справа № 278/2062/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2015 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Грубіяна Є.О., секретаря Максименко М.С., розглянув цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимох приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу ОСОБА_3, --

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, яким просила визнати недійсним заповіт, складений 24 вересня 2013 року від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 відповідача у даній справі, що був посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу ОСОБА_3, тобто третьою особою у справі, і зареєстрований в реєстрі за № 949.

В обґрунтування позову позивач вказала, що на час складання оспорюваного заповіту матір тяжко хворіла та, на її думку, таким станом її здоровя скористався відповідач запросивши нотаріуса для посвідчення заповіту. Відтак заявник вважає, що на час складання заповіту її матір не усвідомлювала значення свої дій та (або) не могла керувати ними внаслідок хвороби, а тому складання заповіту не відповідало її волі.

В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити із названих вище підстав.

В свою чергу відповідач та його представник позов не визнали та прохали відмовити у його задоволенні.

Третя особа у справі при вирішенні спору поклалась на розсуд суду та пояснила, що посвідчення нею оспорюваного у даній справі заповіт відбувалось згідно з вимогами закону. Зазначила, що 24 вересня 2013 року для посвідчення заповіту до неї звернулась ОСОБА_4, яка на той час була хворою, тяжко розмовляла, однак була адекватною, читала і підписувала заповіт. Сумнівів в її дієздатності не виникало.

Дослідив матеріали справи, заслухав пояснення учасників судового розгляду, свідків, судом встановлені наступні її фактичні обставини і відповідно ним правовідносини.

6 лютого 2014 року померла мати позивача ОСОБА_4 (а.с.6, 10-11). 22 квітня 2014 року позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після померлої матері (а.с.7). Згідно відомостей Житомирського обласного онкологічного диспансеру (а.с.9) померла ОСОБА_4 хворіла на онкологічне захворювання. 26 липня 2011 року ОСОБА_4 Г,О. склала заповіт (а.с.89), яким належну їй квартиру № 56 в будинку № 5, що розташований в смт Новогуйвинське Житомирського району Житомирської області по вул. 9-ої Пятирічки, заповіла своєму сину і відповідачу у даній справі. Даний заповіт посвідчено секретарем Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області та зареєстрований в реєстрі за № 982. 24 вересня 2013 року приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу і третьою особою у справі ОСОБА_3 посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 949 заповіт, складений ОСОБА_4, яким остання знову заповіла відповідачу вищевказану квартиру.

Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 202-2015 від 13 травня 2015 року (а.с.138-140) ОСОБА_4 будь-яким психічним захворюванням не страждала та підстав вважати, що вона на час складання заповіту від 24 вересня 2013 року страждала будь-якими психічним захворюванням, внаслідок якого не могла б усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними немає і на час його складання ОСОБА_4 могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Допитані судом в ході розгляду даної справи свідки дали пояснення наступного змісту:

свідок ОСОБА_5 пояснила, що померлу ОСОБА_4 знала більше 18 років. Знала, що остання хворіє, а тому провідувала її в лікарні. Доглядала за ОСОБА_4 її дочка, син догляду не здійснював;

свідок ОСОБА_6 вказав, що позивач являється його дружиною. Остання здійснювала догляд за матірю. ОСОБА_4 за життя про заповіт нічого не казала;

свідок ОСОБА_7 пояснила, що являється подругою позивача. Померлу ОСОБА_4 знала, адже часто спілкувалась з нею. Зазначила, що приблизно з літа 2013 року і по день смерті ОСОБА_4 була дуже емоційною. Про існування заповіту дізналась в серпні 2014 року;

свідок ОСОБА_8 зазначив, що на початку 2014 року дізнався про те, що ОСОБА_4 хворіє на рак. Спілкувався з нею часто. Про наміри щодо квартири нічого не говорила;

свідок ОСОБА_9 надала пояснення за змістом яких вказала, що померла ОСОБА_4 її молодша сестра. Під час проходження лікування сестра давала згоду на спец лікування, як то променева та хіміотерапія. Вказує, що ОСОБА_4 просила її поради стосовно розподілу нерухомості між дітьми. Стверджує, що позивач знала про існування оспорюваного у даній справі заповіту і була з ним згодна;

свідок ОСОБА_10 пояснила, що була подругою померлої ОСОБА_4 Спілкувались на протязі двох років до дня її смерті. Вказала, що за життя ОСОБА_4 казала їй, що склала заповіт на сина, а дочці залишиться двокімнатна квартира та вірила, що після її смерті дочка не буде претендувати на квартиру брата. Також померла казала, що їздила з сином до нотаріуса;

свідок ОСОБА_11 зазначила, що є дружиною відповідача. Пояснила, що ОСОБА_12 розповідала, що склала заповіт в сільській раді, а потім, коли дізналась, що у позивач вимагає у відповідача кошти різницю між вартістю квартир, вирішила звернутись для складення заповіту до нотаріуса. Стверджує, що позивач знала про всі існуючі заповіти, що їх залишили ОСОБА_4, адже остання цього не приховувала.

Зазначені правовідносини врегульовані наступними нормативними актами. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень ст. 60 ЦПК України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. ч. 1-3 ст. 203 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. ч. 1-5 ст. 215 ЦК України). Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч. 1 ст. 225 ЦК України).Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин ч. 1 ст. 1235 ЦК України. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини ч. 4 ст. 1236 ЦК України. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі ( ч. ч. 1-2 ст. 1257 ЦК України). Аналіз досліджених в ході розгляду фактичних обставин справи, пояснень учасників судового розгляду та свідків дає підстави для відмови у задоволенні позову виходячи з наступного. Посмертною судово-психіатричною експертизою, що була проведена у справі за ініційованим представником позивача клопотанням, серед інших, були спростовані посилання автора позову, які до речі і були закладені в його основу, про те, що на час укладення оспорюваного заповіту, її мати ОСОБА_4, внаслідок онкологічної хвороби перебувала в такому стані, при якому не усвідомлювала значення свої дій та не могла керувати ними, а тому складання заповіту не відповідало її волі. На переконання суду, висновок позивача та її представника про тимчасову недієздатність ОСОБА_4, як учасника оспорюваного правочину у момент його укладення, слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент його вчинення. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відтак, резюмуючи вищевикладене, суд дійшов переконання про відмову у задоволенні позову. Керуючись ст. ст. 203, 215, 225, 1216, 1233, 1235, 1236, 1257 ЦК України, ст. ст. 60, 213 2015 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення строку на апеляційне оскарження. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Житомирської області через Житомирський районний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.О. Грубіян