Справа № 750/2190/15-ц Провадження № 22-ц/795/1492/2015 Головуючий у I інстанції -Литвиненко І. В. Доповідач - Позігун М. І.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Позігуна М.І.

суддів: Губар В.С., Шевченка В.М.

при секретарі: Поклад Д.В.

з участю: сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 24 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 24 червня 2015 року, яким визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності за кожним по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1; прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову. Незаконність рішення суду апелянт обгрунтовує невідповідністю висновку суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог фактичним обставинам справи. ОСОБА_1 посилається, що позивач не вирішував у судовому порядку питання про усунення перешкод у користуванні власністю, а рішення суду не містить жодних посилань, доводів та доказів щодо узгодження поділу спільного майна подружжя позивача з відповідачем або порушення його будь-яких прав. Також апелянт вказує, що поділ однокімнатної квартири в натурі неможливий, адже неможливо виділити кожній із сторін ізольовані житлові та інші приміщення із самостійними виходами. За доводами ОСОБА_1, суд першої інстанції належним чином свої висновки не мотивував та не прийняв до уваги той факт, що визнання за кожним права власності на 1/2 частину квартири порушить інтереси відповідача та малолітньої дитини, яка проживає з нею.

Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 вересня 1999 року. Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно кредитного договору №CNGLGK00320205 від 07 березня 2007 року, який був укладений за згодою ОСОБА_2, Приватбанк надав ОСОБА_1 кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 103 875 грн. на купівлю квартири, а також у розмірі 10 728,75 грн. на сплату страхових платежів. Згідно договорів поруки від 06 березня 2007 року поручителями перед банком за виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором виступили ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Відповідно до договору купівлі-продажу від 07 березня 2007 року ОСОБА_1 купила у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9-10). Право власності на зазначену квартиру в цілому зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с.11, 47).

В той же день зазначену квартиру було передано в іпотеку ЗАТ КБ „ПриватБанк".

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався, що квартира АДРЕСА_1 придбана ним та ОСОБА_1 за час шлюбу за спільні кошти подружжя, а тому є їх спільною сумісною власністю, в зв'язку з чим і просив поділити спірну квартиру, визнавши за ним та ОСОБА_1 право власності по 1/2 її частині за кожним.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, оскільки відповідачем не доведено, що вона придбана за її особисті кошти.

Такий висновок суду грунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам закону.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у ст.60 СК.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного, для правильного застосування ст.60 СК та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 69, ч.1 с.70 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю.

У своїй постанові №6-612цс15 від 1 липня 2015 року Верховний Суд України, висновки якого відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів, дійшов висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. Аналогічні висновки містяться і в постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року, де, крім того, зазначено, що договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використане на задоволення потреб сім'ї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на потреби сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що квартиру АДРЕСА_1 було придбано під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Згідно кредитного договору від 07 березня 2007 року, на укладення якого ОСОБА_2 надавав письмову згоду, ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в сумі 103 875 грн., метою отримання яких була купівля спірної квартири.

Таким чином, оскільки квартира АДРЕСА_1 була придбана під час перебування сторін у шлюбі за отримані відповідачем кредитні кошти, які було використано в інтересах сім'ї, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, частки якого є рівними, і визнав право власності по 1/2 її частині за кожним з подружжя.

При цьому, виходячи з належності та допустимості доказів, суд першої інстанції обгрунтовано не поклав в основу рішення договори дарування грошових коштів відповідачу, які, за її твердженнями, були використані на купівлю спірної квартири, оскільки дані договори в порушення вимог ч.5 ст. 719 ЦК України, хоча й укладено у письмовій формі, але нотаріально не посвідчені, в зв'язку з чим такі правочини є нікчемними в силу ч. 1 ст. 220 ЦК України.

Обгрунтованість доводів апелянта про неможливість поділу однокімнатної квартири в натурі не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки в даній справі ОСОБА_2 хоча і було заявлено позов про поділ квартири, але фактично суть вимог зводилася до визнання за кожним з подружжя права власності на 1/2 частину спірної однокімнатної квартири.

Відповідно ж до роз'яснень, викладених в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

З врахуванням викладеного, оскільки право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачкою, якою оспорювався розмір частки відповідача у спільній сумісній власності подружжя, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому апеляційний суд враховує, що обраний позивачем спосіб захисту цивільного права ґрунтується на вимогах закону, не направлений на порушення прав іншого співвласника майна, не суперечить моральним засадам суспільства.

Також не можуть бути прийняті до уваги доводи ОСОБА_1 щодо необхідності розподілу спірної квартири з одночасним розподілом іншого майна, що може призвести до збільшення її частки в квартирі, оскільки, виходячи з рівності прав власників майна, чинним законодавством не передбачено можливість збільшення частки одного з подружжя в нерухомому майні за рахунок рухомого майна за відсутності на те волі одного із співвласників.

Не залучення до участі у справі судом органу опіки і піклування не призвело до неправильного вирішення справи, оскільки, виходячи з підстав і предмета спору, зазначеним рішенням суду не було вирішено житлових прав малолітньої дитини сторін.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для її задоволення і скасування рішення суду, ухваленого з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: