1Справа № 335/1154/15-ц 2/335/716/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2015 року м.Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Рибалко Н.І., при секретареві Мереуці М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства „ОТП ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю „ОТП Факторинг Україна про визнання недійним договору купівлі-продажу кредитного портфелю, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до публічного акціонерного товариства „ОТП ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю „ОТП Факторинг Україна про визнання недійним договору купівлі-продажу кредитного портфелю, зазначивши наступне. Між ним та АБ„ОТП ОСОБА_2 (правонаступником якого є ПАТ „ОТП ОСОБА_2) були укладені кредитні договори від 20.11.2006 р. та від 05.04.2007 р., на підставі яких позивачу були надані споживчі кредити. З інших судових справ, за позовами банку до нього як відповідача, він дізнався про те, що 26.11.2010 року між ПАТ „ОТП ОСОБА_2 та ТОВ „ОТП Факторинг Україна був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю. Вважає, що даний договір укладений з порушенням вимог закону, а саме відповідачами були порушені норми Закону України „Про банки та банківську діяльність, якими регулюються питання банківської таємниці та розповсюджена інформація іншим особам щодо його заборгованості за кредитним договором. Крім того, укладення договору факторингу можливе лише щодо набуття відступного права грошової вимоги до боржників субєктів господарювання, а не фізичних осіб, які отримали кредит на споживчі цілі. На момент вчинення договору купівлі-продажу кредитного портфелю у ТОВ „ОТП Факторинг Україна була відсутня ліцензія на отримання платежів в іноземній валюті. За умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю ТОВ „ОТП Факторинг Україна передається не тільки право грошової вимоги, строк платежу за якою настав а і право вимоги, яке виникне в майбутньому, а також право вимоги по нарахуванню штрафних санкцій, тобто право вимоги щодо якої невідомо чи виникне воно в майбутньому чи ні. У звязку з чим, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 26.11.2010 року укладений між ПАТ „ОТП ОСОБА_2 та ТОВ „ОТП Факторинг Україна.

Позивач та його представник у судове засідання не зявився, надіславши до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у відсутність позивача та його представника.

Представник відповідача ТОВ „ОТП Факторинг Україна надав суду письмові заперечення та заяву про судовий розгляд справи без участі представника відповідача.

Представник відповідача ПАТ „ОТП ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання повідомлений у встановленому законом порядку.

Розгляд справи судом здійснювався на підставі ст.197 ч.2 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Судом встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

20.11.2006 року між ЗАТ „ОТП ОСОБА_2 (правонаступником якого є ПАТ „ОТП ОСОБА_2) та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № CNL-201/080/2006, згідно з умовами якого банк надав позивачу кредитні кошти у розмірі 55 000 доларів США 00 центів на строк до 20.11.2016 року.

05.04.2007 року між ЗАТ „ОТП ОСОБА_2 (правонаступником якого є ПАТ „ОТП ОСОБА_2) та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № CNL-201/100/2007, згідно з умовами якого банк надав позивачу кредитні кошти у розмірі 22 000 доларів США 00 центів на строк до 05.04.2017 року.

26.11.2010 року між ТОВ „ОТП Факторинг Україна та ПАТ „ОТП ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, предметом якого є переуступка права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори з переліком, який міститься у Додатку 1 до договору. Згідно з п.3.3 договору ТОВ „ОТП Факторинг Україна набуває усі права вимоги за кредитними договорами, що є дійсними на дату набрання чинності, включаючи правами вимоги до боржників щодо сплати суми основного боргу, сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу, та щодо сплати штрафних санкцій.

Згідно з витягом з додатку № 1 до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 26.11.2010 року за кредитними договорами № CNL-201/080/2006 та № CNL-201/100/2007, за боржником ОСОБА_1 рахується заборгованість 56 049 доларів США 34 центів та відповідно 22 309 доларів США 25 центів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Договір купівлі-продажу кредитного портфелю є договором факторингу. Згідно ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" до фінансових послуг належать операції з факторингу.

Статтею 21 вказаного Закону встановлено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо ринків фінансових послуг - ОСОБА_2 комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг

За п. 1.2 розпорядження ОСОБА_2 комісії з регулювання ринків фінансових послуг №231 від 03 квітня 2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг", в редакції, яка була чинна на час укладення оспорюваного правочину, до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів) з набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення.

Договір факторингу - це фінансова послуга, за якою набувається відступлене право грошової вимоги до боржників, а саме - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення.

За Договором купівлі-продажу кредитного портфелю відступлено право грошової вимоги до боржника ОСОБА_1

За ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Відповідно до ст. 16 ЦК України та ст. 11 ЦПК України кожна особа самостійно вибирає спосіб захисту в суді своїх прав і розпоряджається предметом спору на власний розсуд.

Сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підстави своїх вимог або заперечень та надати докази відповідно до ст. ст. 57-60 ЦПК України (ч. 3 ст. 10 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав треба розуміти закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів вказаний у ст. 16 ЦК України, який не є вичерпним та застосовується судом, залежно від змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідків, що спричинені цим порушенням.

Із договору купівлі-продажу кредитного портфелю, укладеного 26 листопада 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальностю "ОТП Факторинг Україна" та Публічним акціонерним товариством "ОТП ОСОБА_2" слідує, що позивач не є стороною вказаного договору.

Згідно пункту 1 ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо:

1/ захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Законодавством України врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу( ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 3 ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним( ч.5 ст.203 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України). У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Однак, в протиріччя вказаних вимог закону, позивач просив визнати договір недійсним без застосування наслідків недійсності правочину.

При посиланні на недійсність укладеного договору факторінгу між юридичними особами, чим конкретно порушено права позивача він не зазначив, доказів суду не надав.

Доводи про розповсюдження дії Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" на правовідносини факторінгу, та неможливість вважати позивача суб'єктом господарювання, не є підставою для визнання недійсним спірного договору, бо правовідносини позивача, як позичальника за кредитним договором, регулюються нормами кредитно- правових відносин.

Відповідно до п. 2.1.2 кредитного договору № CNL-201/080/2006 від 20.11.2006 року та кредитного договору № CNL-201/100/2007 від 05.04.2007 року банк зобов'язався не розголошувати третім особам інформацію про позичальника, яка складає банківську таємницю, за виключенням випадків передання такої інформації, в порядку та в об'ємі визначеному чинним законодавством України, в бюро кредитних історій, а також коли розкриття банківської таємниці є обов'язковим для банку у відповідності з чинним законодавством чи необхідне банку для захисту його прав та інтересів.

Розкриття банківської таємниці у зв'язку з передачею кредитного портфелю та, зокрема кредитних договорі покупцю вважається дозволеним розкриттям банківської таємниці та не є порушенням чинного законодавства України.

Судом встановлено, що укладений відповідачами у справі договір купівлі-продажу кредитного портфелю предметом якого були і кредитні договори № CNL-201/080/2006 від 20.11.2006 року та № CNL-201/100/2007 від 05.04.2007 року стосувався тільки передачі покупцю за договором, як новому кредитору права вимоги, в межах яких не було розголошено інформацію яка складала б банківську таємницю третім особам.

Згідно до ст.ст.512, 516 ЦК України: кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України «Про захист персональних даних» про передачу персональних даних третій особі володілець персональних даних протягом десяти робочих днів повідомляє суб'єкта персональних даних, якщо цього вимагають умови його згоди або інше не передбачено законом.

Відповідно до ст.60 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банківською таємницею, зокрема, є: відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у ОСОБА_2 банку України; операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; фінансово-економічний стан клієнтів; системи охорони банку та клієнтів; інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності; відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація; інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню; коди, що використовуються банками для захисту інформації.

На підставі викладеного суд вважає, що посилання позивача на те, що ПАТ «ОТП банк» уклавши 26 листопада 2010 року договір купівлі продажу кредитного портфелю та договір відступлення права вимоги з ТОВ «ОТП ФакторингУкраїна» порушило законодавство та умови договору є необґрунтованими, оскільки ПАТ «ОТП банк» діяв в межах закону та не порушив права позивача.

Не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» ліцензія НБУ на здійснення валютних операцій не видавалась, з огляду на таке.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47, 49 даного закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст.5 Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій ОСОБА_2 банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж декрету.

За змістом п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління ОСОБА_2 Банку України №275 від 17.07.2001 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України від 21.08.2001 року за № 730/5921, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу ОСОБА_2 банку банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Згідно п.1.4. Положення про порядок видачі ОСОБА_2 банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління ОСОБА_2 банку України від 14.10.2004 року №483, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України від 09.11.2004 року за №1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу (валютна операція) - це використання іноземної валюти па території України для виконання будь-яких грошових зобов'язань або оплати товарів, що придбаваються.

Відповідно до п.1.5. даного положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (дана норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких ОСОБА_2 видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Пункт 1.10. Положення встановлює, що одержання ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами ліцензії.

Судом встановлено, позивачем не заперечується, що грошові кошти за кредитними договорами № CNL-201/080/2006 та № CNL-201/100/2007 позивачем було отримано у Закритого акціонерного товариство «ОТП ОСОБА_2» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП ОСОБА_2»), який має ліцензію, дозвіл ОСОБА_2 банку України на право здійснення операцій визначених п.п.1-4 та ч.4 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність». За договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 26.11.2010 року до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» перейшло лише право вимоги за кредитними договорами № CNL-201/080/2006 та № CNL-201/100/2007, що не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Таким чином, суд дійшов висновку, щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю.

Керуючись ст.ст.10,11,209,212,214-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства „ОТП ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю „ОТП Факторинг Україна про визнання недійним договору купівлі-продажу кредитного портфелю, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Н.І.Рибалко