АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №666/7287/13-ц Головуючий в І інстанції Стамбула М.І.
Провадження №22-ц/791/1450/2015 Доповідач: Прокопчук Л.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2015 року травня місяця 20 дня колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого:Прокопчук Л.П.
Суддів:Бугрика В.В.,
Іванової І.В.
При секретарі:Яковенку В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 14 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 до ОСОБА_7, публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_8, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Дніпровської районної у м.Херсоні ради про визнання договорів недійсними та припинення обтяження нерухомого майна, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідачка ОСОБА_8, з якою він перебуває у зареєстрованому шлюбі, продала 14 серпня 2008 року належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 без врахування інтересів їх неповнолітньої доньки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вважає цей договір фіктивним в силу ст..234 ЦК України т.я з часу продажу квартири відповідачу ОСОБА_7, він та всі члени його сім'ї продовжують проживати в квартирі, зареєстровані в ній, сплачують комунальні послуги, відповідач гроші за квартиру не сплатив, не зареєстрував своє право власності на квартиру.

Вказаним договором порушені права їх неповнолітньої доньки, яка має право на користування нею, іншого придатного для проживання житла вони не мають.

При укладені спірного договору не було дано згоди органу опіки і піклування на його укладення, порушено ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ст..18 Закону України «Про охорону дитинства».

14 серпня 2008 року ОСОБА_7 передав квартиру в іпотеку ПАТ «УкрСиббанк», який в силу ст.224 ЦК України вважає нікчемним, бо дозвіл органу опіки і піклування на його вчинення також відсутній.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири є фіктивним, на момент вчинення та державної реєстрації іпотеки відповідач ОСОБА_7 не був власником квартири, договір іпотеки є недійсним з підстав, передбачених ст.ст.215, 203 ч.1, п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про іпотеку».

Просив визнати договори купівлі продажу та іпотеки недійсними, припинити обтяження забороною відчуження та іпотекою.

Останнім рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 14 квітня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі продажу квартири від 14.08.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В.В., зареєстрований в реєстрі за №2597.

Визнано недійсним договір іпотеки від 14 серпня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В.В., зареєстрований в реєстрі за № 2601.

Припинено обтяження квартири АДРЕСА_1 забороною відчуження та іпотекою, зареєстрованих приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В.В. 14.08.2008 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просило його скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ПАТ «УкрСиббанк» апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених у ній.

Вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим, представники ОСОБА_8 і ОСОБА_6, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріалами справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що 14 серпня 2008 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_7 був укладений договір купівлі продажу, за яким ОСОБА_8 продала належну їй квартиру АДРЕСА_2.

Також встановлено, що відповідачка ОСОБА_8 є матір'ю ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, яка на час укладення договору була неповнолітньою, їй на той час виповнилося 11 років.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1 та 6 ст.203 ЦК передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» визначено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Матеріалами справи підтверджено, що права власності на спірну квартиру неповнолітня не мала, однак вона мала право користуватися нею, тому не отримання згоди органу опіки і піклування на укладення договору купівлі-продажу квартири є порушенням вищезазначених вимог закону і тому визнаючи такий договір недійсним, суд першої інстанції постановив в цій частині законне і обґрунтоване рішення.

Те, що ОСОБА_6 була зареєстрована у квартирі з 22.06.2007 року і проживала в ній підтверджено довідкою КП «Дніпровський» від 31.10.2013 року (а.с.12 т.1), а також довідкою КП від 13.03.2014 року (а.с.230 т.1), ксерокопією паспорта ОСОБА_6 (а.с.199 т.1), поясненнями свідків.

Як зазначалося вище на час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_6 виповнилося 11 років.

Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Доводи апеляційної скарги про те, що неповнолітня могла проживати в будинку АДРЕСА_4, який належить її батькові ОСОБА_5, а також у будинку АДРЕСА_5, в якому він зареєстрований, є лише припущенням, доказів того, що вона фактично проживала в одному з вищезазначених будинків, на час укладання договору, відповідач ПАТ «УкрСиббанк» не надав.

Натомість матеріалами справи підтверджено, що з будинку АДРЕСА_5 ОСОБА_6 була знята з реєстрації 22.06.2007 року, а в іншому будинку - зареєстрована не була.

Крім того, у ст.29 ЦК зазначено, що дитина може проживати з одним із батьків, отже не обов'язково з батьком як стверджує апелянт.

На момент укладення договору купівлі-продажу зареєстрованою в квартирі залишалася відповідачка ОСОБА_8, яка і ній проживала і проживає до цього часу та не знята з реєстрації.

Придбавши квартиру у ОСОБА_10, ОСОБА_7 не ставив питання про зняття її та членів сім'ї з реєстрації та виселення з квартири, тому немає підстав ставити під сумнів факт проживання, який підтверджений реєстрацією, неповнолітньої разом з матерю у спірній квартирі.

Наявний на свідоцтві про народження штамп, що не передбачено законом, про зняття ОСОБА_6 з реєстрації, не підтверджує факту її фактичного не проживання у спірній квартирі та не визначає іншого її місця проживання.

Крім того, колегія також вважає, що хоч батьки неповнолітньої при укладенні договору купівлі-продажу і стверджували, що вказаним не порушують права неповнолітніх, однак такі твердження не відповідали дійсності, батьки діяли в порушення інтересів неповнолітньої ОСОБА_6

У ст..12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» зазначено, що саме держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна, що дає підстави для висновку про те, що держава захищає права дітей і у разі порушення їх їхніми ж батьками.

Що стосується ухвали Верховного Суду України від 23.07.2008 року, на яку посилається апелянт, то в ній зазначено, що коли з поданих документів нотаріусом установлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна що відчужується, а також те, що така дитина не має права власності на це майно (його частину) нотаріус має право не витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого правочину.

Однак у розглядуваному спорі даної справи саме й не було встановлено нотаріусом за якою ж адресою проживає неповнолітня дитина.

Не можуть бути прийняті до уваги і доводи апеляційної скарги про те, що на даний час ОСОБА_6 є повнолітньою і підстав для звернення на захист її прав позивач не має, оскільки позов заявлений ще в листопаді 2013 року, коли ОСОБА_6 була неповнолітньою, а крім того дійсність правочину встановлюється в момент його вчинення, тобто станом на 14.08.2008 року. Поданою заявою ОСОБА_6 підтримала поданий в її інтересах позов (а.с.154 т.2)

Оскільки колегія суддів погоджується з висновком суду про недійсність укладеного договору купівлі-продажу квартири, то відповідно відповідач ОСОБА_7 є таким, що не набув права власності на цю квартиру.

Частиною 1 ст.5 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що лише власник може передати нерухоме майно в іпотеку.

Отже, передаючи квартиру АДРЕСА_3 в іпотеку ПАТ «УкрСиббанк» відповідно до укладеного 14.08.2008 року договору іпотеки, ОСОБА_7 діяв в порушення вищезазначених вимог закону.

Окрім того, у пункті 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки.

Оскільки встановлено, що ОСОБА_6 мала право користування спірною квартирою як місцем свого постійного проживання, то укладення договору іпотеки без згоди органу опіки і піклування було неправомірним.

Заперечуючи право третіх осіб на проживання в квартирі (пункті 1.7 договору іпотеки), ОСОБА_7 діяв недобросовісно.

Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов'язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків.

Отже, законом визначено спосіб захисту порушених прав банку у разі неповідомлення іпотекодавцем про права третіх осіб на передане в іпотеку майно.

Зважаючи на те, що ОСОБА_8, як власник квартири, немає відношення до кредитних та інших у зв'язку з цим зобов'язань перед ПАТ «УкрСиббанк, то підстав для задоволення заяви банку про застосування ч.5 ст.10571 ЦК України немає, відтак суд першої інстанції підставно відмовив банку у задоволенні його заяви.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 повністю, суд таким чином задовольнив і вимоги ОСОБА_5, заявлені ним в своїх інтересах щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, передбачених ст.234 ЦК України.

Проте, з таким висновком суду, колегія не може погодитися, виходячи з наступного.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам потрібно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Оскільки ОСОБА_7 після укладення договору, розпорядився придбаною квартирою передавши її за договором в іпотеку, зареєстрував своє право власності на неї, то підстав вважати такий договір фіктивним немає. Крім того, матеріалами справи не підтверджено, що умисел самого ОСОБА_7 був направлений на укладання фіктивного договору.

За встановленого колегія суддів вважає, що підстав для задоволення позову ОСОБА_5, заявленого в своїх інтересах, немає, тому постановлене в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, ст..234 ЦК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»

задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 14 квітня 2015 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_5, заявлених в своїх інтересах, скасувати і ухвалити і цій частині нове.

Відмовити ОСОБА_5 у задоволенні його позовних вимог.

В решті це ж рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього ж часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис)

Судді: (два підписи)

З оригіналом згідно:

Суддя: Л.П.Прокопчук