АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1976/15 Справа № 187/1326/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Іщенко І. М. Доповідач - Романюк М.М.
25 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі :
головуючого Романюк М.М.
суддів Котушенко С.П., Козлова С.П.
при секретарі Порубай М.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, 3-я особа: приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині визначення покупця, скасування державної реєстрації та визнання права власності на житловий будинок, -
В С Т А Н О В И Л А:
Позивач звернувся до суду з зазначеним вище позовом 26 листопада 2014 року. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що в 1999 році він із дружиною ОСОБА_5 вирішили купити для сумісного проживання житловий будинок в с.Петриківка Дніпропетровської області. В 2001 році позивач знайшов такий будинок, який розташований по АДРЕСА_1. Незважаючи на те, що спірний будинок придбавався на його особисті гроші, в колі родини було вирішено оформити цей будинок на відповідача - батька його дружини, оскільки позивачу як працівнику міліції повинна була бути виділена квартира від держави, а при оформленні купівлі-продажу на своє ім'я він не мав би можливості отримати квартиру.
01 листопада 2001 року позивач разом із відповідачем та продавцем будинку ОСОБА_6 поїхали до приватного нотаріуса ОСОБА_4 і оформили договір купівлі-продажу будинку на відповідача, а позивач віддав 6 000 доларів США продавцю ОСОБА_6
17 січня 2014 року відповідач ОСОБА_3 звернувся із позовом до суду про виписку позивача із спірного житлового будинку, і рішенням суду даний позов було задоволено: усунуті перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 із спірного будинку та його знято з реєстрації.
Оскільки фактичним покупцем будинку був позивач він просить суд визнати договір купівлі - продажу недійсним в частині визначення покупця, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на спірний будинок і визнати за ним право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1, який знаходиться на приватизованій земельній ділянці розміром 0,428 га.
Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення заявлених вимог.

З даним висновком в повному обсязі погодитися не можна виходячи з наступного.

Звертаючись з даним позовом до суду позивач посилався на норми ЦК України 2004 року. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції також посилався на норми ЦК України 2004 року, в той час як спірний договір купівлі - продажу було укладено у 2001 році, тобто до спірних правовідносин необхідно застосовувати діюче законодавство на той час, а саме ЦК України 1963 року.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що спірний договір є недійсним, удаваним в частині покупця, оскільки укладений для приховання договору купівлі - продажу між позивачем та ОСОБА_6

Згідно ст.58 ЦК України (в редакції 1963 року) недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

В силу приписів ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі - продажу житлового будинку від 01 листопада 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_4, ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_3 купив жилий будинок за номером АДРЕСА_1.

Сторонами в спірному договорі купівлі-продажу є продавець ОСОБА_6, покупцем ОСОБА_3 Ніякого відношення до цього договору позивач не має. Стороною в цьому договорі він не перебуває, цей договір він не укладав, тому цією угодою, він не міг приховати іншу угоду.

Посилання апелянта на те, що купівля спірного будинку відбулася за його особисті гроші не може бути прийнято до уваги, оскільки дана обставина не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи. Той факт що гроші передавав особисто позивач, але відповідач при цьому був присутній, не свідчить що ці гроші належали особисто позивачу і будинок придбавався для нього та його сім'ї.

Як роз'яснено у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР, від 28.04.1978, № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати таке:

а) недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст.27 ЦПК засобами доказування, якщо інше не передбачено законом (наприклад, ст. 376 ЦК). Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінальнокараних діянь.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові N 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Згідно із ч.2 ст.59 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки законодавством передбачено укладання договору купівлі - продажу нерухомого майна у письмовій формі із зазначенням усіх суттєвих умов договору, то відповідно належними доказами щодо фактичних сторін договору є письмові докази.

Крім того, як вбачається з рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2014 року, яке набрало чинності, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про захист права власності, спірного будинку, і просив виселити ОСОБА_2 з будинку та зняти з реєстрації. Під час розгляду справи ОСОБА_2 заявлені вимоги визнав в повному обсязі. Таким чином, він визнавав, що ОСОБА_3 є власником спірного будинку.

З урахуванням викладеного та приймаючи до уваги, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що спірний договір є недійсним, удаваним в частині покупця, судова колегія дійшла до висновку що у задоволенні заявлених вимог необхідно відмовити з підстав зазначених у цьому рішенні.

Керуючись ст.ст.307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року - змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.М.Романюк

Судді: С.П.Котушенко

С.П.Козлов