ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/7105/15-ц
Провадження № 2/362/2926/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2015 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Лебідь-Гавенко Г.М.,

при секретарі - Даниленко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної наукової установи «Український науково-дослідний інститут прогнозування та випробування техніки і технологій для сільськогосподарського виробництва імені ОСОБА_2» про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі; стягнення невиплачених заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, грошової допомоги у звязку з виходом на пенсію як науковець та компенсації за вимушений прогул, -

в с т а н о в и в:

20 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної наукової установи «Український науково-дослідний інститут прогнозування та випробування техніки і технологій для сільськогосподарського виробництва імені ОСОБА_2» про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботу; стягнення невиплачених заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, грошової допомоги у звязку з виходом на пенсію як науковця та компенсації за вимушений прогул.Разом з позовною заявою ОСОБА_1 заявив клопотання про поновлення пропущеного строку для звернення до суду із даним позовом.

Вказуючи на те, що 01 жовтня 2010 року він був прийнятий на посаду завідувача лабораторії наукових досліджень конструкцій та провайдингу перспективних машин у відділ науково-експериментальних досліджень та конструювання засобів випробувань відповідача за строковим контрактом № 16к від 01 жовтня 2010 року та наказом № 293к від 08 жовтня 2010 року. Трудові відносини відновлювались неодноразово на ту ж саму посаду за новими строковими контрактами: № 17к від 20 грудня 2010 року, наказом № 362к від 20 грудні 2010 року та діючим № 15 від 26 серпня 2011 року терміном до 31 грудня 2016 року.

30 січня 2012 року відповідач без внесення змін до Контракту перевів позивача з посади завідувача лабораторії на посаду провідного наукового співробітника тієї ж лабораторії, а у подальшому з порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України звільнив його з цієї посади за скороченням штатних посад згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 129к від 25 вересня 2014 року з яким позивач не згодний, в звязку із чим звернувся до суду.

Крім того, позивач просив поновити йому пропущений строк для звернення до суду із даним позовом, вказуючи на те, що розрахунок та виплата належних йому до виплати безспірних сум було здійснена лише 15 жовтня 2014 року, тобто із затримкою на 15 днів; з наказом про звільнення з роботи його було ознайомлено, трудову книжку видано 20 березня 2015 року, про що зроблено відповідний запис у книзі реєстрації видачі трудових книжок. Пізніше він звернувся до Відділу кадрів Відповідача з проханням дати копії наказів про прийняття та звільнення з роботи, але йому відмовили, через що він звернувся з письмовою заявою на імя керівника установи і тільки 16 вересня 2015 року отримав копію наказу № 129к від 25 вересня 2014 року про звільнення з роботи, в звязку із чим вважає, що строк для звернення ним до суду пропущений з поважних та незалежних від нього причин.

Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, також вказав, що про звільнення його з роботи йому стало відомо ще 27.01.2014 року коли його ознайомили з наказом за два місяці до звільнення. Трудову книжку він отримав 20.03.2015 року.

Представник відповідача в судовому засідання заявила клопотання про застосування до вимог позивача строку позовної давності та відмову в задоволенні позову.

Суд, заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Положенням ч. 1 ст. 57, ч. 1 ст. 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Разом із тим відповідно до ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01 жовтня 2010 року до 30 вересня 2014 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується укладеними між ним та відповідачем ОСОБА_3 (а.с. 6-11).

30 вересня 2014 року позивача звільнено з роботи відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги згідно з ст. 44 КЗпП України, що підтверджується наказом УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого від 25 вересня 2014 року № 129 к (а.с. 12, 88).

Відповідно до наказу УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого № 9к від 27 січня 2014 року, працівників інституту та філій до 01 лютого 2014 року повідомлено, що в результаті упорядкування структури та зміни штатного розпису УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого вони можуть бути звільнення за скороченням штату (посади), а також наказано у визначений термін, керуючись чинним законодавством і за погодженням з профспілковим комітетом, підготувати наказ про звільнення працівників згідно з п. 1 ст. 40 та ст. 492 КЗпП України та бухгалтерії провести виплату звільненим працівникам вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку та компенсацію відпустки. З огляду вказаного наказу позивач був ознайомлений з ним 28 січня 2014 року (а.с. 86).

Згідно п. 3 наказу № 110к УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого від 07 серпня 2014 року начальнику відділу кадрів УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого (ОСОБА_4Б.), директорам Львівської філії (ОСОБА_5М.), Південно-Української філії (ОСОБА_6П.), Миргородської філії (ОСОБА_7М.), Харківської філії (ОСОБА_8А.) повідомити до 08 серпня 2014 року всіх працівників про можливе звільнення за скороченням штату (посади) та здійснити процедуру вивільнення працівників згідно з чинним законодавством (а.с.87).

29 грудня 2014 року за вх. № 1129/372 датована 26 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся із заявою на імя директора УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого в якій довів до відома директора про неправомірне його переведення з посади завідувача лабораторії на посаду провідного наукового співробітника та в подальшому незаконного його звільнений з роботи. Та вимагав поновити його на роботі та виплати грошової компенсації за час вимушеної відсутності його на роботі (а.с. 89).

20 січня 2015 року УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого надано відповідь на лист ОСОБА_1 від 29.12.2015 р. (а.с.90-91).

Відповідно до розрахунку заробітної плати за вересень місяць 2014 року, станом на 01 вересня 2014 року заборгованість відповідача перед ОСОБА_1 відсутня (а.с.107 ).

Вказане свідчить про те, що позивачу станом на 26 грудня 2014 року було відомо про його звільнення.

Крім того, з огляду ухвал Васильківського міськрайонного суду Київської області у справі № 362/6068/15-ц від 09 вересня 2015 року та № 362/6674/15-ц від 07 жовтня 2015 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати 20 серпня 2015 року, що спростовує доводи позивача про доведення до нього відомостей про звільнення лише 16 вересня 2015 року.

Згідно ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладання трудового договору, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

За вимогами п. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ст. 47 КЗпПУ власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, зокрема в день звільнення.

Згідно ст. 117 КЗпПУ в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз змісту вказаних норм дає підстави для висновку, що в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум в день звільнення середній заробіток виплачується виключно по день фактичного розрахунку, тобто по день, коли працівнику виплачено борг по заробітку.

Враховуючи вказані приписи закону судом під час розгляду справи з'ясовано відсутність у відповідача перед позивачем боргу по заробітку, належному йому при звільненні, що підтверджено розрахунком заробітної плати за вересень місяць 2014 року, (а.с.107).

Таким чином суд, з'ясувавши всі обставини справи, в тому числі момент виплати позивачу заробітку, що є необхідним для вирішення судом питання про наявність підстав для застосування судом трьохмісячного строку позовної давності, передбаченого ст. 233 КЗпПУ при вирішенні трудових спорів.

Так, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Відповідно для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 року у справі № 6-116 цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Статтею 233 Кодексу законів про працю України встановлює строки звернення за вирішенням трудових спорів до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Зазначені строки є нічим іншим, як спеціальними строками позовної давності.

Положенням ст. 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У свою чергу, відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Якщо ст. 257 ЦК України встановлює загальний для цивільно-правових відносин строк позовної давності у три роки, то ст. 233 КЗпП України запроваджує для звернення до суду щодо вирішення трудових спорів максимально скорочені строки, а саме:

для працівників у спорах про звільнення - місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки;

для працівників у інших трудових спорах - тримісячний строк з дня, коли працівника дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права;

для власника або уповноваженого ним органу у спорах про стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Пропущення місячного чи тримісячного строку звернення до суду без поважних причин є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом, встановленим ст. 73 Цивільного процесуального кодексу України, суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Відповідно до розяснення п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», якими передбачено, що встановлені ст. 233 строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Оскільки, у позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що звільнився 30 вересня 2014 року, розрахунок із позивачем проведено у вересні 2014 року, трудову книжку йому видано 20.03.2015 року, про порушення своїх прав він знав з 29 грудня 2014 року, що підтверджується його заявою з якою він звернувся до відповідача, однак з позовом до суду звернувся лише 20 жовтня 2015 року, пропустивши встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду. Доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач не надав, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 3, 7, 21, 40, 47, 116, 117, 233 КЗпП України, 251, 256, 257 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, ст. ст. 3, 10, 58, 60, 61, 209, 212 215, 218, 223, 294, 360-7 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної наукової установи «Український науково-дослідний інститут прогнозування та випробування техніки і технологій для сільськогосподарського виробництва імені ОСОБА_2» про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі; стягнення невиплачених заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, грошової допомоги у звязку з виходом на пенсію як науковець та компенсації за вимушений прогул - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 25 грудня 2015 року.

Суддя Г.М.Лебідь-Гавенко