Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

з участю апелянта та представника банку,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гощанського районного суду від 16 червня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Гощанської районної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

в с т а н о в и л а :

ПАТ Комерційний банк "ПриватБанк" звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_1., ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Гощанської районної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Рішенням Гощанського районного суду від 16 червня 2014 року позов задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1. перед ПАТ КБ „ПриватБанк" за кредитним договором № ROG0GA НОМЕР_1 від 16 травня 2008 року у розмірі 20 325, 72 доларів США, що включає в себе 8 589, 85 доларів США заборгованість за кредитом, 4 297, 03 доларів США заборгованість за відсотками, 11 166, 39 доларів США комісійні банку, 5 274, 76 доларів США пеня, 31,29 доларів США штраф (фіксована частина), та 966, 40 доларів США - штраф (процентна складова) шляхом продажу його на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України „Про виконавче провадження".

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, які зареєстровані та проживають в житловому будинку АДРЕСА_1.

Вирішено питання про судові витрати.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилалася на те, що 16 травня 2008 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ „ПриватБанк", і нею (тоді - ОСОБА_1.) був укладений кредитний договір № ROG0GA НОМЕР_1, відповідно до якого банк надав їй у строкове платне користування кредит у розмірі 10 535, 51 доларів США під 15 % річних строком до 16 травня 2028 року.

В цей же день для забезпечення виконання зобов'язань між банком та її матір'ю ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 передала в іпотеку банку належний їй на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1.

При вирішенні справи місцевий суд не врахував, що вона взяті на себе зобов'язання за кредитним договором виконувала не в повному обсязі у зв'язку з тяжким матеріальним становищем, оскільки на її утриманні перебуває п'ятеро неповнолітніх дітей та хвора матір. Крім того, змінилися й інші суттєві обставини, які мають значення для вирішення справи, а саме: помер її чоловік та значно зріс курс долара до гривні.

Суд першої інстанції не зважив на думку органу опіки та піклування Гощанської районної державної адміністрації, який при проведенні обстеження належного ОСОБА_8 житлового будинку АДРЕСА_2, де начебто мали проживати відповідачі після передачі майна іпотекодержателю, встановив, що цей будинок потребує капітального ремонту і не придатний для проживання, оскільки уже більше десяти років порожній, за ним не проводиться належний догляд, налічує лише одну житлову кімнату, що повністю виключає можливість проживання в ньому багатодітної сім'ї. Іншого житла відповідачі не мають.

Місцевий суд помилково вважав, що реєстрація малолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, в будинку, який був переданий в іпотеку, була проведена іпотекодавцем з порушенням умов іпотечного договору та без згоди іпотекодержателя. Проте така реєстрація була проведена з урахуванням ст. 6 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст. ст. 11 і 18 Закону України „Про охорону дитинства".

Покликаючись на ці обставини, ОСОБА_1 рішення місцевого суду вважала незаконним та необґрунтованим і просила апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

ПАТ Комерційний банк "ПриватБанк" рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржило.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене місцевим судом рішення частковим скасуванню та зміні з ухваленням у справі апеляційним судом нового рішення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом установлено, що 16 травня 2008 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ „ПриватБанк", і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ROG0GA НОМЕР_1, відповідно до якого банк надав позичальнику у строкове платне користування кредит в розмірі 10 535, 51 доларів США під 15 % річних строком до 16 травня 2028 року (а. с. 9-11 т. 1).

У цей же день з метою забезпечення виконання ОСОБА_1 кредитних зобов'язань банк уклав з матір'ю позичальника ОСОБА_2 договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 передала в іпотеку кредитній установі належний їй на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 (а. с. 12-23 т. 1).

У порушення вимог ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України позичальник ОСОБА_1. узятих на себе зобов'язань за укладеним з банком кредитним договором не виконала і станом на 18 травня 2012 року допустила кредитну заборгованість у сумі 20 325,72 доларів США, з яких: 8 589, 85 доларів США - заборгованість за кредитом; 4 297, 03 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 11 166, 39 доларів США - комісійні банку; 5 274, 76 доларів США - пеня; 31, 29 доларів США - штраф фіксована частина та 966, 40 доларів США штраф - процентна складова (а. с. 5-7 т. 1).

Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Тому доводи апелянта із цього приводу на увагу не заслуговують.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_1 кредитних зобов'язань іпотекодержатель 26 квітня 2012 року відповідно до умов кредитного договору № ROG0GA НОМЕР_1 (п. 2.3.7.) та договору іпотеки від 16 травня 2008 року (п. 24.), а також Закону України «Про іпотеку», направив позичальнику й іпотекодавцю письмові вимоги про необхідність у 30-денний строк з дня отримання цієї вимоги повернути весь кредит достроково та попередив про негативні наслідки у випадку невиконання його вимог (а. с. 24-25 т. 1).

У червні 2012 року позивач пред'явив до відповідачів даний позов про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 572 ЦК передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно зі ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 12 цього Закону у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 1 ст. 33, ст. 39 Закону України „Про іпотеку" передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 37 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.

Проте 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", відповідно до якого протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки).

Колегія констатує, що даний закон розповсюджує свою дію на правовідносини, які склалися між сторонами спору.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачка ОСОБА_1 одержала споживчий кредит у кредитній установі ПАТ КБ „ПриватБанк", яке є резидентом України, в іноземній валюті. У забезпечення виконання укладеного кредитного договору її мати ОСОБА_2 передала банку в іпотеку належний їй на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 59, 40 кв. м та житловою площею 26, 10 кв. м., що не перевищує установленої Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" загальної площі предмета іпотеки в 140 кв. м.

У судовому засіданні апеляційного суду встановлено, що спірний житловий будинок використовується ОСОБА_2 та іншими відповідачами, серед яких є неповнолітні особи, для постійного проживання, іншого житла вони не мають, про що свідчать дані про їх реєстрацію, а також відповідні витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в т. ч. наданих у судовому засіданні апеляційного суду (а. с. 186 т. 1).

Позивачем наведених вище обставин не спростовано.

Відповідно до Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" мораторій - це тимчасове обмеження і згідно зі ст. 3 цього закону він втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Таким чином, заборона на примусове стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, діє лише тимчасово і не є підставою для відмови у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, однак відповідно до ст. 217 ЦПК України (яка передбачає, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні), на переконання колегії суддів, є достатньою підставою для відстрочки виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Тому колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку встановленої законом процедури її реалізації та оцінки. При цьому, враховуючи те, що на час ухвалення рішення продовжує діяти Закон України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", та беручи до уваги тимчасовий характер встановлених цим законом заборон, колегія суддів вважає, що в порядку ст. 217 ЦПК України виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки має бути відстрочене до закінчення дії зазначеного закону.

Помимо викладеного, у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатися: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Проте резолютивна частина оскаржуваного рішення в частині, що стосується звернення стягнення на предмет іпотеки, зазначеним вище роз'ясненням у повній мірі не відповідає, зокрема, не містить початкової ціни предмета іпотеки для його реалізації.

Тому з урахуванням викладеного рішення місцевого суду у цій частині підлягає відповідній зміні.

Крім того, як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 43 згаданої постанови, згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення

Примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Оскільки позивачем у даній справі не надано суду доказів про отримання відповідачами письмової вимоги банку про виселення, у місцевого суду, на переконання колегії суддів, не було передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що рішенням опікунської ради № 32 від 25 квітня 2008 року та розпорядженням голови Гощанської районної державної адміністрації Рівненської області № 222 від 25 квітня 2008 року позичальнику й іпотекодавцю було надано згоду на передачу спірного будинку в іпотеку за умови, що брат відповідачки ОСОБА_1. та одночасно син іпотекодавця ОСОБА_2 - ОСОБА_8 забезпечить неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_6, які є його племінниками, у випадку невиконання позичальником умов кредитного договору іншим житловим приміщенням, що належить йому на праві власності і знаходиться на АДРЕСА_2, (а. с. 94-95 т. 1).

Проте як встановлено судом, цей будинок для проживання в даний час непридатний (а. с. 97, 245 т. 1).

Тому з урахуванням усього викладеного вище рішення місцевого суду у частині виселення відповідачів не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України і підлягає скасуванню.

ПАТ Комерційний банк "ПриватБанк" рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржено.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", ст.ст. 9, 109 ЖК України ст.ст. 512-518, 526, 1046, 1049, 1050, 1054, 1077 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Гощанського районного суду від 16 червня 2014 року частково змінити, виклавши абзаци перший та другий резолютивної частини у такій редакції:

«Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Гощанської районної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задовольнити частково.

Звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ „ПриватБанк" за кредитним договором № ROG0GA від 16 травня 2008 року у розмірі 20 325, 72 доларів США, що включає в себе 8 589, 85 доларів США заборгованість за кредитом, 4 297, 03 доларів США заборгованість за відсотками, 11 166, 39 доларів США комісійні банку, 5 274, 76 доларів США пеня, 31,29 доларів США штраф (фіксована частина), та 966, 40 доларів США - штраф (процентна складова), шляхом продажу його на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України „Про виконавче провадження", за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій».

Відповідно до ст. 217 ЦПК України виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Рішення Гощанського районного суду від 16 червня 2014 року в частині виселення ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, які зареєстровані та проживають в житловому будинку АДРЕСА_1 скасувати.

Позивачу у задоволенні цих позовних вимог до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9 відмовити.

В решті рішення місцевого суду залишити без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: