22-ц/775/1320/2015(м)
Категорія 30 Головуючий у 1 інстанції Ступін І.М.
Суддя - доповідач Мальцева Є.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

28 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Песоцької Л.І., Ткаченко Т.Б.

при секретарі - Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 30 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: орган опіки та піклування в особі Андріївської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області, служба у справах дітей Великоновосілківської райдержадміністрації, про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України. В обгрунтування вимог зазначала, що 25 травня 2013 року уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_1, зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Марийського районного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 42.

29 січня 2014 року, у ОСОБА_2 народився син - ОСОБА_3. Батьком сина у свідоцтві про народження записано відповідача. Подружнє життя сторін не склалося, з пологового будинку позивач повернулася до матері, з якою позивачка проживає разом з сином й на даний час.

З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_2 просила визнати відмову відповідача у наданні згоди на виїзд за межі України малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, безпідставною. Надати їй на короткочасний та багаторазовий виїзд малолітнього сина за кордон без дозволу батька ОСОБА_1 строком на один рік. Також просила дозволити їй або її офіційному представнику без згоди батька оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу їх малолітнього сина за межі України.

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 30 листопада 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: орган опіки та піклування в особі Андріївської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області, служба у справах дітей Великоновосілківської райдержадміністрації, про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька задоволено. Надано ОСОБА_2 дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, за межі України до м. Іпатово, Ставропольського краю Російської Федерації, без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини - ОСОБА_1, в супроводі матері - ОСОБА_2, строком на один рік. Надано дозвіл ОСОБА_2, без згоди батька дитини ОСОБА_1, оформити документи для тимчасового виїзду малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 за межі території України.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції від 30 листопада 2015 року, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 1500 грн. та витрати на оплату судового збору у розмірі 535,92 грн.

В скарзі посилався на неповне зясування судом обставин справи та неналежну оцінку наявним в матеріалах справи доказам. Вважає, що позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів того, що існує необхідність проводити лікування або оздоровлення їх дитини саме у м.Іпатово Ставропольського краю Російської Федерації, не надано доказів того, що позивач має родичів у зазначеному місті. Вважає, що таке рішення порушує його права як батька приймати участь у вихованні дитини. Зазначає. що судове рішення ґрунтується на припущеннях, що є прямим порушенням вимог ч.4 ст. 60 та ст. 212 ЦПК України.

У відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу у відсутності позивача та відповідача, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи в апеляційному суді телефонограмами, зареєстрованими в журналі телефонограм апеляційного суду за №№663,664,665, які не повідомили про причини неявки, заяв про відкладення розгляду справи не направляли. Також справа розглянута у відсутності представників третіх осіб: органу опіки та піклування в особі Андріївської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області, служби у справах дітей Великоновосілківської райдержадміністрації, які надали суду відповідні заяви про розгляд справи без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_4, яка підтримала доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте оскаржене рішення таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Судом враховано, що на теперішній час позивач у звязку з подіями, що відбуваються на сході України, бажає тимчасово виїхати з дитиною до м. Іпатово в Ставропольському краї у Російській Федерації, і не має наміру залишатися там на постійне місце проживання, однак не має можливості отримати відповідну згоду від батька дитини - відповідача.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися, оскільки вони не відповідають обставинам справи, наданим доказам і нормам матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені.

Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150, ч. 1 ст. 155 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебувають в шлюбі, який вони зареєстрували 25 травня 2013 року, у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Марїнського районного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 42. (а.с.5).

29 січня 2014 року народився ОСОБА_3, батьками якого є сторони у справі, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-НО № 571124 (а.с.6).

Дитина проживає з матір'ю - ОСОБА_2, батько дитини відповідач ОСОБА_1 - проживає окремо, що сторонами не заперечувалося.

Звертаючись до суду, позивач вказувала, що її дитині необхідно оздоровлення, і що є можливість оздоровити дитину в РФ, де проживає її родичка. Вона неодноразово зверталася з таким проханням до відповідача, просила надати дитині дозвіл на виїзд за кордон, проте отримувала відмови.

Згідно з Конвенцією про права дітей від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Верховною Радою України за № 789 від 27 лютого 1991 року, в усіх діях, щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Держави учасниці зобовязуються поважати права дитини на сімейні звязки, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі Закон) оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно із підпунктом 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

У відповідності до ст.ст. 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду, що не було дотримано позивачем в позовній заяві.

Малолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає з позивачем та перебуває на її утриманні, однак відповідач сплачує на його утримання аліменти та не позбавлений батьківських прав.

Зі справи вбачається, що дитина знаходиться під наглядом сімейного лікаря з народження, на диспансерному обліку не перебуває (а.с.34).

Документів, підтверджуючих лікарські показання для лікування або спеціальних заходів для оздоровлення дитини за межами України, позивачем суду не надано.

Не надано позивачем також будь-яких письмових доказів, які б підтверджували обставини, на які вона посилається в позовній заяві, про те, куди вона має намір вивезти дитину, на який проміжок часу, з якою метою, чи має вона родичів в м.Іпатово Ставропольського краю Російської Федерації.

Отже, задовольняючи позовні вимоги, суд всупереч вимогам закону надав дозвіл на майбутній виїзд дитини за кордон без згоди батька без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування, не звернув уваги на те, що позивач фактично має можливість вивезти дитину за межі України строком на рік без згоди батька, та ухвалив рішення у порушення прав як дитини, яка має право на спілкування з батьком, так і у порушення прав відповідача, який має право та зобовязаний приймати участь у вихованні дитини.

Суд першої інстанції неправильно визначився з правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька строком на один рік, крім визначеної ст.4 Закону можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд, а не на виїзд на строк визначений судом без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, та не врахував, що позивач вказала строк виїзду за межі України один рік, не конкретизуючи, куди саме, з якою метою, що суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обовязків батьків відносно виховання дитини. Крім того, ухвалюючи рішення, суд вийшов за межі позовних вимог й надав дозвіл на виїзд дитини без згоди батька, при цьому в рішенні не наведено жодного мотивування такого рішення.

Надавши дозвіл на виїзд дитини за межі України до Російської Федерації, без згоди батька, строком на один рік, суд не врахував інтереси дитини, оскільки позивач не надала доказів щодо забезпечення належного матеріального утримання дитини, про отримання на території РФ гарантій захисту прав і інтересів дитини, забезпечення повноцінного виховання, утримання та її розвитку.

Враховуючи, що неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору, судове рішення відповідно до вимог ч.1 ст. 309 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, в якому вона просить надати їй дозвіл на короткочасні та багаторазові виїзди дитини ОСОБА_3 за межі України без дозволу та супроводу батька ОСОБА_1 строком на один рік та на оформлення документів для виїзду дитині кордон без згоди батька.

У відповідності до вимог ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи; до таких витрат, в тому числі, належать витрати на юридичну допомогу.

Згідно зі ст. 84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги і граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Зі справи вбачається, що розмір оплати правової допомоги 1500 грн., наданої відповідачу за договором від 05.06.2015 року адвокатом ОСОБА_4, не перевищує граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, встановлений законом.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

За таких обставин вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь з позивача витрат на правову допомогу підлягають задоволенню.

Разом з тим, враховуючи вимоги ст.88 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним змінити розмір відшкодування відповідачу витрат на правову допомогу. Перевіривши надані у підтвердження обсягу наданої правової допомоги документи, враховуючи складність справи, колегія суддів дійшла до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача у відшкодування витрат на правову допомогу 500 грн, визначивши суму не тільки у звязку із відмовою в задоволенні позовних вимог, але й дотримуючись принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Згідно з положеннями ст. 88 ЦПК України, з позивача ОСОБА_2, у звязку із задоволенням апеляційної скарги відповідача, на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 535,92 грн. (487,2 грн. х 110%).

З урахуванням зазначеного апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в позові та стягнення з позивача на користь відповідача у відшкодування витрат на правову допомогу 500 грн. і судового збору 535,92 грн..

Керуючись ст.ст.303,304,309,314,316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 30 листопада 2015 року скасувати.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: орган опіки та піклування в особі Андріївської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області, служба у справах дітей Великоновосілківської райдержадміністрації, про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат на правову допомогу 500 грн. та 535,92 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді

ОСОБА_5

ОСОБА_6

ОСОБА_7