Справа № 0907/3406/2011
Провадження № 22-ц/779/478/2015
Головуючий у 1 інстанції Барашков В.В.
Суддя-доповідач
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.,

суддів: Горблянського Я.Д., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 19 жовтня 2012 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2010 року ПАТ «Брокбізнесбанк» звернулося в суд з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 жовтня 2012 позов ПАТ «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість у розмірі 149948грн. за кредитним договором від 08.05.2008 року та 1820грн. судових витрат.

На дане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зсилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що нею неналежно виконувались зобов'язання по кредитному договору, по зобов'язаннях якого поручався ОСОБА_2

Апелянт вказує, що оскільки з дня настання строку виконання кредитних зобов'язань кредитор не подав вимоги до поручителя, то порука припинилася з урахуванням положень ч.4 ст. 559 ЦК України.

На думку апелянта суд даних обставин не врахував та ухвалив рішення з порушенням вимог закону.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог банку.

Сторони в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися про час й місце розгляду справи, що у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, та перевіривши їх доказами, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає цим вимогам процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 08.05.2008 року між банком та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №4228, згідно умов якого, остання отримала кредит в розмірі 150000грн. зі сплатою 22% за користування кредитом із кінцевим терміном погашення 07.05.2009 року. Проте, отримавши кредитні кошти, вона не виконувала належним чином зобов'язань по його поверненню. Банком уточнено позовні вимоги, вказуючи про часткове погашення боргу і станом на 09.10.2012 року заборгованість становить 149948грн. (а.с. 96-97). Згідно договору поруки від 08.05.2008 року, відповідач ОСОБА_2 зобов'язувався перед банком відповідати за виконання відповідачем ОСОБА_1 усіх зобов'язань, які виникли з кредитного договору від 08.05.2008 року №4228.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідачі в добровільному порядку своїх зобов'язань по договору не виконують, то з них слід стягнути в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором, а також судові витрати в користь банку.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком зокрема в частині розподілу судових витрат.

Згідно із ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За договором поруки, згідно ст. 553 ЦК поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно вимог ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

У відповідності до вимог п.4 ст.559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Із даної норми закону випливає, що в межах зазначеного строку кредитор повинен звернутися до поручителя з вимогою про примусове виконання взятого ним зобов'язання. Виходячи із того, що строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а строком існування (дії) самого зобов'язання поруки (преклюзивність строку), варто зазначити, що і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. З огляду на вказане, доцільно тлумачити використовуваний в ч. 4 ст. 559 ЦК України термін "вимога" в широкому значенні - маючи на увазі будь-яку вимогу кредитора до поручителя, в тому числі і позовну.

Колегія суддів вважає, що оскільки боржник ОСОБА_1 не виконала взяті на себе зобов'язання, то вимоги позивача про стягнення суми боргу за кредитним договором з неї як основного боржника та ОСОБА_2 - як поручителя за кредитним договором в солідарному порядку є обґрунтованими.

Крім того, в матеріалах справи містяться копії письмових претензій, які банк неодноразово направляв на адресу боржника та поручителя (а.с.14-16) з повідомленням про їх вручення, а також копія протоколу робочої зустрічі з боржником (а.с. 17), а тому посилання апелянта про те, що кредитор не подав вимоги до поручителя є безпідставними.

Отже судом першої інстанції в частині стягнення заборгованості з відповідачів у солідарному порядку повно досліджено обставини справи, зібраним доказам дана належна оцінка.

Разом з тим, судом неправильно проведено розподіл судових витрат.

Так, згідно з вимогами п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року N 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Однак, суд першої інстанції зазначеного не врахував та помилково стягнув з відповідачів судові витрати в солідарному порядку.

Враховуючи, наявні в матеріалах справи квитанції, позивачем оплачено 1820грн. судового збору. Отже з відповідачів на користь банку слід стягнути по 910грн. з кожного сплаченого судового збору, у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні, а в решті рішення слід залишити без зміни.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 19 жовтня 2012 року в частині стягнення судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 в користь Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» по 910 грн. з кожного понесених судових витрат.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Я.Ю. Ковалюк

Судді: Я.Д. Горблянський

В.Д. Фединяк