано судовий наказ про стягнення з відповідача заборгованості за вказаним кредитним договором в сумі 14 346 грн 07 коп. (а. с. 8).

Крім того, з виписки по карті № 040250 вбачається, що відповідач здійснював платежі 20 вересня 2010 року, 16 листопада 2010 року, 17 лютого 2011 року, 4 травня 2011 року та 17 лютого 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором (а. с. 10-14).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

За змістом ст. ст. 257, 264 ЦК України позовна давність може перерватися лише в межах строку позовної давності, а не після її спливу.

Виходячи із результатів системного аналізу наведених норм права та викладених обставин справи колегія суддів касаційного суду вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку, що невиконання відповідачем судового наказу від 06 вересня 2007 року не є підставою для пред'явлення нового позову із тих же самих підстав, та, відмовляючи в іншій частині позовних вимог у зв'язку із пропуском строку позовної давності, врахувавши відповідну заяву відповідача про застосування строків позовної давності, дійшов правильного висновку, що відповідач здійснював погашення заборгованості після спливу цього строку, а тому вказані дії відповідача не є підставами для переривання перебігу позовної давності.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, не встановивши жодних порушень норм процесуального права при дослідженні доказів у справі, вдався до переоцінки письмових доказів, які були досліджені місцевим судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, дійшовши помилкового висновку про звернення позивача до суду в межах строку позовної давності та наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що під час встановлення фактичних обставин справи судом першої інстанції дотримані норми процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права, а тому скасоване апеляційним судом в цій частині помилково.

Відповідно до положень ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 27 листопада 2014 року скасувати, а рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 17 жовтня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна

Судді: Ю.Г. Іваненко

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.М. Ситнік