Справа № 357/9390/14 Головуючий у І інстанції Ярмола О. Я.
Провадження № 22-ц/780/783/15 Доповідач у 2 інстанції Кашперська
Категорія 18 24.02.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

24 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участі секретаря Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про стягнення безпідставно одержаних грошових коштів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення безпідставно одержаних грошових коштів, посилаючись на те, що у вересні 2011 року познайомився з відповідачем, який продавав автомобіль Шевроле після аварії, з відповідачем досягли усної домовленості про те, позивач бере автомобіль для ремонту за особисті кошти, після чого вони спільно його продають і від цього продажу ОСОБА_2 отримує свої 4800 доларів США, а позивач - різницю між ціною продажу та коштами, сплаченими відповідачу. Також вони домовились про те, що ОСОБА_2 видасть на нього та його сина довіреність для володіння (керування) цим автомобілем. У травні 2012 року позивач на евакуаторі забрав автомобіль, і в цей же день ОСОБА_2 передав йому техпаспорт і довіреності на автомобіль, за період з травня по вересень 2012 року він повністю відремонтував автомобіль та здійснював пошук покупця, але 02 червня 2013 року був зупинений інспектором ДПС, який вилучив автомобіль в зв'язку із перебуванням під арештом та в розшуці. Після вилучення автомобіля із відповідачем вони домовилися про те, що ОСОБА_2 до 01 грудня 2013 року вирішить проблемні питання, пов'язані з арештом, та у відповідній законній формі продасть йому автомобіль, а він в свою чергу сплачує ОСОБА_2 обумовлену ними суму 4800 доларів США; на підтвердження даної домовленості ОСОБА_2 склав розписку від 27 липня 2013 року, а позивач в присутності двох свідків передав йому грошові кошти в сумі 4800 доларів США. Після цього він неодноразово звертався до відповідача з приводу виконання угоди, але останній повідомив про те, що існує борг на власника автомобіля ОСОБА_3, на яку зареєстровано автомобіль. Остаточно уточнивши позовні вимоги в листопаді 2014 року, позивач просив стягнути із відповідача на користь позивача безпідставно одержану грошову суму в розмірі 73248 грн., яка еквівалентна 4800 доларам США, та судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1, не погоджуючись із рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2014 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, стягнувши із відповідача на його користь 73248 грн., судовий збір 732,48 грн. та витрати на правову допомогу адвоката 7300 грн.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що за даними інформаційної довідки згідно облікових даних центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Фастів та Фастівського району, підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Київській області, автомобіль CHEVROLET AVEO SF 69Y 2007 року випуску д.н.з. НОМЕР_1 зареєстровано за ОСОБА_3

11 вересня 2011 року ОСОБА_2, який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_3, уповноважив ОСОБА_1 або ОСОБА_4 експлуатувати та розпоряджатися транспортним засобом марки CHEVROLET AVEO SF 69Y 2007 року випуску д.н.з. НОМЕР_1 строком до 24 травня 2014 року.

ОСОБА_2 керував та розпоряджався вказаним автомобілем на підставі довіреності, наданої ОСОБА_3 до 24 травня 2014 року.

02 червня 2013 року інспектор ДПС взводу № 1 роти ДПС ДАІ з обслуговування стаціонарних постів при УДАІ УМВС України в Київській області у зв'язку з розшуком ВДВС Фастівського районного управління юстиції Київської області склав акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу марки CHEVROLET AVEO SF 69Y 2007 року випуску д.н.з. НОМЕР_1.

Зі змісту інформаційної довідки ВДВС Фастівського МРУЮ від 27 листопада 2014 року, державним виконавцем винесено постанову про проведення виконавчих дій щодо проведення опису CHEVROLET AVEO SF 69Y 2007 року випуску д.н.з. НОМЕР_1, який належить ОСОБА_3 На даний час автомобіль передано представнику КФ ТОВ «Укрспецторг Груп» на відповідальне зберігання. Державним виконавцем винесено постанову про призначення експерта, суб'єкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні. Станом на 27 листопада 2014 року процедура реалізації арештованого майна, що належить ОСОБА_3, не проводилася.

27 листопада 2013 року ОСОБА_2 склав розписку, за змістом якої останній продав автомобіль марки CHEVROLET AVEO SF 69Y д.н.з. НОМЕР_1, що належить йому на підставі доручення серія ВРК № 715544, яке було дане власником вищевказаного автомобіля ОСОБА_3 після повного розрахунку за автомобіль. Продав ОСОБА_1 за суму 4800 доларів США 11 вересня 2011 року, гроші отримав, претензій не має (а. с. 146).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення безпідставно одержаних грошових коштів, суд першої інстанції виходив із того, що законом не заборонена оплатність договору про експлуатацію майна, та дійшов висновку, що мала місце правова підстава у відповідача для отримання коштів взамін передачі позивачу 11 вересня 2011 року права на експлуатацію і розпорядження автомобілем марки CHEVROLET AVEO SF 69Y д.н.з. НОМЕР_1 та самого автомобіля.

Однак такий висновок суду на думку колегії суддів є помилковим.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач вказував, що він домовився із відповідачем про укладення договору купівлі-продажу автомобіля і передав кошти на його виконання, а оскільки договір купівлі-продажу автомобіля у встановленому законом порядку укладений не був, одержані відповідачем кошти є безпідставними та підлягають поверненню.

Суд першої інстанції, дійшовши висновку про укладення між сторонами оплатного договору про експлуатацію майна, суд жодним чином не зазначив мотивів, якими він керувався, та не встановив істотних умов такого договору.

При цьому суд першої інстанції не з'ясував обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та не дав їм належної оцінки, не встановив дійсних обставин справи.

Так, оцінюючи зміст виданої відповідачем розписки, суд першої інстанції вказував, що мала місце правова підстава у відповідача для отримання коштів взамін передачі позивачу 11 вересня 2011 року права на експлуатацію та розпорядження автомобілем та самого автомобіля.

Дані висновки суду першої інстанції спростовуються змістом самої розписки (а. с. 146), що відповідач продав автомобіль позивачу за 4800 доларів США; будь-які докази про оплатну передачу права на експлуатацію та розпорядження автомобілем в справі відсутні.

Оскільки суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом при розгляді справи по суті було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Оцінюючи доведеність позову про стягнення безпідставно одержаних грошових коштів, колегія суддів виходить із наступного.

Виходячи із доказів, наявних в матеріалах справи, передача автомобіля і грошових коштів здійснювалась наступним чином: 11 вересня 2011 року ОСОБА_2 уповноважив довіреністю ОСОБА_1 експлуатувати та розпоряджатися транспортним засобом. 02 червня 2013 року автомобіль було затримано інспектором ДПС, а 27 листопада 2013 року ОСОБА_2 підтвердив розпискою, що 11 вересня 2011 року продав автомобіль ОСОБА_1 та отримав за це грошові кошти в сумі 4800 доларів США. Відтак, жодним іншим чином, аніж довіреністю, передача транспортного засобу зафіксована не була, а розписка про продаж автомобіля складена вже після його вилучення.

Відповідно до ст. ст. 238, 244 ЦК України на підставі довіреності здійснюється представництво. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.

Виходячи із аналізу наведених норм, довіреність не є правовим оформленням переходу права власності, і оформлення купівлі-продажу автомобіля та перехід права власності на нього від однієї особи до іншої особи шляхом оформлення відповідної довіреності не передбачено чинним законодавством України.

Підстави набуття права власності на майно чітко визначені цивільним законодавством, а саме главою 24 ЦК України.

Обов'язковими для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх є Правила державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388.

Пунктами 7, 8 цих Правил визначено, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи або їх представники зобов'язані зареєструвати їх протягом 10 діб після придбання або митного оформлення, чи тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Реєстрація транспортних засобів здійснюється в тому числі на підставі заяви власника, поданої особисто, і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу.

Правомірність придбання транспортних засобів підтверджується документами, чітко визначеними в п. 8 Правил.

Так, це може бути довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу; акт про проведений аукціон або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби.

Ані доручення, ані розписка не є документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, враховуючи, що розписка підписана лише ОСОБА_2 і не містить ознак договору купівлі-продажу, визначеного ст. 655 ЦК України, або попереднього договору, визначеного ст. 635 ЦК України, та складена після оформлення права користування шляхом видачі довіреності та фактичної експлуатації транспортного засобу.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Отже, оскільки обидві сторони вважали, що грошові кошти в розмірі 4800 доларів США передаються на виконання договору купівлі-продажу, якого фактично укладено не було, оскільки сторонами не було додержано передбачених законом вимог щодо оформлення документів, які підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, і не мали наміру оформити їх в подальшому, а відповідач ОСОБА_2 ще й не був власником автомобіля, щоб укладати договір купівлі-продажу від свого імені, оскільки транспортний засіб зареєстровано на ОСОБА_3 і не переоформлювався на відповідача, якому передавався за довіреністю, отримана ним сума вважається такою, що набута без достатньо правової підстави, і підлягає поверненню позивачу.

За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування із ухваленням нового рішення про задоволення позову, яким із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 73248 грн., що є еквівалентом 4800 доларів США на момент ухвалення рішення судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України колегія суддів здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1100,18 грн. судових витрат за сплату судового збору в судах першої та апеляційної інстанції.

Також ОСОБА_1 просив відшкодувати понесені ним витрати на правову допомогу. Із матеріалів справи вбачається, що 04 липня 2014 року ОСОБА_1 уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_5, за умовами якого вартість наданих послуг складає 5000 грн. (а. с. 25 - 26). Також адвокатом надано розрахунок витрат на правову допомогу, де зазначені процесуальні дії з зазначенням витрачених годин на їх підготовку, всього на 7300 грн. (а. с. 147).

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 та ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, є витратами, пов'язаними з розглядом справи.

Згідно ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Вона допускається до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

В матеріалах справи відсутня ухвала про допущення адвоката ОСОБА_5 до участі в розгляді справи як особи, яка надає правову допомогу, згідно ст. 56 ЦПК України.

Крім того, в матеріалах справи відсутня квитанція на підтвердження оплати даних коштів ОСОБА_1, належних доказів щодо понесених відповідачем судових витрат заявником не надано.

Виходячи із вищевикладеного, в частині відшкодування витрат на правову допомогу вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про стягнення безпідставно одержаних грошових коштів задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно одержані грошові кошти в розмірі 73248 грн. та судові витрати в сумі 1100,18 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.