Справа № 361/1386/13 Головуючий у І інстанції Шинкарь А. О.
Провадження № 22-ц/780/1419/15 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко
Категорія 18 26.02.2015
УХВАЛА

Іменем України

26 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Іванової І.В., Олійника В.І.,

при секретарі: Петленко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації прав та визнання права власності на квартиру,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

В лютому 2014 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом посилаючись на те, що з 2007 року тяжко хворіє неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні у Броварській районній лікарні, проходив реабілітаційні курси лікування у Київській обласній лікарні. У 2009 році був визнаний інвалідом ІІ групи. За своїм станом здоров'я потребує постійного стороннього догляду.

Посилаючись на те, що договір дарування був підписаний в той час, коли він проходив курс лікування, знаходився під дією ліків та не усвідомлював значення своїх дій, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати договір дарування квартири від 28 вересня 2011 року недійсним на підставі ст. 225 ЦК України, скасувати державну реєстрацію прав у Державному реєстрі речових прав і Державному реєстрі правочинів та визнати за ним право власності на спірну квартиру.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2014 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати з підстав неповного з'ясування обставин справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише з формальних міркувань.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки недоведеністю позивачем тих обставин, що в момент укладення договору дарування ОСОБА_1 не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними, а тому підстав для визнання договору дарування недійсним з підстав передбачених ст. 225 ЦК України немає.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції правильними і такими, що ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану, на момент укладання правочину, суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б одної зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК (п. 16).

Судом першої інстанції встановлено, що 28 вересня 2011 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_3 посвідчено договір дарування квартири, за яким ОСОБА_1, за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 (п.п. 1, 4).

Згідно висновку комісійної судово-психіатричної експертизи № 175ц, проведеної 11 липня 2013 року експертами відділення амбулаторної судово-психіатричної експертизи комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання» на підставі ухвали суду від 19 червня 2013 року, ОСОБА_1 страждав під час посвідчення договору дарування на органічне ураження головного мозку із деменцією та тривожно-депресивними розладами. За своїм психічним станом ОСОБА_1 не міг розуміти характер та значення своїх дій та керувати ними.

За клопотанням представника відповідача ухвалою суду від 07 квітня 2014 року по справі було призначено повторну комісійну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Київській міській клінічній психоневрологічній лікарні № 1, оскільки висновок судово-психіатричної експертизи від 11 липня 2013 року викликає сумніви в його правильності.

Як вбачається з листа Київського міського центру судово-психіатричної експертизи №2647-01 від 18.11.2014 року, матеріали цивільної справи повернуто без виконання в зв'язку з тим, що на неодноразові виклики для проведення амбулаторної СПЕ підекспертний не з'являвся.

Згідно вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ч. 6 ст. 147 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги висновок судово-психіатричної експертизи від 11 липня 2013 року, оскільки він є необґрунтованим і викликає сумніви в його правильності, зокрема, аргументація експертного висновку щодо наявності у ОСОБА_1 тяжкого психічного розладу саме в момент вчинення ним оспорюваного правочину є непереконливою і не випливає зі змісту дослідницької частини акта. Крім того, експертне дослідження проведено без урахування відомостей про психіатричний та наркологічний облік підекспертного та пояснень нотаріуса.

Також суд правильно не прийняв до уваги покази свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, оскільки вони не були присутніми при посвідченні договору дарування, а тому не можуть свідчити про стан позивача у цей момент.

Суд вважає безпідставними твердження представника позивача про те, що ОСОБА_1 з поважних причин (за станом здоров'я) не з'явився в експертну установу у визначений день для проведення повторної експертизи, враховуючи, що він неодноразово викликався, але не з'явився та не повідомив про причини неявки, тому суд вважає, що він навмисно ухилився від проведення повторної судово-психіатричної експертизи.

Відповідно до ст. 146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Враховуючи те, що зібрані у справі докази не свідчать про те, що в момент укладення договору дарування ОСОБА_1 не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними, а призначена судом повторна судово-психіатрична експертиза не проведена з вини позивача, а також відсутність будь-яких інших доказів, які підтверджують дану обставину, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що підстав для визнання договору дарування недійсним з підстав передбачених ст. 225 ЦК України немає та відмовив у задоволенні позовних вимог.

Докази та обставини, на які посилається позивач у своїй апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: