Провадження № 22ц/784/2549/2015 Головуючий у першій інстанції: Батченко О.В.
Категорія 27 Доповідача апеляційній інстанції: Крамаренко Т.В.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої: Крамаренко Т.В.,

суддів: Кутової Т.З., Довжук Т.С.,

із секретарем судового засідання: Гордійчук С.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») за участю третьої особи - ОСОБА_5 про припинення поруки,

встановила:

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про припинення поруки.

Позивач зазначав, що 11 вересня 2008 року він уклав з ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником, якого є ПАТ КБ «Приватбанк» договір поруки, яким забезпечено виконання кредитного договору, укладеного між ОСОБА_5 та зазначеним банком, за яким банк надав ОСОБА_5 20000 дол. США кредиту строком до 10 вересня 2010 року зі сплатою 24 % річних.

Посилаючись на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не пред'явив до нього майнових вимог, що випливають з договору поруки до закінчення строку встановленого у договорі поруки та не пред'явив таких вимог і протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання, позивач просив суд визнати поруку припиненою.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2014 року позов задоволено. Ухвалено визнати припиненими зобов'язання ОСОБА_4 щодо поручительства перед ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору поруки від 11 вересня 2008 року.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 11 вересня 2008 року між ОСОБА_5 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № 53ЭС/2008, за яким банк надав ОСОБА_5 20000 дол. США кредиту зі сплатою 24 % річних, строком до 10 вересня 2010 року (а.с.89-90).

З метою забезпечення виконання кредитного договору того ж дня між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки, відповідно до умов якого позивач поручився перед банком за належне виконання ОСОБА_5 кредитних зобов'язань (а.с.91).

Пунктом 10 договору поруки передбачено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором № 53ЭС/2008 від 11 вересня 2008 року.

Відповідно до частини першої ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно із частини четвертої ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, крім того, що їх сплив, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб'єктивне право, полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов'язок боржника за договором.

Правила частини четвертої ст. 559 ЦК України встановлюють припинення поруки як за договором із визначеним строком дії поруки, так і за договорами, в яких строк дії поруки або строк основного зобов'язання встановлений не був.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов'язання за договором поруки у зв'язку з припиненням такого зобов'язання поручителя.

За змістом речення першого та третього зазначеної статті кредитор повинен встигнути звернутись до поручителя з вимогою про виконання останнім свого обов'язку за договором поруки, у тому числі в примусовому порядку.

Разом із тим за змістом другого речення частини четвертої ст. 559 ЦК України у разі, якщо строк договору поруки не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить до поручителя вимоги.

Правова природа зобов'язання у всіх випадках, передбачених ст. 559 ЦК України, є тотожною.

Вимога кредитора до поручителя полягає в реальному виконанні зобов'язання за боржника, оскільки така вимога може бути заявлена лише в разі невиконання боржником своїх зобов'язань та настання строку виконання основного зобов'язання.

Виходячи з тотожної природи зобов'язань, які регулюються реченнями першим і третім частини четвертої ст. 559 ЦК України та реченням другим частини четвертої цієї статті, правову конструкцію частини четвертої ст. 559 ЦК України, викладену в одному абзаці, ототожнює правову природу усіх зобов'язань, преклюзивність строку дії договору поруки, необхідно дійти висновку, що такою вимогою може бути лише позов, заявлений кредитором до поручителя в судовому порядку, оскільки пред'явлення іншої вимоги суперечить правовій природі поруки як строкового зобов'язання.

Відповідно на вказані строки не поширюється положення частини п'ятої ст. 267 ЦК України про захист судом порушеного права у разі, коли строк позовної давності пропущений із поважних причин.

Отже, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, так само як закінчення строку, установленого договором поруки, та закінчення одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до поручителя з позовом.

Разом із тим позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п'ятої ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Якщо договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непред'явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що всі права та обов'язки сторін за цим договором слід вважати припиненими.

Отже, непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням.

Також треба зазначити, що звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою ст. 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-170цс13.

Доказів звернення ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4 з позовом про виконання кредитних зобов'язань протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання матеріали справи не містять.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та правовим позиціям, висловленим Верховним Судом України у справах № 6-53цс14, № 6-6цс14, №6-125цс14.

Посилання ПАТ КБ «Приватбанк» на направлення останнім до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська позову до ОСОБА_4 та інших про стягнення кредитної заборгованості по спірному договору в лютому 2011 року, не може вважатись належним зверненням до суду з відповідним позовом, оскільки зазначений позов був повернутий судом за правилами п. 4 ч. 3 ст. 121 ЦПК України, як неподаний.

Отже, в даному випадку не було розпочату процедуру судового розгляду та відповідачу не було вручено вимогу банку у вигляді позову, а тому не можна вважати, що банком виконано положення ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо вручення вимоги поручителю протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Посилання апелянта на те, що порука не припинена, оскільки відповідно до пункту 5.1 договору поруки сторони домовились про встановлення строку захисту порушеного права протягом п'яти років, не заслуговують на увагу.

Доводи ПАТ КБ «Приватбанк» про те, що відповідач звернувся в червні 2013 року з позовом до ОСОБА_4, за яким 13 листопада 2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська ухвалено заочне рішення про стягнення заборгованості за спірним кредитом, також не може прийматись до уваги.

Так, відповідно до ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2014 року за заявою ОСОБА_4 вказане вище рішення скасовано та призначено розгляд справи (а.с.136).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2015 року провадження у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4 та інших про стягнення кредитної заборгованості зупинено до вирішення справи Центральним районним судом м. Миколаєва за позовом ОСОБА_6 про припинення поруки (а.с. 182-183).

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, ухваленого відповідно до закону.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315, ЦПК України колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча:

Судді: