Номер провадження: 22-ц/785/3228/15
Головуючий у першій інстанції Поліщук І. О.
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Бабія А.П.

- Станкевича В.А.

при секретарі - Абалдова О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою Державного вищого навчального закладу "Одеський коледж транспортних технологій" на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04.09.2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Державного вищого навчального закладу "Одеський коледж транспортних технологій", третя особа - Малиновський РВ в м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання права користування жилим приміщенням, вселення, відшкодування моральної шкоди,-

встановила:

Позивачка звернулася з вказаним позовом до суду (а. с. 1-5), в якому просила: визнати за нею право користування кімнатою АДРЕСА_1; вселити її у вказану кімнату; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.; визначити порядок виконання цього рішення шляхом постановлення в його резолютивній частині, що дане рішення є підставою для її реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги позивачка, як зазначено в рішенні суду, обґрунтовувала тим, що з 27.11.1987 року, працювала на Одеській залізниці, 03.05.1988 року була переведена на посаду прибиральниці в ДУ-1 Одеської залізниці та звільнена 31.08.2002 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (наказ № 385-ос). Згідно спільного рішення керівництва Одеської залізниці та президії Одеського дорожнього комітету профспілки залізничників і транспортних будівельників № 125 від 28.12.2000 року "Про розподілення кімнат в гуртожитку по АДРЕСА_1", одна кімната НОМЕР_1 житловою площею 12,2 кв. м. була виділена для надання працівникам Одеської дистанції цивільних споруд та водопостачання і профспілкового комітету. Однак, фактично одразу ж після звільнення її із Одеської залізниці адміністрація Одеського технікуму залізничного транспорту (після червня 2012 року - державного вищого навчального закладу "Одеський коледж транспортних технологій"), незважаючи на відсутність в неї іншого постійного чи тимчасового житла та постійної роботи, почала вживати заходи щодо виселення її та її неповнолітнього сина із займаної кімнати НОМЕР_1 в студентському гуртожитку цього технікуму по АДРЕСА_1, у зв'язку із чим відповідач звернувся до суду з позовом до неї, ОСОБА_3, про виселення. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси Одеському технікуму залізничного транспорту у позові було відмовлено. 07.02.2012 року, за відсутності позивачки та членів її сім'ї, кімната НОМЕР_1 в гуртожитку Одеського технікуму залізничного транспорту по АДРЕСА_1 була розкрита працівниками технікуму, незаконно описано все наявне майно та складено акт. Оскільки, з приводу незаконного проникнення до житла позивачки, виселення та викрадення особистих речей, майна та документів співробітниками державного вищого навчального закладу "Одеський коледж транспортних технологій", вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів, однак її порушені права не відновлені, вона вимушена звернутися з вказаним позовом до суду.

Як зазначено в рішенні суду, позивач звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутністю та зазначила, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити, а також вказала, що не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом надсилання судових ухвал та повісток на адресу зазначену у позовній заяві, у судові засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомляв, заперечення на позовну заяву не надав.

Представник третьої особи - Малиновський РВ в м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без участі представника Малиновського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04.09.2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право користування кімнатою НОМЕР_1 по АДРЕСА_1. Вселено ОСОБА_3 в кімнату НОМЕР_1 по АДРЕСА_1. Стягнуто з Державного вищого навчального закладу "Одеській коледж транспортних технологій" на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень. Стягнуто з Державного вищого навчального закладу "Одеській коледж транспортних технологій" на користь держави судовий збір у сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок. Вказано, що дане рішення є підставою, для реєстрації ОСОБА_3, за адресою: АДРЕСА_1 кімната НОМЕР_1 Малиновським районним відділом ГУ ДМС України в Одеській області.

Не погодившись з рішенням суду, Державний вищий навчальний заклад "Одеський коледж транспортних технологій" подав апеляційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04.09.2015 року, в якій просить скасувати заочне рішення суду від 04.09.2014 року, постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до Державного вищого навчального закладу "Одеський коледж транспортних технологій" про визнання права користування жилим приміщенням, вселення та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, необґрунтованість та незаконність оскаржуваного рішення, порушення норм діючого законодавства, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Іншими учасниками процесу рішення суду не оскаржується.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, позивачка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи від нього на адресу суду не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог та наданих доказів і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 27.11.1987 року працювала на Одеській залізниці до 31.08.2002 року (на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (наказ № 385-ос) була звільнена з посади прибиральниці Одеської залізниці).

Згідно спільного рішення керівництва Одеської залізниці та президії Дорожнього комітету профспілки залізничників і транспортних будівельників № 125 від 28.12.2000 року "Про розподілення кімнат в гуртожитку по АДРЕСА_1", постановлено: одну кімнату НОМЕР_1 житловою площею 12,2 кв. м. виділити Одеській дистанції цивільних споруд та водопостачання для надання своїм працівникам у відповідності за клопотанням дистанції від 06.12.2000 року № 1997.

З виписки з протоколу № 55 спільного засідання адміністрації та профкому Одеської дистанції цивільних споруд та водопостачання від 15.02.2001 року, вбачається, що одна кімната НОМЕР_1 житловою площею 12,2 кв. м. по АДРЕСА_1 виділена прибиральниці ОСОБА_3 із складом сім'ї - 2 особи /вона та син 1992 р./.

Відповідно до статті 128 ЖК України, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

З цих підстав суд першої інстанції дійшов висновку про те, що житлова площа у кімнаті НОМЕР_1 житловою площею 12,2 кв. м. по АДРЕСА_1 була виділена ОСОБА_3 із складом сім'ї - 2 особи, у 2001 році у встановленому законом порядку.

Як вбачається з запису № 8 трудової книжки ОСОБА_3 серії НОМЕР_2, 31.08.2002 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (наказ № 385-ос від 31.08.2002 року) ОСОБА_4 була звільнена з посади прибиральниці Одеської залізниці. Після звільнення позивачки з роботи з посади прибиральниці Одеської залізниці, Одеський технікум залізничного транспорту звернувся до суду з позовом про її виселення зі спірного приміщення.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13.06.2005 року, у задоволенні позову Одеського технікуму залізничного транспорту до ОСОБА_3 про виселення з кімнати НОМЕР_1 у будівлі студентського гуртожитку Одеського технікуму залізничного транспорту, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено. Рішення набрало законної сили 14.07.2005 року. У 2007 року представник Одеського технікуму залізничного транспорту знов звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про її виселення.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 31липня 2007 року, провадження по справі за позовом Одеського технікуму залізничного транспорту до ОСОБА_3 про виселення закрито на підставі ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 206 ЦПК України, у зв'язку з тим, що набрало законної сили рішення суду, постановлене з приводу спору між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

З свідоцтва про право власності виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради від 27.04.2009 року вбачається, що об'єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, в цілому, дійсно належить Державі Україна в особі Міністерства транспорту та зв'язку України, на праві державної власності.

З акту від 07.02.2012 року, вбачається, що 07 лютого 2012 року була розкрита кімната АДРЕСА_2 у присутності: ОСОБА_5 - заст. Директора по АХЧ ОТЗДТ; ОСОБА_6 - юриста технікуму; ОСОБА_7 - коменданту гуртожитку ОТЗДТ; мешканців гуртожитку: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10; ОСОБА_11 Актом визначено, що на протязі п'яти років господиня кімнати не проживала, а здавала її в оренду, при цьому за проживання не сплачувала та борг склав більше 14 тис. грн. При розкритті кімнати були виявлені наступні речі: 1. Карниз дверний; 2. Штора (3 шт.); 4. Палас зелений; 5. Стілець дерев'яний; 6. Крісло; 7. Стіл розкладний; 8. Антресолі (2 шт.); 9. Люстра скляна; 10. Дзеркало овальне; 11. Карниз віконний; 12. Гардина (1 шт.); 13. Покривало коричневе; 14. Килим червоний; 15. Диван; 16. Полка кухонна; 17. Стіл обіденний; 18. Сервант; 19. Подушки (3 шт.); 20. Стілець пластиковий (2 шт.); 21. Холодильник.

Суд першої інстанції, проаналізувавши даний документ вважав, що стороною відповідача фактично самочинно, без відповідних судових рішень, виселено ОСОБА_3 з кімнати у гуртожитку, яка виділена позивачці у встановленому законом порядку, для її проживання та проживання члена її сім'ї.

Зазначені обставини підтверджуються рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11.04.2013 року у цивільній справі № 1519/17248/12 за позовом Державного вищого навчального закладу "Одеській коледж транспортних технологій" до ОСОБА_3 про стягнення боргу, з мотивувальної частини якого вбачається, що 07.02.2012 року кімната НОМЕР_1 гуртожитку ОТЗТ була розкрита працівниками ОТЗТ, описано все наявне майно, що підтверджується актом від 07.02.2012 року, складеним за участі заст. директора по АГЧ ОТЗТ ОСОБА_5, юриста технікуму ОСОБА_12, коменданта гуртожитку ОТЗТ ОСОБА_7, мешканців гуртожитку ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

В судовому засіданні встановлено, що позивачка неодноразово зверталась з приводу незаконного проникнення до її житла, неправомірного виселення, викрадення особистих речей, майна та документів співробітниками Державного вищого навчального закладу "Одеській коледж транспортних технологій" до правоохоронних органів, а саме прокуратури Одеської області та СВ Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області.

З листа начальника управління прокуратури області № 04/6-465013 від 30.06.2013 року вбачається, що прокуратурою області звернення ОСОБА_3, адресоване народному депутату України Ківалову С.В. щодо можливого скоєння кримінального правопорушення, а також з інших питань розглянуто. Установлено, що 24.11.2012 СВ Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області відомості з попередніх Ваших звернень про незаконне виселення з гуртожитку, викрадення майна внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000114 з правовою кваліфікацією за ст. 356 КК України. За результатами досудового розслідування слідчим 01.12.2012 року винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто за відсутності події кримінального правопорушення, оскільки між сторонами конфлікту наявний цивільно-правовий спір, який підлягає вирішенню в судовому порядку. Після вивчення законності прийнятого рішення прокуратурою області 27.06.2013 року його скасовано в зв'язку з порушенням слідчим вимог ст. 9 КПК України. Для провадження подальшого досудового розслідування кримінальне провадження разом з копією звернення ОСОБА_3 повернуто в СВ Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ, куди їй і необхідно з'явитися для участі в проведені слідчих дій. Одночасно повідомлено, що прокуратурою області ініційовано надання процесуальним керівником в кримінальному провадженні письмових вказівок, за виконанням яких встановлено контроль.

Відповідно до положень ст. 30 Конституції України, кожному гарантується недоторканість житла, а згідност. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до положень ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Згідно із ч. 4 ст. 9 Житлового Кодексу Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. ст. 379, 382 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод в п. 1 ст. 8 гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справі PowellandRaynerv. theU.K. від 21.02.1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillowv. theU.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkosv. Cyprus від 18.02.1999 року).

Як вбачається з практики Європейського суду з прав людини (зокрема, в справі Новоселецький проти України, де заявник скаржився, зокрема на те, що в результаті незаконного проникнення до його квартири під час його відсутності його майно було викрадено, а також на те, що у зв'язку з виселенням його з спірної квартири він залишився разом з своєю дружиною без житла та був вимушений проживати у інших осіб, в іншій області країни, в умовах, які перешкоджали здійсненню нормального сімейного життя), суд констатував порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на повагу до приватного і сімейного життя), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР.

Згідно положень ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Таким чином, з підстав викладених вище у мотивувальній частині рішення, суд першої інстанції вважав за необхідне визнати за ОСОБА_3 право користування кімнатою НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, вселивши позивачку у зазначену вище кімнату.

Стосовно заявлених ОСОБА_3 позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд дійшов наступних висновків.

Враховуючи, ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 2 п. 2, 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Як вбачається з листа Державного вищого навчального закладу "Одеський коледж транспортних технологій" на адресу ОСОБА_3 вих. № 154 від 18 червня 2013 року, директор ДВНЗ "Одеський коледж транспортних технологій" вказує, що в ході розгляду ними депутатського звернення, повністю з'ясовано, що вона з вказаного гуртожитку адміністрацією Державного вищого навчального закладу, виселена на законних підставах. Підстав для відновлення її прав на житло, шляхом виселення сторонніх осіб з кімнати НОМЕР_1 в гуртожитку по АДРЕСА_1, і вселення її не має. Крім того, повторно повідомляє, що всі її речі і майно, які були комісією співробітників коледжу вилучені із кімнати НОМЕР_1 гуртожитку по АДРЕСА_1, в теперішній час знаходяться на відповільному зберіганні у коменданта зазначеного гуртожитку. Для відновлення прав на житло, ОСОБА_3 рекомендовано звернутися до суду.

З цих підстав, суд вважав, що стороною відповідача фактично визнано той факт, що співробітники технікуму, уповноважили себе прийняти рішення про виселення ОСОБА_3 з наданої їй у встановленому законом порядку, кімнати, і самостійно виконали своє ж рішення. Суд, приймаючи рішення стосовно відшкодування моральної шкоди, враховував, що сторона відповідача повідомлялася своєчасно про час та місце судових засідань по даній справі, однак ігнорувала судові процеси, не надавала докази та документи в підтвердження правомірності їхніх дій стосовно виселення ОСОБА_3 З цих підстав суд, дійшов висновку, що співробітники ДВНЗ "Одеський коледж транспортних технологій", які за відсутності відповідного судового рішення про виселення, виселили позивачку з наданої їй кімнати, без її згоди, без участі представника правоохоронних органів та державної виконавчої служби описали майно, винесли особисті речі позивачки, порушили положення Конституції України, Конвенції про захист Прав людини і основоположних свобод, що є підставою для стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди. Розмір моральної шкоди суд визначив у сумі - 10 000 гривень.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

З вищенаведеної норми Закону випливає, що рішення суду по справі про задоволення позову після набуття ним законної сили є підставою для реєстрації позивачки за вищевказаною адресою.

За таких обставин, суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 та відповідно до ст. 88 ЦПК України стягнув з відповідача на користь держави судові витрати.

Судова колегія, вважає, що суд першої інстанції, в межах позовних вимог, повно, всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та прийшов до правильного висновку на підставі наданих та досліджених доказів, частково задовольнивши позов ОСОБА_3

Тому судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, наданим доказам та відповідним нормам матеріального і процесуального права, а суд першої інстанції правомірно на підставі вимог закону та на підставі встановлених обставин справи дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивачки.

Оскільки, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету (ч. 2 ст. 128 ЖК України).

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що спірна кімната НОМЕР_1 житловою площею 12,2 кв. м. по АДРЕСА_1 виділена позивачці із складом сім'ї - 2 особи (вона та син 1992 р.) відповідно до виписки з протоколу № 55 спільного засідання адміністрації та профкому Одеської дистанції цивільних споруд та водопостачання від 15.02.2001 року, де позивачка працювала прибиральницею (а. с. 11), що встановлено і рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13.06.2005 року (а. с. 6) по справі за позовом Одеського технікуму залізничного транспорту до ОСОБА_3 про виселення, яким відмовлено у виселенні ОСОБА_3

Тобто позивачці виділено спірну кімнату у встановленому законом порядку.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України).

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (ч. 1 ст. 109 ЖК України).

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачку адміністрацією відповідача було виселено з спірної кімнати, виділеної позивачці у встановленому законом порядку, для її проживання та проживання членів її сім'ї (а. с. 36-37) без її згоди, самоправно без відповідних судових рішень, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Крім того, в судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в ході неправомірного виселення позивачки із спірної квартири, адміністрацією відповідача було здійснено незаконне проникнення до житла позивачки та вилучено належне позивачці майно, яке без її згоди передано на зберігання коменданту гуртожитку, в якому знаходиться спірна кімната (а. с. 36-37), що встановлено також рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11.04.2013 року по справі за позовом відповідача до позивачки про стягнення боргу (а. с. 46-47).

Відповідно до ст. 30 Конституції України, кожному гарантується недоторканість житла.

Вищевказаними діями відповідача порушено права позивачки та завдано їй моральної шкоди, яку, судова колегія вважає, судом першої інстанції правомірно стягнуто з відповідача на користь позивачки відповідно до ст. 23 ЦК України.

Також судова колегія погоджується і з розміром моральної шкоди стягнутої судом першої інстанції з відповідача на користь позивачки, враховуючи обставини, якими позивачка обґрунтовувала свої позовні вимоги, в цій частині відповідно до позовної заяви, встановлені обставини по справі, порушені права позивачки та вимоги розумності і справедливості.

Доводи апеляційної скарги стосовно спірності твердження суду першої інстанції про неправомірні дії відповідача щодо виселення позивачки ОСОБА_3 з спірної кімнати з посиланням на відсутність ордеру на вселення, на відсутність реєстрації її в спірній кімнаті, на наявність заборгованості за користування кімнатою, не проживання її в кімнаті та ін., судова колегія не приймає до уваги.

Оскільки, як зазначено вище, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47 Конституції України); ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України); виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом, виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (ч. 1 ст. 109 ЖК України).

Також судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо факту розкриття спірної кімнати з посиланням на ч. 4 ст. 391, ст. 321 ЦК України та, на належність гуртожитку, в якому знаходиться спірна кімната, до державної власності.

Оскільки, в судовому засіданні встановлено, підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем в апеляційній скарзі, що спірна кімната дійсно була виділена позивачці для її проживання із сином.

Відповідно до ст. 30 Конституції України, кожному гарантується недоторканість житла.

Судова колегія також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги стосовно незрозумілості факту задоволення вимог про стягнення з бюджетного навчального закладу суми моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

Оскільки, відповідно до вимог цивільного законодавства моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, а тому, враховуючи, що протиправними діями відповідача, як встановлено вище, порушено права позивачки та завдано їй моральної шкоди, то, приймаючи до уваги обставини, якими позивачка обґрунтовувала свої позовні вимоги, в цій частині відповідно до позовної заяви, встановлені обставини по справі, порушені права позивачки та вимоги розумності і справедливості, судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано та правомірно стягнув з відповідача на користь позивачки моральну шкоду в стягнутому розмірі.

Також судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги стосовно причин запізнення представника відповідача в судове засідання в суді першої інстанції, оскільки ці доводи не спростовують висновки суду першої інстанції, з якими погодилася судова колегія.

Таким чином, враховуючи вище викладене, надані докази, обставини, якими позивачка обґрунтовувала свої позовні вимоги, доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не спростовують висновки суду.

За таких обставин, апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу "Одеський коледж транспортних технологій" необхідно відхилити, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04.09.2014 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу "Одеський коледж транспортних технологій" відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04.09.2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Державного вищого навчального закладу "Одеський коледж транспортних технологій", третя особа - Малиновський РВ в м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання права користування жилим приміщенням, вселення, відшкодування моральної шкоди - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області О.Д. Варикаша

А.П. Бабій

В.А. Станкевич