Апеляційний суд Житомирської області
Справа №273/2106/13-ц Головуючий у 1-й інст. Юрчук М. І.
Категорія 39 Доповідач Григорусь Н. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2015 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Коломієць О.С., Якухно О.М.

секретаря судового засідання Мишаковської В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Баранівська міська рада, приватний нотаріус Баранівського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання заповіту нікчемним, визнання відмови від прийняття спадщини недійсною, застосування наслідків недійсності правочину шляхом визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на спадкове майно

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 16 грудня 2014 року,

встановила:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог остаточно просила визнати заповіт ОСОБА_4 від 01.04.2011 року, складений на користь ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Баранівського районного нотаріального округу ОСОБА_3 нікчемним; визнати її заяву про відмову від прийняття спадщини від 10.01.2012 року недійсною; застосувати правові наслідки нікчемності заповіту шляхом визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 16.02.2012 року, виданих приватним нотаріусом Баранівського районного нотаріального на ім'я ОСОБА_2; визнати за нею, як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку за вказаною адресою.

Рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 16 грудня 2014 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Зокрема, зазначає, що суд залишив поза увагою її пояснення щодо тяжких сімейних та особистих обставин, які сприяли складанню заповіту та в подальшому заяви про відмову від прийняття спадщини. Окрім того, суд не надав належної оцінки показам свідків, які підтвердили в судовому засіданні ту обставину, що записи до заповіту вчинялися ними зі слів нотаріуса, а свідок ОСОБА_5, на думку апелянта, надав неправдиві свідчення перебуваючи під впливом приватного нотаріуса.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та вимог, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4, чоловік позивачки.

01.04.2011 року ОСОБА_4 склав заповіт, згідно з яким житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0780 га номер АДРЕСА_2 заповідав ОСОБА_2 (а.с. 5).

10.01.2012 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Баранівського районного нотаріального округу Житомирської області ОСОБА_3 із заявою, в якій відмовилася від належної їй обов'язкової частки у спадщині, яка залишилася після померлого чоловіка ОСОБА_4 (а.с. 7).

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1222, ч. 1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

В шестимісячний строк, визначений ст. 1270 ЦК України ОСОБА_2 подала приватному нотаріусу Баранівського районного нотаріального округу Житомирської області заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4

Відповідно до принципу диспозитивності (ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог (ст.31 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом про визнання заповіту нікчемним ОСОБА_1 посилалась на те, що заповіт від імені її чоловіка ОСОБА_4 складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, оскільки він був прочитай вголос нотаріусом, не свідками, присутніми при його посвідченні.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі ст. 1244 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст. 1247 ЦК України.

Згідно зі ст. 1247 ЦК України загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, службовими особами, визначеними в статях 1251-1252 цього Кодексу.

Вимоги до форми заповіту, передбачені нормами ст. 1247 ЦК України, названі загальними, тому що вони стосуються як випадків посвідчення заповіту нотаріусом, так і іншими особами, яким законом надані такі повноваження, специфіка ж посвідчення заповітів установлюється в нотаріальній процедурі, тобто Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування (далі - Порядок), затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року №3306/5, який набув чинності 02.12.2011 року.

Згідно зі ст. 56 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини.

За правилами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що заповіт складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Колегія суду звертає увагу на те, що додаток до Правил нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України 22.12.2010 року №3253/5 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 23.12.2010 року за №1318/18613, містить форму №45, яка встановлює вимоги до посвідчувального напису на заповіті, записаному зі слів заповідача. Форма №47 містить нотаріальний напис, який повинен бути на заповіті, складеному від імені особи, яка не може сама прочитати текст заповіту уголос, а форма №49 - посвідчувальний напис на заповіті від імені особи, яка не може підписатись власноручно внаслідок фізичної вади, хвороби тощо.

Судом встановлено, що волевиявлення ОСОБА_4 під час укладення заповіту від 01 квітея 2011 року було вільним і відповідало його волі. Посвідчення заповіту відбувалося приватним нотаріусом Баранівського районного нотаріального округу ОСОБА_3 за міцем проживання спадкодавця: АДРЕСА_1 та містить відмітку про те, що «заповіт прочитаний нотаріусом в голос зі слів ОСОБА_4 записано вірно» у присутності двох свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також підписаний від імені заповідача ОСОБА_7, що відповідає вимогам ст. 1253 ЦК України та вищевказаному додатку до Правил.

Відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З огляду на наведені вимоги закону та обставини справи, доводи апеляційної скарги про те, що суд не повно встановив обставини справи та не правильно врахував покази свідків, які були присутні при посвідченні заповіту, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що заповідач та позивачка за життя мали домовленість про укладення договору довічного утримання, відповідач ввела позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а тому спірний заповіт, як і заява про відмову від прийняття спадщини були укладені внаслідок помилки позивача та її чоловіка.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність домовленості між сторонами про укладення договору довічного утримання. Позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним не довела, що така помилка дійсно мала місце.

При вирішенні питання про визнання угоди недійсною необхідно враховувати, що невиконання або неналежне виконання угоди не може бути підставою для визнання її недійсною. У цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків, а не визнання угоди недійсною.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, передбачені ст. 233 ЦК України, на яку посилається позивач в обґрунтування заявлених нею вимог. За приписами вказаної правової норми такий правочин може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз'яснено в п.п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

За змістом вказаних норм не може підтверджуватися показами свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачка навмисно ввела позивачку та її чоловіка в оману щодо обставин вчинення правочину (заповіту та заяви), які вчинено ними під впливом тяжкої обставини - скрутного матеріального становища, зобов'язання відповідачки забезпечувати належний догляд до смерті, як і психологічний тиск з боку останньої. Наявність у позивачки певних захворювань не свідчить про те, що спірна заява вчинена позивачем під впливом тяжкої обставини, в контексті вимог ст. 233 ЦК України.

Крім того, особа, яка вчиняє правочин під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності, зокрема, обману. Такі правочини характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Тобто, у разі звернення з позовом про визнання недійсним заяви (правочину) з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, відсутні підстави для визнання такого договору недійсним за ст. 230 ЦК України, оскільки дані підстави є взаємовиключними.

Враховуючи вищевикладене та те, що вимоги про застосування правових наслідків нікчемності заповіту шляхом визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 16.02.2012 року, виданих приватним нотаріусом Баранівського районного нотаріального на ім'я ОСОБА_2 та визнання за позивачем, як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4, права власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку за вказаною адресою є похідними від вимог про визнання заповіту нікчемним та заяви недійсною, колегія суддів вважає, що рішення районного суду є законним і обґрунтованим, підстав для його скасування не має.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи та є наслідком помилкового тлумачення закону.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 16 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього ж часу може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді