АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа №22-ц/796/2976/15 Головуючий в 1 інстанції - Макаренко І.О.
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А., Рубан С.М.

при секретарі Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія Альфа-Гарант» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року в справі за позовом товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія Альфа-Гарант» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач 15 вересня 2014 року звернувся до суду з вищеназваним позовом, в якому просив стягнути з відповідача, в порядку ст. 993 ЦК України, завдану ним в ДТП 13 грудня 2010 року, шкоду потерпілій особі в сумі 22 110 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просив про його скасування з ухваленням нового рішення про задоволення їх вимог.

Скаргу обґрунтовував тим, що суд не вірно застосував норми матеріального права, не врахував вимоги ст. 264 ЦК України, відповідно до якої строк позовної давності був перерваний , оскільки вони звернулись з позовом в 2011 році до Господарського суду м. Києва про стягнення частини страхового відшкодування, яке ними було сплачено потерпілій особі з страхової компанії в якій була застрахована цивільна відповідальність відповідача і рішенням Господарського районного суду м. Києва від 02 листопада 2011 року їх позов було задоволено. З ЗАТ «АС «ІнтерТрансПоліс» на їх користь в межах ліміту відповідальності була стягнута сума 24 990 грн. Так як рішення Господарського суду набрало законної сили 18 листопада 2014 року, а з даним позовом вони звернулись 15 вересня 2014 року, строк позовної давності який перервався ними пропущений не був.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи скарги підтримала.

Відповідач заперечував проти доводів скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з огляду на таке.

Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Умовами ст.27 ЗУ «Про страхування» передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено сторонами у спорі є підставою для відмови у позові.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд вважав встановленими такі обставини.

12.11.2010 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір добровільного майнового страхування наземного транспорту, згідно якого позивач зобов`язався у випадку пошкодження автомобіля «Міцубіші Лансер» НОМЕР_1 2005 року випуску, виплатити страхове відшкодування у розмірі фактичної майнової шкоди за мінусом франшизи.

13.12.2010 р. в м. Києві на вул. Новокостянтинівській сталася ДТП за участю автомобіля МіцубішіЛансер д.н. НОМЕР_1, та автомобіля Мерседес, д.н. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2 (а.с. 7-8).

Постановою Подільського районного суду м.Києва ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124, ч.І КУпАП (а.с. 10-11). Відповідно до звіту № 12/10-15 від 17.12.2010 р. з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Міцубіші Лансер,д.н. НОМЕР_1 в результаті його пошкодження в ДТП, його вартість складає 56575,24 грн. Вартість відновлюваного ремонту складає 75690,16 грн. (а.с. 12-17).

Потерпілій особі позивачем було виплачено страхове відшкодування в розмірі 41850,31 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4070 від 24.03.2011 року на суму 11850,31 грн., платіжним дорученням № 4121 від 01.04.2011 року на суму 10000,00 грн., платіжним дорученням № 4190 від 07.04.2011 року на суму 10000,00 грн., платіжним дорученням № 4264 від 12.04.2011 року на суму 10000,00 грн. (а.с. 44-47).

В судовому засіданні встановлено, що днем виконання позивачем основного зобов'язання є 12 квітня 2011 року, що підтверджується платіжним дорученням № 4264 від 12.04.2011 року (а.с. 47), строк звернення позивача з вимогою про відшкодування матеріальної шкоди закінчився 12.04.2014 року, позивач звернувся до суду з позовом 16.09.2014 року, тобто після спливу строку позовної давності.

Суд вважав, що право на позов у позивача виникло після виплати потерпілій особі останньої суми, тобто з 12.04.2011 року, позивач звернувся до суду 16.09.2014 року, заяву про поновлення строку позовної давності позивач не надав, підстав для задоволення позову, у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності, немає.

Вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновок суду про попуск позивачем строку звернення до суду відповідає цим обставинам та вимогам Закону.

Доводи скарги про те, що строк позовної давності був перерваний на підставі ст. 264 ЦК України, у зв`язку з подачею позову до одного з двох боржників колегія не приймає, тому, що вказані доводи є недоведеними.

Як було встановлено судом першої інстанції, страховий випадко настав 13 грудня 2010 року, 12.04.2011 року позивач виконав свої зобов'язання перед постраждалою особою, шляхом виплати страхового відшкодування у розмірі 41850,31 грн.

Таким чином, з врахуванням того, що з позовом позивач звернувся 16 вересня 2014 року, трирічний строк сплинув і з дати настання страхового випадку і з дати виплати позивачем потерпілій особі суми страхового відшкодування за договором майнового страхування з 12 квітня 2011 року.

При цьому колегія суддів враховує, роз`яснення, викладені в п.27 Постанові № 4 ВССУ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до якого при суброгації, строк позовної давності починається від дати настання страхового випадку.

«Відповідно до положень ч. 2 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред 'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також; якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Відповідно до положень ч. З ст. 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново».

В даному випадку такими боржниками є: ЗАТ «СК «ІнтерТрансПоліс» (боржник 1) в якій була застрахована обов'язкова цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2, власника наземного транспортного засобу та ОСОБА_2 - боржник 2-винна особа.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 02.11.2011 року позов ТДВ «СК «Альфа-Гарант» до одного із боржників по основному зобов'язанню до ЗАТ «СК «ІнтерТрансПоліс» було задоволено на суму 24 990,00 грн. (в межах ліміту відповідальності Страховика).

Позивач вважав, що оскільки рішення Господарського суду м. Києва набрало законної сили 18 листопада 2011 року, то строк позовної давності для пред'явлення позову до другого боржника (ОСОБА_2) не сплив, а тому рішення суду є незаконним та необгрунтованим.

Таке твердження позивача не відповідає вимогам закону та дійсним обставинам справи, та всупереч ст.ст.58, 59 ЦПК України не підтверджене належними та допустимими доказами.

Дійсно, відповідно до положень ч. 3 ст. 264 ЦК України, після переривання перебігу позовної давності строк починається заново, однак не з моменту набуття рішенням суду законної сили, як стверджує Позивач, а з моменту пред'явлення позову до одного із боржників (ч. 2 ст. 264 ЦК України).

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

До суду першої інстанції позивач не надав доказів на підтвердження того, коли ними був пред`явлений позов до страхової компанії, в якій була застрахована цивільна відповідальність відповідача, таким чином суд не мав можливості встановити , чи не закінчився строк після його переривання.

Надані апеляційному суду на огляд, копії позовних заяв до Господарського суду про стягнення частини суми з страхової компанії, в якій було застраховано цивільну відповідальність відповідача, не можуть бути прийняті в силу вимог ст. 303 ЦПК України, так, як представник позивача не змогла навести жодної поважної причини не подання цих доказів до районного суду.

Крім того, з штампів на оглянутих позовних заявах, вбачається, що першу позовну заяву позивач подав 02 вересня 2011 року. Якщо враховувати вимоги закону, про те, що після переривання строк починає спливати заново, то станом на дату звернення до суду з позовом в даній справі (16 вересня 2014 року) також минуло три роки.

Не приймаючи нові докази, які сторона позивача мала можливість надати до районного суду, але без поважних причин їх не надала, апеляційний суд також виходить з того, що позивач є юридичною особою, інтереси якої представляли юристи (фахівців в галузі права), які могли подати до суду ці докази, або клопотання про поновлення пропущеного строку , проте цим правом не скористались.

Відповідач же є фізичною особою, (менш захищеною стороною в процесі) і з врахуванням того, що з дати ДТП, яку він вчинив в 2010 році до моменту звернення до суду позивача минуло майже чотири роки, він обґрунтовано розраховував, що завдана ним шкода відшкодована і особи, які мали право вимоги до нього не бажають позиватись, а тому скористався своїм правом на подачу до суду заяви про застосування строків позовної давності.

Тобто , суд правильно виходив з того, що позивач не довів, що строк позовної давності для них перервався і не закінчився з того моменту, коли почав плинути заново, а тому суд правомірно відмовив в задоволенні позову через пропуск строку позовної давності, про що відповідачем в даній справі було зроблено заяву, та врахував, що клопотання про поновлення пропущеного строку позивач не подав.

Суд повно і об'єктивно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким дав належну правову оцінку.

Рішення суду першої інстанції ухвалене без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія Альфа-Гарант» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: