Провадження № 22-ц/779/2190/2015
Головуючий у 1 інстанції Бойчук О. В.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Ковалюка Я.Ю., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю представника апелянта ОСОБА_2, представника позивача Рокетської С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 23 квітня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В липні 2014 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № IFHBAK06920026 від 08.08.2007 року. Згідно договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 324 865 грн. на термін до 08.08.2014 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. У зв'язку з невиконанням відповідачем взятих на себе по кредитному договору обов'язків, станом на 26.05.2014 року, виникла заборгованість по кредиту, яка становить 2 251 475 гривень, яка складається з : заборгованості за кредитом в розмірі 413 882, 70 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 711 724, 70 гривень, заборгованості по комісії за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором становить 24 559, 74 гривень, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 1 101 307, 96 гривень.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 квітня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №IFНВАК06920026 від 08.08.2007 року в сумі 2 251 475 гривень та 3 654 грн. судового збору.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 12 червня 2015 року заява ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення по даній справі залишена без задоволення (а.с.57).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального права, висновки суду суперечать бставинам справи.

Апелянт вказав, що ПАТ КБ «ПриватБанк» заявив вимогу про стягнення з нього 2251475 грн. з яких 1 101 307, 96 грн. це нарахована за період з 2007 року пеня, а позовну заяву подано 25.07.2014 року. Вказане підтверджує, що позивачем пропущено визначений законом строк на стягнення основного боргу та неустойки. Вказані суми є суттєвими для апелянта і на його думку суд зобов'язаний був дослідити вказані обставини і застосувати наслідки спливу строків, відмовивши в задоволенні позовних вимог.

Просив заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши представника апелянта, представника позивача, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її такою, що підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності з ч.1ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Із матеріалів справи виходить, що 23 квітня 2015 року судом першої інстанції ухвалено заочне рішення по справі.

Судом встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № IFHBAK06920026 від 08.08.2007 року. Згідно договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 324 865 грн. на термін до 08.08.2014 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. У зв'язку з невиконанням відповідачем взятих на себе по кредитному договору обов'язків, станом на 26.05.2014 року, виникла заборгованість по кредиту, яка становить 2 251 475 гривень, яка складається з : заборгованості за кредитом в розмірі 413 882, 70 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 711 724, 70 гривень, заборгованості по комісії за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором становить 24 559, 74 гривень, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 1 101 307, 96 гривень.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд виходив з положень ст.ст. 526, ч. 2 ст. 1050, 1054 ЦК України.

В порушення ст. 215 ЦПК України, оскаржуване рішення не є вмотивованим, бо суд, обмежившись викладенням змісту позовних вимог, встановлених обставин та цитуванням норм закону, не зазначив мотивів з яких вважав встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, які докази взяв до уваги, чи були порушені права чи інтереси позивача, за захистом яких банк звернувся до суду, не зазначив розрахунку заборгованості за кредитом.

За таких обставин заочне рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Також суд першої інстанції дійшов таких висновків при неповному з'ясуванні обставин справи.

Згідно укладеного кредитного договору між позивачем та відповідачем від 08.08.2007р., ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язався надати відповідачу кредитні кошти шляхом перерахування на відкритий в «Укрсоцбанку» поточний рахунок НОМЕР_1 ТЗОВ «АЛЕКС-ІФ» на строк з 08 серпня 2007 року по 08 серпня 2014 року включно у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 324 865 грн. на купівлю автомобіля, в тому числі у розмірі 34 грн. для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2 та у розмірі 173 817,00 гривень на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.3.1, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1.17% на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п.6.2 даного договору. Періодом сплати вважався період з «20» по «25» число кожного місяця. Погашення заборгованості за договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) повинно було здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 6585,04 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (а.с.7).

Відповідач 17.06.2009 року здійснив останній платіж з погашення заборгованості за кредитним договором (а.с. 3). Часткове погашення кредиту відповідачем було враховано позивачем при здійсненні розрахунку заборгованості на 26.05.2014р.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, прострочена заборгованість по кредиту станом на 26.05.2014 року становить 2 251 475 гривень та складається з : заборгованості за кредитом в розмірі 413 882, 70 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 711 724, 70 гривень, заборгованості по комісії за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором становить 24 559, 74 гривень, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 1 101 307, 96 гривень.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність заборгованості за кредитним договором, яка утворилася внаслідок неналежного виконання зобов'язання відповідачем.

Відповідач у кредитному договорі своїм підписом засвідчив, що погоджується з умовами кредитного договору.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його в строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У п.2.3.1 кредитного договору передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки за користування кредитом у разі зміни конюктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміни курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення цього договору; зміни облікової ставки НБУ; зміни розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміни середньозваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (за статистикою НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну відсоткової ставки протягом 7 календарних днів з дати, коли змінена відсоткова ставка набирає чинності. Збільшення відсоткової ставки банком у вищевказаному порядку можливе в межах кількості пунктів, на які збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка за кредитами або пропорційно збільшенню курсу долара США.

Відповідно до п. 2.3.3. кредитного договору у разі порушення зобов'язань, передбачених умовами договору, у тому числі у разі нецільового використання коштів, банк на власний розсуд має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди та відсотків за його використання, виконання інших зобов'язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому згідно зі ст.ст. 212, 611, 651 Цивільного кодексу України, щодо зобов'язань, термін виконання яких не настав, вважається, що термін настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду та відсотки за фактичний термін його використання, у повному обсязі виконати інші зобов'язання за договором.

Порядок розрахунків за кредитом передбачений у розділі 3 кредитного договору.

Із змісту п.4.1 договору виходить, що у разі порушення позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3, 7.5 цього договору банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється в гривні.

Відповідач не заперечує, що не у повному обсязі та несвоєчасно сплачував кредит. Отже, за таких обставин суд вірно дійшов висновку про наявність та розмір заборгованості за кредитом, яка утворилася з вини відповідача.

Відповідач заявляє про застосування строку позовної давності.

Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно з якою це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі сплином строку виконання.

ЦК України не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням позовної давності.

Так як у кредитному договорі передбачено, що його виконання здійснюється відповідно до графіків погашення кредиту, тому початком перебігу строку позовної давності є день, коли боржник повинен був сплатити черговий платіж, проте не сплатив його.

Виходячи з того, що кредит надавався відповідачу на строк з 08.08.2007р. по 08.08.2014р., кредит повинен був сплачуватися ануїтентними щомісячними платежами у розмірі 6 585, 04 гривень з 20 по 25 число кожного місяця, відповідач порушував графік повернення кредитних коштів у 2007, 2008 та 2009 роках, останній платіж за кредитом був здійснений 17.06.2009р., що вбачається із розрахунку заборгованості (а.с. 3 зворот) і не оспорюється сторонами у судовому засіданні, позивач звернувся за захистом порушеного права 30 липня 2014р., тобто до закінчення строку договору, з 26 червня 2009 року йому стало відомо про порушення його права, так як черговий платіж з 20 по 25 червня 2009 року не був сплачений. Оскільки від 25 червня 2009р. сплинув трирічний строк позовної давності, строк договору не закінчився, то позивач має право на повернення кредитних коштів, відсотків, комісії у межах трирічного строку до дня звернення до суду, тобто з 30 липня 2011 року по 26.05.2014р. (згідно позовних вимог станом на 26.05.2014р.), а пені - у межах річного строку, тобто з 30 липня 2013 року по 26.05.2014р.

Відповідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Правові позиції щодо застосування строків позовної давності у кредитних правовідносинах висловлені Верховним Судом України у Постановах № 6-100 цс 14 від 03 вересня 2014 року та № 6-116цс13 від 06 листопада 2013 року.

Заборгованість за кредитом повинна бути розрахована як різниця між загальним розміром заборгованості, утвореної за станом на 26.05.20014р. та заборгованості, яка мала місце на 30 липня 2011 року, а щодо пені, відповідно на 30 липня 2013 року.

Як зазначено вище, сума заборгованості за кредитом (тіло) складає 413 882, 60 гривень - 163 416,00 = 250 466, 60 грн., сума заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 711 724, 70 гривень - 276 874, 85 = 434 849, 85 грн., сума заборгованості по комісії за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором становить 24 559, 74 гривень - 11 825, 06 грн. = 12 734, 68 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 1 101 307, 96 гривень - 665 550, 38 грн. = 435 757, 58 грн., а разом це складає 1 133 808, 71 грн. (250 466,60+434 849, 85+12 734, 68+435 757, 58).

Колегія суддів не приймає до уваги наданий у якості доказу апелянтом аудиторський звіт з надання впевненості стосовно заборгованості позичальника ОСОБА_4 за кредитом, отриманим у ПАТ КБ «ПриватБанк» № 10 від 30 жовтня 2015 року, оскільки він, відповідно до ст. 59 ЦПК України, є недопустимим доказом по справі з огляду на те, що суперечності щодо правильності розрахунку за кредитом могли бути усунуті лише шляхом проведення судової економічної експертизи, про проведення якої апелянт не заявляв.

Суд також вважає невірним розрахунок апелянта щодо розміру заборгованості за кредитним договором в межах строку позовної давності, наданий у судовому засіданні, оскільки апелянтом за основу взятий ануїтентний платіж, передбачений договором, який мав сплачуватися регулярно, згідно графіку, а відтак, є меншим від простроченого.

Крім того, суд дійшов висновку, що доводи апелянта щодо неправомірності збільшення банком процентної ставки за кредитом не заслуговують на вагу.

Так, відповідно до правової позиції, висловленої у Постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 р. у справі № 6-41цс123, суду при вирішенні спору щодо правомірності дій банку стосовно зміни умов кредитного договору в частині збільшення розміру процентної ставки необхідно враховувати чи було передбачено таке збільшення раніше укладеним договором кредиту, чи були виконані банком усі умови договору в цій частині та дотримано порядок узгодження зазначеного питання з боржником. У разі якщо передбачено обов'язкове укладення такої угоди щодо зміни договору в письмовій формі, необхідно враховувати вимоги статей 629, 639, 1055 ЦК.

Із кредитного договору виходить, що збільшення розміру процентної ставки було передбачено кредитним договором (п.2.3.1.), з даними умовами договору відповідач погодився, процентна ставка була збільшена позивачем з 01.03.2009р., після її збільшення відповідачем було здійснено чотири платежі - 02.03.2009р., 29.04.2009р., 08.05.2009р. та 17.06.2009р., відповідач не надав суду доказів того, що не погоджувався зі збільшенням відсоткової ставки у зв'язку з невиконанням банком усіх умов договору в цій частині, і навпаки, факти здійснення платежів за договором без будь-яких зауважень свідчать про те, що банком було дотримано порядок узгодження зазначеного питання з боржником.

Суд не приймає і доводи представника позивача про те, що у даному випадку не підлягають застосуванню строки позовної давності, оскільки кредит не є споживчим, через те, що наданий для придбання автомобіля.

Враховуючи те, що кредит видавався ОСОБА_4 як фізичній особі, у національній валюті, на придбання автомобіля, то цей кредит відноситься до споживчого.

Крім того, ст. 268 ЦК України передбачений виключний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється.

Вимоги за даним позовом у цей перелік не входять, тому на спірні правовідносини поширюється загальне правило про застосування строків позовної давності.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині задоволення позову у повному обсязі, оскільки судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини справи та не застосовані норми матеріального права, які підлягали застосуванню, в цій частині слід ухвалити нове рішення про задоволення позову частково в межах строків позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 23 квітня 2015 року змінити в частині задоволення позову у повному обсязі.

Ухвалити нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 133 808, 71 грн. (один мільйон сто тридцять три тисячі вісімсот вісім гривень сімдесят однієї копійки), яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 250466,60 гривень (двохсот п'ятдесяти тисяч чотирьохсот шістдесяти шести гривень шістдесяти копійок), заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 434849,85 гривень (чотирьохсот тридцяти чотирьох тисяч вісімсот сорока дев'яти гривень вісімдесяти п'яти копійок), заборгованості з комісії у розмірі 12 734, 68 гривень (дванадцяти тисяч семисот тридцяти чотирьох гривень шістдесяти восьми копійок), пені у розмірі 435 757, 58 гривень (чотирьохсот тридцяти п'яти тисяч семисот п'ятдесяти семи гривень п'ятдесяти восьми копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

Я.Ю. Ковалюк

В.Д. Фединяк