АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4464/15 Справа № 174/1167/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Ілюшик І. А. Доповідач - Григорченко Е.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Судді-головуючого: Григорченка Е.І.

Суддів колегії: Кочкової Н.О., Каратаєвої Л.О.

при секретарі Яловій Ю.О.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє від свого імені і в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_8, ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, треті особи - ОСОБА_9, КП «Жилсервіс», Виконком Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, як орган опіки та піклування, про усунення перешкод в здійсненні права спільної часткової власності на житло, вселення в житлове приміщення, припинення права користування майном та виселення з житлового приміщення, зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 і ОСОБА_6 звернулися з апеляційною скаргою на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року, де ставлять питання про його скасування, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_7 задоволені частково, ОСОБА_5 зобов'язаний надати ОСОБА_7 ключі від усіх замків на вхідних дверях до квартири АДРЕСА_1, та зобов'язаний надати ОСОБА_7 вільний доступ до квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_6 виселена із квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_7 вселена в квартиру АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_7 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 де вона зареєстрована.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.06.2013 року визнано за ОСОБА_7 та ОСОБА_5, за кожним, право власності по 1/2 частці АДРЕСА_1 та по 1/2 жилого будинку. Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19.02.2013 року в частині вселення ОСОБА_7 в квартиру залишено без змін. (а.с. 12, 13, 62,63).

20 грудня 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали шлюб, від шлюбу мають дочку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, (а.с. 14,15).

ОСОБА_6 після вирішення питання про визнання права власності за ОСОБА_7 та ОСОБА_5, за кожним, по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1, була зареєстрована у вказаній квартирі з 18.08.2014 року, та 26.12.2014 року реєстрація місця проживання ОСОБА_6 за вказаною адресою анульована (а.с. 21, 52, 53.).

Позивач, як один із співвласників квартири, згоди на проживання в ній ОСОБА_6 не надавала та домовленостей з цього приводу ніяких не було.

Відповідач ОСОБА_5 перешкоджає позивачу в користуванні, розпорядженні та проживанні в спірній квартирі. Відсутність у позивача ключів від вхідних дверей спірної квартири позбавляє її можливості проживати, користуватись і розпоряджатись належною їй на праві власності 1/2 частиною квартири.

Враховуючи встановлені обставини, вимоги законодавства, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачі перешкоджають позивачу користуватися власністю, тому зобов'язав надати ключі від замків на вхідних дверях квартири, вселив позивача та виселив ОСОБА_6 з зазначеної квартири.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному об'ємі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку. Висновки суду підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями учасників процесу.

При вище наведених обставинах справи, суд першої інстанції, відповідно до ст. ст. 319, 355, 358, 369, 391 ЦК України, ст. 156 ЖК України , ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, прийшов до обґрунтованого висновку, що відповідачі перешкоджають позивачу користуватися власністю, тому задовольнив позовні вимоги в частині вселення позивача та виселення ОСОБА_6 з квартири, зобов'язавши надати вільний доступ до квартири та ключі від замків на вхідних дверях.

Приведені в апеляційній скарзі доводи, що позивач вже зверталася з позовом про вселення в квартиру, та є рішення суду про її вселення, не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду в частині вселення позивача, оскільки зазначені обставини не позбавляють власника звернутися з таким позовом в разі вчинення в подальшому перешкод у користуванні власністю.

Між тим, ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 21.11.2014 року ОСОБА_7 відмовлено у поновленні пропущеного строку для пред'явлення до виконання виконавчого листа про вселення.

Отже, в даному випадку ОСОБА_7, як власник ? частки квартири, не позбавлена можливості звернутися з таким позовом до суду.

Посилання апелянтів на те, що вони не перешкоджають у користуванні квартирою, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки судом першої інстанції встановлено, що позивач 23.10.2104 року намагалася вселитися у квартиру, однак їй це не вдалося (а.с. 99-103).

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду посилання апелянтів на те, що позивач не виконує своїх обов'язків власника по утриманню майна, оскільки зазначені обставини не є суттєвими для вирішень цього спору.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, що суд, вирішуючи питання про зняття з реєстрації ОСОБА_6, не звернув уваги на те, що міграційною службою анульована реєстрація, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суд відмовив у задоволенні цих вимог.

Приведені доводи в апеляційній скарзі, що ОСОБА_6 разом з донькою проживає в квартирі, яка належить на праві власності і ОСОБА_5, не можуть бути підставою для скасування рішення суду в частині виселення, оскільки суд першої інстанції, задовольняючи позов в цій частині, прийшов до обґрунтованого висновку, керуючись ст. 358, 369 ЦК України, ст. 156 ЖК України, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, тому на вселення відповідача ОСОБА_6 необхідна згода співвласників ОСОБА_5 і позивача ОСОБА_7

У відповідності до ст. 10 ЦПК України відповідачі повинні були довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 цього ж Кодексу, що ОСОБА_7 надала згоду на вселення відповідача ОСОБА_6 в квартиру.

Проте докази, які б підтверджували надання такої згоди або домовленість щодо вселення ОСОБА_6 в квартиру, суду не надано.

Посилання апелянтів на те, що в разі виселення ОСОБА_6 з квартири, її донька залишиться без материнської опіки, не можуть бути підставою для скасування рішення суду в частині виселення, оскільки, відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Отже, оскаржуваним рішенням про виселення відповідач ОСОБА_6 не позбавлена можливості опікуватися своєю донькою, оскільки місце проживання доньки відповідачів може бути, як з матір'ю так і з батьком.

Інші доводи, приведені в апеляційних скаргах, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки вони зводяться до іншої оцінки фактичних обставин справи, яка відрізняється від зробленої судом першої інстанції оцінки і висновків суду не спростовують.

Суд першої інстанції розглянув справу у відповідності із вимогами ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України про змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, в межах заявлених вимог та на підставі наданих суду доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, рішення суду в оскаржуваній частині - залишити без змін. В іншій частині рішення суду не оскаржено, тому апеляційним судом не переглядається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 і ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: