УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Колодійчука В.М., Умнової О.В.,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом приватного підприємства «Карпатресурс» до ОСОБА_5, фізичних осіб-підприємців: ОСОБА_6, ОСОБА_7 та приватного підприємства «Фабрика дитячих меблів» про визнання договорів оренди недійсними, за касаційною скаргою приватного підприємства «Карпатресурс» на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року приватне підприємство «Карпатресурс» (далі - ПП «Карпатресурс») звернулось до суду з позовом, в якому просило суд визнати недійсним договір оренди від 01 листопада 2013 року № 1, укладений між ОСОБА_7 та приватним підприємцем ОСОБА_6 нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 площею 330 кв. м; визнати недійсним договір оренди від 01 листопада 2013 року № 2, укладений між ОСОБА_7 та приватним підприємцем ОСОБА_7 нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1, площею 350 кв. м; визнати недійсним договір оренди від 01 серпня 2013 року, укладений між ОСОБА_7 та приватним підприємством «Фабрика дитячих меблів» (далі - ПП «Фабрика дитячих меблів»), нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1, площею 300 кв. м та 400 кв. м. Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі договору купівлі-продажу майна підприємства-банкрута від 30 травня 2008 року позивач є власником 96/100 частини цілісного майнового комплексу Отинійської меблевої фабрики. 25 листопада 2011 року відповідач ОСОБА_7, будучи директором підприємства, звернувся з позовом до ПП «Карпатресурс» про стягнення 416 509 грн 79 коп. боргу. Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2011 року позов було задоволено. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2012 року встановлено спосіб виконання рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2011 року, стягнення боргу з відповідача ПП «Карпатресурс» у розмірі 419 464 грн 79 коп. здійснено шляхом передачі у власність ОСОБА_7 рухомого та нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що належить підприємству. Додатковим рішенням від 16 листопада 2012 року судом визначено частку нерухомого майна, переданого у власність ОСОБА_7, яке складається з: експериментальної дільниці літера «Д»; трансформаторної (літера «Г»); цеху (літера «В»); ремонтно-механічної майстерні (літера «Е»); сушильного господарства (літера «Ц»); прохідної (літера «А»); вбиральні (літера «Ш»), що становить 54/100 частини цілісного майнового комплексу за адресою АДРЕСА_1. 24 травня 2013 року між ОСОБА_7 та іншими співвласниками було укладено договір про поділ майна, що є у спільній частковій власності, посвідчений приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Яцком П.П. апеляційним судом Івано-Франківської області від 29 серпня 2013 року було скасовано рішення Коломийського міськрайонного суду від 09 грудня 2011року, ухвалу від 10 серпня 2012 року та додаткове рішення від 16 листопада 2012 року. Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2013 року зазначені рішення залишені без змін.

Вказувало, що ОСОБА_7, знаючи про апеляційне оскарження судових рішень, а в подальшому й про їх скасування, уклав з іншими відповідачами договори оренди нежитлових приміщень, зазначаючи, що приміщення належать йому на підставі договору про поділ майна від 24 травня 2013 року. При цьому позивач зазначив, що рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 січня 2014 року було задоволено його позов та визнано недійсним договір про поділ майна від 24 травня 2013 року.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 серпня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПП «Карпатресурс» просить скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ПП «Карпатресурс», суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що сторонами договорів оренди було дотримано загальні вимоги, передбачені ст. 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину. ОСОБА_7 був і на час вирішення спору є власником майна, щодо якого ним було укладено договори оренди, оскільки він відповідно до вимог ст. ст. 182, 334 ЦК України зареєстрував право на нерухоме майно, яке ніким не скасоване.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення судів не відповідають.

Судами встановлено, що 01 листопада 2013 року між ОСОБА_7 та приватним підприємцем ОСОБА_6 укладено договір оренди № 1 на 330 кв. м нежитлових приміщень; 01 листопада 2013 року між ОСОБА_7 та ПП ОСОБА_7 укладено договір оренди № 2 на 350 кв. м нежитлових приміщень, 01 серпня 2013 року укладено між ОСОБА_7 та ПП «Фабрика дитячих меблів» договір оренди № 3 на 300 кв. м та 400 кв. м нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 5-13).

Майно, яке було предметом вказаних договорів, належало орендодавцю ОСОБА_7 на праві власності з 24 травня 2013 року на підставі договору про поділ майна, який рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 січня 2014 року визнано недійсним.

Згідно зі змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

За пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України можливість витребувати майно від добросовісного набувача є за наявності у діях власника майна волі на передачу майна.

За змістом наведеного майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

У порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суди попередніх інстанцій на зазначені вимоги закону та обставини справи уваги не звернули, не надали належної оцінки укладеним між відповідачами правочинам та дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, з урахуванням того, що у зв'язку із скасуванням судових рішень та визнанням недійсним договору про поділ майна між співвласниками, відпала правова підстава набуття права власності ОСОБА_7 на нежитлові приміщення, то слід вважати, що майно вибуло з володіння власника поза його волею й він має право витребувати його від добросовісного набувача за правилами статті 388 ЦК України.

Крім того, у порушення вимог п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд першої інстанції не уточнив позовних вимог ПП «Карпатресурс» у зв'язку з тим, що позивач пред'явив позов, вважаючи, що його право власності на нежитлові приміщення порушені. При цьому позивачем оспорюються договори оренди, укладені між відповідачами. Тобто ПП «Карпатресурс» стороною оспорюваних договорів не було.

Отже, суду слід з'ясувати, у який спосіб підлягає захисту порушене право позивача, оскільки правочин, на підставі якого ОСОБА_7 набув право власності на зазначене майно, визнано судом недійсним і підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, особа зобов'язана повернути майно.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 червня 2014 року № 6-52цс14 у справі за позовом про витребування майна, яка, відповідно до положень статті 360 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами попередніх інстанцій фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що у свою чергу, призвело до поверхневого вирішення спору.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного підприємства «Карпатресурс» задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 серпня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька
М.К. Гримич
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
Ухвала оскарженню не підлягає.