Справа № 350/1993/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1083/2015
Головуючий у 1 інстанції Калиній Г.В.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Вакарук В.М., Бойчука І.В.

секретаря Гавриляк Є.М.

з участю представника апелянта ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Рожнятівської РДА Івано-Франківської області про втрату права на користування житлом за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 25 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

09.12.2014 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5, в якому просила визнати ОСОБА_5 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, такими, що втратили право на користування належним їй житловим будинком, який знаходиться у АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 13.01.2015 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено Службу у справах дітей Рожнятівської РДА Івано-Франківської області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зіслалася на те, що є власником вищезазначеного житлового будинку. Її син ОСОБА_9 з 19.02.2002 року перебував у зареєстровану шлюбі з відповідачкою ОСОБА_5 Від шлюбу у них народилося четверо дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4. Після одруження її син з невісткою за її згодою вселилися у належний їй житловий будинок та стали там проживати. Там народилися і жили їхні діти. Однак, згоду на їхню реєстрацію в цьому будинку вона надала тільки в 2013 році, де й вони були зареєстровані у встановленому законом порядку. Проте, 30.11.2013 року відповідачка разом з дітьми залишила її сина та перейшла жити до іншого чоловіка. У зв'язку з цим 06.02.2014 року за її ж ініціативою шлюб між ними розірвано, а діти залишені на проживання з нею. Таким чином, відповідачка та діти, хоч і зареєстровані у належному їй житловому будинку, проте фактично там не живуть більше року. Оскільки її колишня невістка у добровільному порядку знятися з реєстрації у належному їй житловому будинку не бажає, чим порушує її майнові права, то просила суд позов задовольнити.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 25 березня 2015 року задоволено позов ОСОБА_3. Вирішено визнати ОСОБА_5, 1984 року народження, та її неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, такими, що втратили право на користування житлом у належному ОСОБА_3 житловому будинку, який знаходиться у АДРЕСА_1.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що 17.03.2015 року суд першої інстанції в порушення ч. 1 ст. 59 Конституції України відхилив її клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю її адвоката. Натомість суд в даному судовому засіданні провів допит свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, показання яких поклав в основу оскаржуваного рішення. Оскільки на даній стадії судового розгляду справи вона та її діти були позбавлені правової допомоги, то вважає, що показання таких свідків не слід брати до уваги.

Також апелянт вказує, що суд не дав належної оцінки показанням її колишнього чоловіка ОСОБА_9 про те, що він неодноразово на вихідних забирав дітей до себе додому в будинок по АДРЕСА_1, і що вони іноді залишалися ночувати в цьому будинку. Наведене підтвердили свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15, а також сама позивач. Оскільки діти, періодично були присутні і, хоч короткочасно, однак проживали у вказаному будинку, то жодних правових підстав для позбавлення їх права на проживання та користування цим будинком немає.

Безпідставним, на думку апелянта, є посилання суду першої інстанції на рішення суду про розлучення від 06.02.2014 року, відповідно до якого діти залишені на проживання з нею, оскільки станом на 06.02.2014 року вона була прописана у спірному будинку, а тому факт залишення дітей на проживання з нею при ухваленні рішення про розлучення, не свідчить про те, що діти разом з нею повинні бути позбавлені права на користування житлом.

Апелянт стверджує і про те, що судом необґрунтовано відкинуто одні письмові докази та надано перевагу іншим. Так, суд взяв до уваги акт, складений депутатом Рожнятівської селищної ради Шигаєвою О.І. та підписаний свідками ОСОБА_15 і ОСОБА_14 Однак, в судовому засіданні ці ж свідки вказали, що депутата під час складання акта вони не бачили, даний акт уже надрукований та з печаткою їм принесла на підпис сама ж позивач. Натомість суд критично віднісся до наданих нею заяви в правоохоронні органи та відповіді з міліції, вказавши, що вони доводять лише неприязні стосунки з колишнім чоловіком. Також суд не взяв до уваги її пояснення про те, що після розлучення вона не мала наміру переїжджати з дітьми до іншого помешкання, яке не має належних умов для проживання дітей, а переїхати змушена була тільки через чоловіка, який постійно виганяв її з дому та погрожував фізичною розправою. Крім того, суд не взяв до уваги надані нею докази того, що жодного іншого житла ні вона, ні її діти у власності не мають. Не було взято судом до уваги і висновок Служби у справах дітей Рожнятівської РДА, представник якої заперечував проти задоволення позову.

Також апелянт зазначає, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення не було застосовано до спірних правовідносин норми права, які підлягали застосуванню, а саме ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 64 Житлового кодексу України, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Позивач ОСОБА_3 та її представник доводи апеляційної скарги не визнали, посилаючись на обґрунтованість висновків суду, просили в задоволенні скарги відмовити.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей Рожнятівської РДА Івано-Франківської області в судове засідання не з'явився, надіслав суду заяву в якій доводи апеляційної скарги підтримав, просив справу розглянути без його участі.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_5 вийшла зі складу сім'ї власника будинку ОСОБА_3 та втратила зв'язок із житлом, оскільки з власної ініціативи разом з дітьми перейшла жити в інше житло та більше року без поважних причин не проживають в будинку по АДРЕСА_1. Остання не вживала будь-яких заходів щодо повернення у вищевказаний будинок з метою проживання, не намагалася нормалізувати стосунки з колишнім чоловіком, не ставила у судовому порядку питання про усунення перешкод у користуванні житлом, у зв'язку з чим втратила право на користування даним будинком. Оскільки згідно рішення суду про розірвання шлюбу від 06.02.2014 року діти залишені на проживання з матір'ю ОСОБА_5, в листопаді 2013 року вони вибули із спірного будинку за місцем проживання матері, де живуть разом з нею у задовільних умовах, то їх також слід визнати такими, що втратили право на проживання у спірному житловому будинку. У свою чергу відповідач, заперечуючи проти позову, відповідно до вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України не надала суду належних і допустимих доказів про порушення свого та дітей права на проживання в спірному будинку.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

В силу дії ст. 72 цього ж кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину по закону від 30.09.2003 року та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.06.2013 року (а.с. 17, 18).

Згідно довідки №1126, виданої виконкомом Рожнятівської селищної ради 17.11.2014 року, в даному будинку крім ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_9 зареєстровані: її колишня невістка ОСОБА_5 та неповнолітні внуки ОСОБА_6, 2001 року народження, ОСОБА_7, 2003 року народження, ОСОБА_7, 2008 року народження та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_9 (а.с. 7).

Відповідно до акта, складеного 17.11.2014 року депутатом Рожнятівської селищної ради ОСОБА_16, ОСОБА_5 з дітьми не проживає в будинку, що по АДРЕСА_1, з 30.11.2013 року (а.с. 6). Наведені обставини підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_13, ОСОБА_12 та ОСОБА_11, які пояснили, що відповідач ОСОБА_5 приблизно в жовтні - листопаді 2013 року забрала дітей та перейшла жити до іншого чоловіка на вул. Шкільну у смт. Рожнятів. З того часу відповідач більше у спірному будинку не проживала, з'являлася туди тільки кілька разів щоб забрати свої та дитячі речі. Діти на вихідних провідували тата.

За даними актів обстеження житлово-побутових умов сім'ї, складених представниками служби у справах дітей Рожнятівської РДА (а.с. 29-30) в даний час у належному ОСОБА_3 будинку по АДРЕСА_1 ніхто не проживає. Відповідач ОСОБА_5 з дітьми проживає у ІНФОРМАЦІЯ_10, де винаймає дві кімнати і коридор.

Сама апелянт не заперечила факту не проживання разом з дітьми в спірному будинку понад 1 рік в своїй апеляційній скарзі, однак зіслалась, що її не проживання зумовлене об'єктивними поважними причинами. При цьому вона на надала доказів, що разом з дітьми не мешкала у спірному будинку через те, що змушена була перейти жити в інше житло із-за поганого поводження колишнього чоловіка до неї та дітей.

Також апелянтом не долучено доказів, що їй та дітям чинилися перешкоди в доступі до будинку, що вона зверталась з позовом в суд про усунення їй перешкод в користуванні будинком.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про підставність позовних вимог ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_5 та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право на користування житлом у належному ОСОБА_3 житловому будинку, який знаходиться у АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги в основному направлені на переоцінку доказів, досліджених судом в установленому законом порядку, що не узгоджується з положеннями ст. 303 ЦПК України, за змістом ч. 2 якої суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції вимог ст. 180 ч. 7 ЦПК України, ч. 1 та 2 ст. 10 ЦПК України при допиті свідків ОСОБА_11, ОСОБА_13 не знайшли свого підтвердження, про що свідчить технічний запис судового засідання. Також технічним записом спростовуються посилання апелянта на порушення судом ч. 1 ст. 59 Конституції України, відповідно до якої кожен має право на правову допомогу, оскільки слухання справи було розпочато за відсутності її представника, однак було оголошено перерву і в послідуючому судове засідання проводилось за його участю.

Не заслуговують на увагу твердження апелянта про те, що суд не взяв до уваги надані нею докази того, що жодного іншого житла ні вона, ні її діти у власності не мають, та висновок Служби у справах дітей Рожнятівської РДА, представник якої заперечував проти задоволення позову, оскільки суд дав оцінку таким доказам в сукупності з іншими здобутими доказами та встановленими обставинами справи.

Безпідставними є доводи апелянта про недотримання судом положень ст. 52, ч. 2 ст. 129 Конституції України щодо рівності усіх учасників судового процесу, в тому числі і дітей, перед законом і судом та ст. 3 Конвенції «Про права дитини», за змістом якої, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини, та ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», якою встановлено, що держава забезпечує право дитини на проживання в санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Як встановлено судом першої інстанції, відповідача ОСОБА_5 зі спірного будинку ніхто не виганяв та не виселяв, вона з власної ініціативи забрала неповнолітніх дітей, які після розірвання шлюбу залишено проживати з нею, і перейшла жити з іншим чоловіком в квартиру по вул. Шкільній в смт. Рожнятів.

В силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Наведеним спростовуються доводи апелянта, що зняття дітей з місця реєстрації в спірному будинку перешкоджатиме влаштуванню дітей в навчальні та дошкільні заклади, лікувальні установи. Більше того, як ствердила позивач та не заперечила сторона апелянта, позивач зареєструвала в своєму будинку відповідача разом з дітьми тільки в 2013 році, однак до реєстрації діти відвідували в смт. Рожнятів і дитсадок, і школу, і лікувались в медзакладах, ніяких перешкод в цьому у них не було.

Не заслуговує на увагу посилання апелянта на ст. 265 СК України про те, що дід і баба зобов'язані утримувати своїх онуків, адже цей обов'язок покладений на батьків.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильності рішення та були предметом дослідження суду першої інстанції.

В силу дії ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає встановленим судом обставинам і визначеним відповідно до них правовідносинам, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального судом не встановлено.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 308 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_5 слід відхилити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 25 березня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Вакарук В.М.

Бойчук І.В.