Справа №490/5864/14-ц 18.05.2015 18.05.2015 18.05.2015
Провадження №22-ц/784/1189/15 Головуючий у І інстанції Подзігун Г.В.
Категорія - 44 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

18 травня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Гордійчук С.С.,

з участю:

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2015 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про виселення, -

у с т а н о в и л а :

05 травня 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») пред'явило вищезазначений позов до ОСОБА_2, який обґрунтувало наступним.

12 листопада 2007 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», в простій письмовій формі уклало з ОСОБА_4 договір № 02/11-07 про участь у Фонді фінансування будівництва (надалі - ФФБ), метою якого було отримання ОСОБА_4 у власність збудованої через ФФБ трикімнатної квартири, будівельний номер за проектом С 23 («С» двадцять три), загальною площею 142,80 м2, що розташована на 6 (шостому) поверсі житлового будинку АДРЕСА_1

12 листопада 2007 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» в простій письмовій формі на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання уклало з ОСОБА_4 кредитний договір № NKKCGM 00000054, за яким зобов'язалось надати і надало останньому 247 977 доларів США 55 центів, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії, які той брався повернути до 12 листопада 2027 року, зі сплатою відсотків за користування позиченими коштами, розрахованих за ставкою у 0,9 % на місяць на суму залишку заборгованості за тілом кредиту і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати.

16 листопада 2007 року, на забезпечення виконання указаного кредитного зобов'язання його учасники уклали іпотечний договір, за яким ОСОБА_4 передав в іпотеку банку майнові права, належні йому за договором № 02/11-07 про участь у Фонді фінансування будівництва.

Проте, вже 12 травня 2008 року ОСОБА_4, за попереднім письмовим погодженням з ПАТ КБ «ПриватБанк», за договором відступлення права вимоги переуступив ОСОБА_2 свої права за договором № 02/11-07 від 12 листопада 2007 року про участь у Фонді фінансування будівництва, у тому числі, і право щодо отримання у власність вищезазначеного об'єкту інвестування.

Не дивлячись на повне виконання Банком взятих на себе обов'язків за кредитним договором, позичальник свого слова не дотримав, повернення тіла кредиту та сплату відсотків проводив неналежним чином, внаслідок чого станом на 30 серпня 2012 року виникла заборгованість у розмірі 3 159 351 гривня 79 копійок.

У зв'язку з цим, за позовною заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» Центральний районний суд м. Миколаєва своїм рішення від 01 березня 2013 року звернув стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором NKKCGM 00000054 від 12 листопада 2007 року на зазначене вище нерухоме майно.

На час розгляду даного позову судом, назване рішення набрало чинності і перейшло на стадію примусового виконання.

В процесі виконання судового рішення, 05 лютого 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_2 вимогу про добровільне звільнення спірної квартири та виселення з неї усіх мешканців, що проживають разом з ним.

Посилаючись на викладені обставини та небажання відповідача виселитися добровільно просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 серпня 2014 року позов задоволено частково. ОСОБА_2 виселено із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого приміщення.

Того ж дня, після оголошення заочного рішення, до суду від представника позивача надійшла заява про зміну позовних вимог, відповідно до якої, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило:

-передати в управління ПАТ КБ «ПриватБанк» нерухомість, а саме: квартиру АДРЕСА_1, на період до її реалізації або повного виконання умов кредитного договору № NKKCGM 00000054 від 12 листопада 2007 року;

-зобов'язати ОСОБА_2, на період до реалізації предмету іпотеки або повного виконання умов кредитного договору № NKKCGM 00000054 від 12 листопада 2007 року, повністю вивільнити від будь-яких осіб та їх майна предмет іпотеки.

02 вересня 2014 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подав заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2014 року зазначену заяву задоволено та заочне рішення скасовано, а розгляд справи продовжено.

У судовому засіданні представник позивача, ще раз наголосив на наявності заяви про уточнення Банком позовних вимог.

Проте, протокольною ухвалою районного суду від 22 грудня 2014 року в задоволені викладеного в заяві клопотання про уточнення позовних вимог було відмовлено, підставою чого названо одночасна зміна і предмета, і підстав позову, що в такій процесуальній дії, є неприпустимим.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2015 року в задоволені первісної позовної вимоги відмовлено за її безпідставністю.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подав це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити уточнені позовні вимоги.

В обґрунтування скарги посилався на невідповідність судового рішення дійсним обставинам справи та порушенням норм процесуального і матеріального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін рішення суду І інстанції, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що у справі немає доказів підставам, які б давали йому право та можливість для ухвалення протилежного висновку.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо результату вирішення справи - вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду ухвалено у повній відповідності з виписаним, а тому є законним та обгрунтованим.

Із апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» вбачається, що відмова суду у первісній вимозі про виселення відповідача, ним взагалі не оскаржуються, оскільки, як на думку особи, яка підготувала апеляційну скаргу, після уточнення ним позовних вимог, така вимога перестала існувати як предмет позову.

В той же час, як на думку особи, яка подала апеляційну скаргу, незаконність та необґрунтованість оскарженого рішення полягає у тому, що суд не вирішив вимоги, викладені в уточненій позовній заяві Банку (а.с. - 47), а саме, вимоги про покладення на відповідача обов'язку:

-передати в управління ПАТ КБ «ПриватБанк» квартиру АДРЕСА_1, на період до її реалізації або повного виконання умов кредитного договору № NKKCGM 00000054 від 12 листопада 2007 року;

- на період до реалізації предмету іпотеки або повного виконання умов кредитного договору № NKKCGM 00000054 від 12 листопада 2007 року, повністю вивільнити квартиру від будь-яких осіб та їх майна.

У зв'язку з правилами, виписаними ст. 303 ЦПК України колегія не переглядає рішення суду в частині вирішення вимоги позивача про виселення відповідача з квартири, оскільки це було б безпідставним виходом за межі розгляду справи апеляційним судом, що є неприпустимим.

Що стосується посилання Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», як на підставу, що беззастережно тягне за собою скасування судового рішення, на не розгляд судом частини позовних вимог, то за чинним законодавством, дійсно, за відсутності можливості усунути цей недолік ухваленням додаткового рішення, такий недолік привів би саме до зазначених позивачем наслідків, проте лише за умови, заявлення вимог у встановленому законом порядку і порушення судом по цих вимогах провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 липня 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» подало до Центрального районного суду м. Миколаєва заяву про зміну позовних вимог, дійсність якої підтвердив його представник у судовому засіданні, що відбувалося 22 листопада 2014 2015 року (а.с. - 47) .

Проте, протокольною ухвалою від 22 грудня 2014 року суд відмовив у задоволені цієї заяви і продовжив розгляд справи за первісною вимогою, яку і вирішив.

Названа ухвала на сьогодні є дійсною, а тому у районного суду і не було обов'язку вирішувати уточнені позовні вимоги.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

При цьому слід зазначити, що ні оскаржене рішення, ні ухвала про відмову у заяві про відхилення клопотання з уточненням позовних вимог, не є перешкодою позивачеві у заявлені в установленому законом порядку позову для вирішення названих в ній вимог.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: