Справа № 426/1769/13-ц
Провадження № 22ц/782/201/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого: Борисова Є.А.

суддів: Заіки В.В., Коротенка Є.В.

при секретарі: Веселові С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку справу за апеляційними скаргами Сватівської районної державної адміністрації Луганської області, ОСОБА_1 на ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 01 липня 2014 року за позовом Сватівської районної Державної адміністрації Луганської області до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_1 про припинення договору оренди водного об'єкту

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваною ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 01.07.2014 року було закрито провадження у справі за позовом Сватівської районної Державної адміністрації Луганської області до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_1 про припинення договору оренди водного об'єкту з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України, а саме у зв'язку з тим, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В апеляційних скаргах Сватівська районна державна адміністрація та ОСОБА_1 ставить питання про скасування вищезазначеної ухвали, як такої, що не відповідає вимогам закону, а справу просять направити на розгляд до того ж суду першої інстанції, посилаючись на те, що підстави для закриття провадження по справі у даному випадку відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, представників третьої особи та відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів приходить до наступного.

Приймаючи рішення про закриття провадження по даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є суб'єктом підприємницької діяльності і договір, щодо якого в позові ставиться питання про його припинення, фактично укладався для здійснення господарської діяльності, тому між сторонами виник господарський спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а відноситься до компетенції господарського суду.

Проте погодитись з таким висновком колегія суддів не може з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до положень пп. 2,3 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (стаття 15 ЦПК). Суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Згідно зі ст. 55 ГК України суб'єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Відповідно до ст.173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі ст. 175 ГК України суб'єктами майново-господарських зобов'язань можуть бути суб'єкти господарювання, зазначені у статті 55 цього Кодексу, негосподарюючі суб'єкти - юридичні особи, а також органи державної влади, органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією. Якщо майново-господарське зобов'язання виникає між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами, зобов'язаною та управненою сторонами зобов'язання є відповідно боржник і кредитор.

Зобов'язання майнового характеру, що виникають між суб'єктами господарювання та негосподарюючими суб'єктами - громадянами, не є господарськими і регулюються іншими актами законодавства.

Із змісту ст.ст. 55, 173,175 ГК України випливає, що господарським є договір, укладений між суб'єктами господарської (в тому числі підприємницької) діяльності або між одним чи декількома такими особами і не господарюючою юридичною особою з приводу чи у зв'язку зі здійсненням ними господарської (зокрема підприємницької) діяльності.

Із тексту договору оренди землі та водного об'єкту від 30.12.2009 року, (а.с. 58-61), щодо якого в позові ставиться питання про його припинення, вбачається що сторонами цього договору є Сватівська районна державна адміністрація та фізична особа - громадянин України ОСОБА_2. Тобто до суб'єктного складу договору в даному випадку не входить суб'єкт господарської (підприємницької) діяльності - фізична особа (підприємець) - ОСОБА_3, а відтак вищезазначений договір не може вважатись господарським, а виниклі між сторонами відносини не можуть, відповідно, вважатись господарськими.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції в даному випадку дійшов поспішного та помилкового висновку стосовно того, що виниклий між сторонами спір є господарським і що цей спір відноситься до компетенції господарського суду.

Відповідно до ст. 311 ЦПК України. підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи, що в даному випадку висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи і має місце порушення норм процесуального права, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справа - поверненню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст.307, 311,313- 315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги Сватівської районної Державної адміністрації Луганської області та ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 01 липня 2014 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.

Ця ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: