Провадження № 2/161/23/15
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2015 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Пахолюка А.М.

при секретарі - Турук І.Р.,

з участю:

позивачів - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представника позивачів - ОСОБА_8,

представника відповідача - ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» про скасування наказу про стягнення з працівників матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_10 ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися в суд з позовом до Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» (далі - КП «ЛПЕ») про скасування наказу про стягнення з працівників матеріальної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовують тим, що працювали на посадах водіїв автотранспортних засобів КП «ЛПЕ». Наказом директора КП «ЛПЕ» ОСОБА_11 №118 від 06.08.2014 року «Про стягнення з працівників матеріальної шкоди, заподіяної перевитратою ПММ у 2104 році» з них утримано вартість витраченого понад норму дизельного пального.

Вважають, що роботодавець незаконно та без відповідних на те підстав стягнув із них матеріальну шкоду, заподіяну перевитратами пального.

З врахуванням уточнених в ході розгляду справи позовних вимог, просять суд, визнати незаконним та скасувати наказ директора КП «ЛПЕ» №118 від 06.08.2014 року «Про стягнення з працівників матеріальної шкоди, заподіяної перевитратою ПММ у 2104 році».

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, кожен зокрема, та представник усіх позивачів ОСОБА_8 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених в позовній заяві. Просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_9 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в частині вимог щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_6, пояснивши суду, що вказані особи на момент видачі наказу не перебували у трудових відносинах з підприємством. В решті вимог, позов не визнав, вказавши, що законних підстав для скасування наказу в іншій частині немає. Просив суд позов задовольнити частково.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, оцінивши та дослідивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

Судом встановлено, що позивачі працювали на посаді водіїв автотранспортних засобів КП «ЛПЕ». В подальшому ОСОБА_1 з 11.08.2014 року, ОСОБА_3 з 04.08.2014 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 11.08.2014 року, ОСОБА_6 з 31.07.2014 року, ОСОБА_7 з 29.08.2014 року були звільненні з роботи на підприємстві, а ОСОБА_2 з 17.08.2014 року та ОСОБА_10 з 11.08.2014 року були переведені на інші посади (а.с.155). Вказані обставини визнані сторонами в судовому засіданні.

Наказом директора КП «ЛПЕ» ОСОБА_11 №118 від 06.08.2014 року «Про стягнення з працівників матеріальної шкоди, заподіяної перевитратою ПММ у 2104 році» (далі - наказ №118) вирішено утримати вартість витраченого понад норму дизельного пального з працівників підприємства згідно списку (додатки 1-7 до наказу), але не більше середньомісячного заробітку, а у разі звільнення з підприємства наказано утримання провести в повному обсязі (а.с.3-9).

Вказаний наказ №118 був застосований також до позивачів у справі, що вбачається із змісту додатків до наказу, і бухгалтерією КП «ЛПЕ» було проведено відрахування витрат за перевитрату палива в межах середньомісячного заробітку позивачів (а.с.125-153).

Згідно вимог ч.1, 2 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством..

Статтею 135-3 КЗпП України передбачено, що розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" від 29 грудня 1992 року N 14 (далі - Постанова ПВСУ №14), роз'яснив, що розмір шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд визначає відповідно до ст. 135-3 КЗпП, і затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 р. N 116 Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей (зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 27 серпня 1996 р. N 1009 та від 20 січня 1997 р. N 34 (далі - Порядок).

Відповідно до п.2 Порядку, розмір збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей визначається шляхом проведення незалежної оцінки відповідно до національних стандартів оцінки. У разі визначення розміру збитків, що призвели до завдання майнової шкоди суб'єкту господарювання з державною (комунальною) часткою в статутному (складеному) капіталі, розмір збитків визначається відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України.

Отже в даному випадку, відповідач, як підприємство комунальної форми власності, визначаючи розмір збитків від нестачі паливно-мастильних матеріалів повинен був у відповідності до вищевказаних вимог закону на підставі первинних бухгалтерських документів провести незалежну оцінку заподіяної шкоди на підставі цін на пальне, що існували на момент заподіяння шкоди.

Із змісту оскаржуваного наказу №118 вбачається, що він виданий на підставі Положення про преміювання водіїв пасажирських автотранспортних засобів за економію паливно-мастильних матеріалів та протоколу №2 від 05.08.2012 року засідання постійно діючої комісії по проведенню щомісячної інвентаризації нафтопродуктів на підприємстві (а.с.3).

Згідно протоколу №2 від 05.08.2014 року засідання постійно діючої комісії по проведенню інвентаризації нафтопродуктів вбачається, що комісією взято до уваги аналіз витрат пального відповідно до проведених розрахунків у розрізі вартості та кількості літрів (а.с.84)

В обґрунтування заперечень проти позову представник відповідача ОСОБА_9 надав суду аналізи витрат пального за січень-червень 2014 року (а.с.86-97), пояснивши суду, що саме ці письмові докази бралися до уваги комісією 05.08.2014 року при визначенні розміру матеріальної шкоди, яка заподіяна підприємством внаслідок дій позивачів.

На думку суду, вказані аналізи витрати пального за січень-червень 2014 року, на підставі яких відповідачем визначено розмір матеріальної шкоди, не відповідають вимогам ст..135-3 КЗпП України та п.2 Порядку, оскільки, дані документи завірені лише печаткою бухгалтерії КП «ЛПЕ» без зазначення відповідальної особи, а вчинені на цих письмових доказах дописки щодо вартості пального виконані невідомою особою без зазначення відповідних підстав визначення саме такої вартості пального з посиланням на відповідні первинні бухгалтерські документи. Крім того, роботодавцем в даному випадку при визначенні розміру шкоди не дотримано принципу незалежності оцінки заподіяних збитків.

Згідно роз?яснень, викладених у п. 23 Постанови ПВСУ №14, при розгляді справ вказаної категорії слід з?ясовувати наявність доказів про винне порушення працівником обов'язків за трудовим договором і наявність причинного зв'язку між його протиправною поведінкою і шкодою, яка наступила, час її виявлення, пояснень працівника, актів і доповідних записок службових осіб, матеріалів службових перевірок, наказу за результатами перевірки даного випадку, висновків компетентних органів, документів про коло трудових обов'язків працівника та інших доказів, які мають значення для визначення виду матеріальної відповідальності і розміру сум, що підлягають стягненню, зокрема, договору про повну індивідуальну чи колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, довіреності чи іншого разового документа на одержання працівником під звіт матеріальних цінностей.

Судом встановлено, що під час визначення розміру шкоди, яку необхідно стягнути з позивачів, уповноваженими особами КП «ЛПЕ» не вчинено дій щодо відібрання у позивачів пояснень щодо причин та умов перевитрати пального та з?ясування наявності вини працівників з цього приводу, також не були запрошені позивачі і для дачі пояснень на засідання комісії, що відбувалося 05.08.2014 року (а.с.84).

Крім того, відповідачем не надано суду належних доказів ознайомлення позивачів із вимогами Положення про преміювання водіїв пасажирських автотранспортних засобів за економію паливно-мастильних матеріалів, на підставі якого був виданий оспорюваний наказ №118.

Прийнявши оспорюваний наказ №118, відповідач без відповідних правових підстав застосував вимоги цього документа до ОСОБА_3 та ОСОБА_6, як працівників підприємства, хоча на час видачі вказаного наказу вказні особи не перебували у трудових відносинах із КП «ЛПЕ» (а.с. 155).

Суд також не бере до уваги надані відповідачем докази відмови позивачів в ознайомленні з оспорюваним наказом №118, так як, копії актів від 12.02.2014 року (а.с.156-163) фактично містять оригінали підписів комісії, що ставить під сумнів складення актів саме 12.08.2014 року. Крім того, вказаними актами підтверджується відмова в ознайомленні з наказом ОСОБА_3 та ОСОБА_6, які станом на 12.08.2014 року взагалі не працювали на підприємстві (а.с.155-157).

Доводи представника відповідача ОСОБА_9 про те, що позивачами не заявлялося клопотань про витребування у підприємства інших доказів щодо підтвердження законності оспорюваного наказу №118, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки, КП «ЛПЕ», заперечуючи проти позову, згідно вимог ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України зобов'язано було довести суду ті обставини, на які підприємство посилалося як на підставу своїх заперечень.

Враховуючи зазначені обставини, суд вважає, що відповідач, при видачі оспорюваного наказу №118 не дотримався вимог закону, а саме порушив порядок визначення матеріальної шкоди, належним чином не з?ясував наявність вини у діях позивачів та причинного зв?язку таких дій із заподіяною шкодою; не провів належним чином службову перевірку та не витребував у позивачів пояснення з цього приводу; не ознайомив позивачів із самим наказом та документами, на підставі яких він виданий; безпідставно поширив дію наказу на осіб, що не являлися працівниками підприємства.

При цьому суд вважає, що надані відповідачем договори про повну матеріальну відповідальність, укладені між сторонами (а.с.99-106), в даному випадку не мають значення для вирішення справи, так як відрахування із заробітної плати проводилися в межах середнього заробітку позивачів.

В порушення вимог ст.60 ЦПК України відповідачем не доведено ту обставину, що робота позивачів згідно їх посадових обов?язків безпосередньо позв'язана із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Крім того, посада водія пасажирського транспорту не віднесена до Переліку посад і робіт, з якими може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність, що затверджений постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року N 447/24.

Таким чином, наказ директора Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» ОСОБА_11 №118 від 06.08.2014 року «Про стягнення з працівників матеріальної шкоди, заподіяної перевитратою ПММ у 2104 році» є незаконним та підлягає скасуванню в частині утримання вартості витраченого понад норму дизельного пального з працівників ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Щодо решти працівників підприємства, то оспорюваний наказ скасуванню не підлягає, оскільки, вказаними особами він не оспорювався.

Враховуючи зазначені обставини, позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача з дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,6 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 213, 214, 215 ЦПК України, на підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 130-132, 135-3, 136, 221, 233 Кодексу законів про працю України, Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 р. N 116, суд,-

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ директора Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» ОСОБА_11 №118 від 06.08.2014 року «Про стягнення з працівників матеріальної шкоди, заподіяної перевитратою ПММ у 2104 році» в частині утримання вартості витраченого понад норму дизельного пального з працівників ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

Стягнути з Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» в дохід держави 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. судового збору.

В решті вимог відмовити

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.М. Пахолюк