Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 21 Доповідач Заполовський В. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 30 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Зазначала, що 28.10.2014 року рішенням Богунського районного суду м. Житомира по цивільній справі № 295/20681/13-ц задоволено частково її позов до ОСОБА_2 про стягнення 101 454,78 долари США, як безпідставно набутих останньою.

З метою уникнення цивільно - правової відповідальності у зв'язку з поверненням коштів, приховання майна від позивачки, остання 29.03.2014 року уклала з ОСОБА_3, яка є її матір'ю, договори дарування квартири АДРЕСА_1, та квартири АДРЕСА_2

Вважаючи договори дарування фіктивними, оскільки вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами, позивачка просила визнати вище названі договори дарування від 29.03.2014 року недійсними на підставі ст.234 ЦК України.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 30 липня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вказує, що судом не враховані всі обставини справи, які мають значення для справи, судом дана неправильна оцінка доказам, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. При цьому зазначає, що договори дарування є фіктивними, так як ОСОБА_2 переоформила право власності на спірні квартири з метою запобігти їхньому арешту, про що домовилася зі своєю матір'ю ОСОБА_3

Вказане підтверджено тим, що відповідачка з метою прискорення оформлення договорів дарування тимчасово змінила реєстрацію свого та її дітей місця проживання. Також, не були переоформлені на обдаровану особові рахунки по оплаті комунальних послуг по спірних квартирах, що підтверджує фіктивність даних договорів.

Крім того, суд не дослідив і не з'ясував, чи виконано судове рішення про стягнення на її користь з ОСОБА_4 безпідставно набутих коштів.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів визнає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 належали ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу квартир, посвідчених нотаріально 05.08.2010 року (а.с.134, 138, 144).

Згідно договорів дарування від 29.03.2014 року, посвідчених нотаріально, ОСОБА_4 подарувала зазначені квартири своїй матері ОСОБА_3, яка прийняла дар.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка зазначала, що договори дарування є фіктивними, оскільки вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами, а тому просила визнати вище названі договори дарування від 29.03.2014 року недійсними на підставі ст.234 ЦК України.

Проте, як правильно визнав суд першої інстанції, вказані доводи не підтверджені належними доказами і суперечать нормам матеріального права.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України на момент вчинення правочину.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином.

Тобто, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним.

В даному випадку позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що оскаржувані правочини не відповідають вимогам ст.ст.203, 215 ЦК України.

Згідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ч.1, 2 ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст.717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Відповідно до ч. 4 ст. 722 ЦК України прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Відповідно ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

У листі Верховного Суду України від 24.11.2008 «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що з огляду на положення ч.5 ст. 203, 234 ЦК України у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо.

Крім цього, Пленум Верховного Суду України у пункті 24 Постанови від 6 листопада 2009 року N 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 на момент укладення оскаржуваних правочинів, тобто 29.03.2014 року, являлась законним власником вказаних квартир та мала вільне право будь-яким чином розпорядитися вказаним майном, оскільки жодних законних обмежень та заборон щодо розпорядження даним майном не існувало, а рішення про стягнення з неї на користь ОСОБА_1 коштів, на яке посилається позивачка обґрунтовуючи позов, було ухвалено судом лише 28.10. 2014 року.

Разом з тим, як вбачається з умов укладених договорів дарування та матеріалів справи, дарувальник передала, а обдарована прийняла дар та ключі від квартир, що свідчить про фактичне передачі дару. Крім того, обдарована ОСОБА_3 на підставі договорів дарування здійснила реєстрацію за собою права власності на спірні квартири, а згодом переоформила особові рахунки по оплаті комунальних послуг.

Отже оскаржувані договори дарування є виконаними сторонами повністю.

Таким чином, позивач не довела суду відсутність в учасників оскаржуваних правочинів наміру створити юридичні наслідки, що свідчить про відсутність підстав, передбачених ст.234 ЦК України для визнання правочинів фіктивними та задоволення позову.

З огляду на наведене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, права і обов'язки сторін у даних правовідносинах, перевірив належним чином доводи сторін, з'ясував характер та суть заявлених позивачами вимог, норми права, якими вони регулюються, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам і обґрунтовано ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову.

Викладені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, є необґрунтованими та такими, що не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 30 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді