АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7965/15 Справа № 204/8441/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Токар Н. В. Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.,

суддів - Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі - Самокиші О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 червня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування 1/4 частини квартири,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила визнати договір дарування від 23 березня 2009 року недійсним, посилалася на те, що 23 березня 2009 року між нею та її дочкою ОСОБА_3 було укладено договір дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_1. Зазначала, що вказаний договір дарування є недійсним, оскільки під час його підписання вона перебувала у безпорадному стані після перенесеної хвороби (інсульту) та вважала, що підписала заповіт, а також вказувала, що строк позовної давності нею не пропущено, оскільки про те, що нею підписано саме договір дарування, а не заповіт вона дізналась у грудні 2010 року.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 2 червня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заслухавши сторони, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення частково не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачу було відомо те, що вона підписала договір дарування, оскільки нею було вчинено дії, які передували укладенню саме договору дарування, а тому її посилання на те, що вона вважала, що укладає заповіт є безпідставними. Також позивачем пропущено строк позовної давності.

Проте з цими вимогами частково погодитися не можна, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що 24 березня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_1, який було посвідчено державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В. (а.с. 16)

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_2 звернулась з даним позовом 23 травня 2013 року, з посиланням на те, що вона дізналась про порушення свого права у грудні 2010 року.

При цьому, у п. 7 вказаного вище договору дарування від 24 березня 2009 року зазначено, що сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, тобто не є таким, що передбачено ст. ст.234, 235 ЦК України. Дарувальник стверджує, що дарування здійснене ним за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності повязаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, порушене право підлягає захисту лише за умови поважності причин пропущення позовної давності, проте такі судом взагалі досліджені не були.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, у порушення вимог ст. 212 ЦПК України, вищезазначених вимог закону до уваги не взяв, не врахував, що стороною у справі є позивач і відповідач (ч. 1 ст. 30 ЦПК України), та посилаючись на заяву третьої особи нотаріуса Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупської Л.В. (а.с. 110), в якій вона заперечує проти продовження ОСОБА_2 строку позовної давності, дійшов невірного висновку про те, що про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, а тому цей висновок є помилковим та таким, що ґрунтується на неправильному застосуванні судом норм права.

А враховуючи те, що в матеріалах справи відсутня заява відповідача про застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_2, колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Крім того, відповідно до положень ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина 1). Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (частина 2).

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

А частиною 1 ст.725 ЦК України, передбачено, що договором дарування може бути встановлений обов'язок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення (передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не пред'являти вимог до третьої особи про виселення тощо).

Як вбачається з матеріалів справи укладаючи спірний договір дарування сторони не встановлювали обов'язок обдаровуваного вчиняти на користь третіх осіб певні дії, виходячи із положень закону.

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, що для вчинення договору дарування, позивачу необхідно було провести наступні дії: звернутися із заявою до КП «ДМБТІ» за витягом для посвідчення договору дарування, який КП «ДМБТІ» виготовляло протягом двох місяців і був виданий позивачу 14 січня 2009 року - ще до її захворювання; звернутися до органу опіки та піклування Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради для підтвердження свого бажання подарувати належну їй частину квартири АДРЕСА_1, і отримання відповідного дозволу, співвласником якої на той час був неповнолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, і в якій була зареєстрована малолітня дитина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 123-127), а тому посилання позивача на те, що пам'ять, розумові здібності, сприйняття дійсності були порушені у неї у зв'язку із захворюванням, що сталося 04 березня 2009 року безпідставними, а тому колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про неприйняття їх до уваги.

Також позивач звертаючись до суду із вказаними позовними вимогами зазначала, що при укладенні договору дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_1, в силу тяжкого захворювання, вона не звернула увагу на зміст документу, а тому було відсутнє волевиявлення на відчуження квартири, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки таких доказів суду надано не було, тим більше жоден із допитаних судом першої інстанції свідків не змогли підтвердити в судовому засіданні, що у позивача було відсутнє волевиявлення на відчуження квартири, та вони лише повідомили про поганий стан здоров'я позивачки.

Крім того, у своїх запереченнях державний нотаріус Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупська Л.В. зазначила, що договір дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_1, був вчинений відповідно до вимог чинного законодавства, у томі числі Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 року №0/5 на момент укладення договору сторони не були визнані судом недієздатними чи обмежено дієздатними, волевиявлення сторін було вільним, усвідомлення відповідало внутрішній волі, а також умови договору були нею роз'яснені та зрозумілими, ці умови відповідали реальній домовленості сторін, про що, зокрема, зазначено у п.7 зазначеного Договору дарування (а.с. 35).

Інших доказів недійсності договорів дарування позивачем, відповідно до ст. 60 ЦПК України, суду надано не було.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частині є правильним, проте суд першої інстанції неправильно навів обгрутування відмови в задоволенні позову, а тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню в частині обгрунтування відмови в задоволенні заяви, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2014 року скасувати в частині обгрунтування відмови в задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді