Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 333/7472/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Тучков С.С.
Провадження № 22-ц/778/4453/15 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

при секретарі: Бурак А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», правонаступником якого у зв'язку зі зміною найменування є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», про захист прав споживачів та визнання договору купівлі-продажу прав вимоги частково недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Сведбанк» про захист прав споживачів та визнання договору купівлі-продажу прав вимоги частково недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 24.06.2008 року між ним та ПАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 0710/0608/55-023, відповідно умов якого банк мав надати позичальнику споживчій кредит у розмірі 50 000 доларів США під 11,90% річних, строком повернення до 24.06.2018 року.

У квітні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся з позовом до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором. З вказаного позову він дізнався про укладений між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» договір про купівлю-продаж прав вимоги.

У порушення вимог закону ні ПАТ «Сведбанк», ні ПАТ «Дельта Банк» не повідомили його належним чином про відступлення права вимоги за вищевказаним кредитним договором та не надали належних доказів. В копії додатку 1 до оскаржуваного договору зазначена його сума заборгованості в розмірі 42876,80 доларів США, що не відповідає дійсності, оскільки заборгованості він не має.

Стосовно обставини, що він не є стороною оспорюваного договору, зазначив наступне.

Спосіб і порядок погашення кредиту був встановлений пунктами 3.1.1-3.1.3 кредитного договору № 0710/0608/55-023 від 24.06.2008 року і надавав можливість позичальнику сплачувати відповідні кошти шляхом безготівкового перерахування або шляхом внесення готівки у касу ВАТ «Сведбанк» за визначеними у договорі реквізитами (номер рахунку, код ЄДРПОУ, код банку в системі електронних платежів тощо).

Укладення оспорюваного договору та заміна кредитора у зобов'язанні потягнула за собою фактичну зміну вказаних пунктів (умов) кредитного договору в частині порядку повернення коштів.

Проте при укладенні договору про купівлю-продаж прав вимоги, у порушення умов кредитного договору, ПАТ «Сведбанк» не лише не уклав з позивачем додаткових договорів, а й не повідомив його в установлений договором спосіб про зміну умов (пунктів) договору стосовно порядку повернення коштів.

Вважає, що укладення оспорюваного договору зачіпає його законні права та інтереси в частині, що стосується передачі його прав та обов'язків.

На підставі зазначеного просив визнати договір купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», недійсним в частині, що стосується передачі кредитних зобов'язань за Кредитним договором № 0710/0608/55-023 від 24.06.2008 року.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.06.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №0710/0608/55-023, згідно умов якого ОСОБА_3 отримав грошові кошти у сумі 50000,00 доларів США, на строк до 24.06.2018 року включно, зі сплатою 11,90 % річних на строк до 24 червня 2018 року (т. 1 а.с.16-20).

Згідно з п.11.5 кредитного договору №0710/0608/55-023 від 24.06.2008 року банк має право повністю або частково передати свої права та зобов'язання за кредитним договором, а також по угодам, пов'язаним із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди позичальника.

25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. та зареєстрований в реєстрі за №№1306,1307, за умовами якого ПАТ «Сведбанк» (продавець) погодився продати (відступити), а ПАТ «Дельта Банк» (покупець) погодився купити права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. Права вимоги переходять від продавця до покупця та обов'язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги. Відповідно до додатку №1 до зазначеного договору, кредитний договір №0710/0608/55-023 від 24.06.2008 року входить до переліку договорів, за яким було куплено право вимоги (т.1, а.с.8-16).

В той же день між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Сведбанк» складено акт приймання-передачі прав вимоги до договору купівлі-продажу права вимоги від 25.05.2012 року, згідно якого продавець передав, а покупець прийняв права вимоги, які перелічені у додатку до акту, що посвідчує факт здійснення відступлення.

05.06.2012 року ОСОБА_3 на адресу: АДРЕСА_1, було направлено повідомлення про відступлення ПАТ «Сведбанк» прав вимоги ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором та про банківський рахунок, на який має бути здійснено платежі (том 1 а.с.76, 77-78).

Згідно розрахунку ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за договором №0710/0608/55-023 від 24.06.2008 року, станом на 11.11.2014 року складає 743913,05 грн. (т. 1, а.с.75).

За роз'ясненнями п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» №9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п.5 зазначеної Постанови вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ст. 515 ЦК України, заміна кредитора не допускається лише у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

ЦК України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів.

Частиною 1 статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Визначення місця договору факторингу в системі цивільно-правових договорів, які регулюють передачу (відступлення) права вимоги має суттєве значення, оскільки відмежування вказаного договору від інших подібних договорів визначає необхідність виконання спеціальних вимог законодавства, зокрема, відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим, розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Також законодавством передбачені порядок та підстави зміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги являє собою договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість, договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Вказана послуга, згідно договору факторингу, надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Аналогічна позиція викладена в рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2014 року по цивільній справі №6-2482 св. 14 та постанові Вищого господарського суду України від 19 серпня 2014 року по справі № 922/1323/14.

Оцінюючи договір купівлі-продажу права вимоги, укладений між 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що за своєю правовою природою даний договір не є договором факторингу.

Довід апеляційної скарги про те, що суд не звернув уваги на те, що кредиторами не було узгоджено з позивачем суми заборгованості за кредитним договором та позивача не було повідомлено про відступлення права вимоги не заслуговує на увагу з наступних підстав.

Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року по цивільній справі № 6-679цс15.

Крім того, як встановлено судом та підтверджується випискою по особовому рахунку, в період з 24.05.2012 року по 17.09.2014 року після передачі права вимоги ОСОБА_3 сплачував грошові кошти за договором кредиту №0710/0608/55-023 від 24.06.2008 року на рахунок ПАТ «Дельта Банк» (т. 1 а.с.79-87).

Факт отримання кредитних коштів за кредитним договором, укладеним 24.06.2008 року між акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_3 позивачем не заперечувався в ході судового розгляду, тому довід апеляційної скарги про ненадання відповідачами первинних документів щодо видачі кредитних коштів колегія суддів вважає неприйнятним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем порушення його прав спірним правочином.

Не є обгрунтовними доводи апеляційної скарги про порушення спірним договором публічного порядку, визначеного статтею 228 ЦК України, оскільки на зазначені обставини позивач не посилався у своєї позовній заяві та ті обставини не були предметом розгляду суду першої інстанції

Доводи апеляційної скарги про порушення норм процесуального права у вигляді відхилення клопотань позивача про дослідження доказів, перевірені апеляційним судом і не спростовують висновків рішення суду. Суд першої інстанції належним чином розглядав заявлені відповідачем клопотання і відхилив їх, оскільки не вбачив підстав для задоволення.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановляння нового рішення по справі

Керуючись ст. ст. 209, 218, 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: