У Х В А Л А

Іменем України

04.02.2015 м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Савариної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого по довіреності дії ОСОБА_2 на рішення Міжгірського районного суду від 22 грудня 2014 року в справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Карпатський горизонт про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ТзОВ Карпатський горизонт про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Міжгірського районного суду від 22 грудня 2014 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Змінено підставу звільнення з роботи та в решті вимог відмовлено.

ОСОБА_1 від імені якого по довіреності дії ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій клопоче перед апеляційною інстанцією стосовно скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову. Мотивує свої, вимоги тим, що рішення суду не відповідає вимогам норм процесуального та матеріального права.

У судове засідання апеляційної інстанції сторони не зявились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, але заяви про відкладення розгляду справи апеляційному суду не подали. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу за відсутності незявившихся сторін.

Протягом судового розгляду судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 було звільнено 30.09.2014 року за власним бажанням у звязку з поданою заявою. Судом не здобуто доказів того, що заява про звільнення була написана під час прийняття на роботу ОСОБА_1.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

А виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводом апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не перевірено походження заяви про звільнення, тоді як продовжував працювати до 23.10.2014 року.

Проте такі доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

За загальними правилами ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

На виконання даної вимоги, ОСОБА_1 подав заяву про звільнення його з роботи. Як зазначив позивач, таку заяву, справді, писав, але коли був прийнятий на роботу в січні 2014 року.

На виконання вимог, що містяться в абзаці 1 п. 12 Постанови ПВС України від 06.11.1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів стосовно перевірки даного доводу апелянта про те, що ТзОВ Карпатський горизонт примусило його подати заяву про розірвання трудового договору, колегія суддів встановила таке.

Згідно табелю відпрацьованого часу працівника у вересні 2014 року, позивач починаючи з 22 вересня 2014 року на роботу не виходив. Як слідує із заперечення на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 з неповажних причин не зявлявся на роботі починаючи з 22 вересня 2014 року. Зважуючи на молодий вік позивача та інші обставини, ТзОВ Карпатський горизонт не звільнило його за прогул з 22 вересня 2014 року, а за його власним бажанням на підставі поданої заяви з 30 вересня 2014 року.

Сама заява написана безпосередньо ОСОБА_1, а доказів того, що таку написав із примусу ТзОВ Карпатський горизонт не здобуто. Також, позивачем не надано суду зрозумілих пояснень і стосовно того, що якщо така була написана ним при прийнятті на роботу то що тоді перешкоджало йому відкликати таку або відмовитись від такої.

Крім цього, подана заява містить резолюцію керівника товариства, який не заперечував, щодо звільнення позивача та зазначено номер наказу про звільнення з роботи.

Зважуючи на зазначене, колегія суддів дійшла до думки, що в звязку з виниклою ситуацією, мотивація звільнення апелянта з боку відповідача була направлена на те, щоб зберегти в майбутньому право апелянта на працю з огляду на виниклу обставину під час роботи у відповідача.

Не знайшли свого підтвердження доводи апелянта і з приводу того, що продовжував фактично працювати до 23.10.2014 року.

Оскільки матеріали справи не містять доказів такого факту. Крім цього, сам ОСОБА_1 в поданій позовній заяві в справі № 302/1562/14-ц про стягнення на його користь усіх сум, що йому належать при звільненні, просив стягнути лише заробіток за вересень місяць 2014 року і починаючи з 01.10.2014 року середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні та інші вимоги.

Встановивши, що формулювання причини звільнення позивача є неправильним за відсутності підстав для поновлення такого на роботі, суд першої інстанції змінив, формулювання і вказав у рішенні причину звільнення, виходячи із встановлених обставин у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про те що позовні вимоги ОСОБА_1 не можуть бути задоволені в цілому, оскільки не знайшли свого ствердження в спірних правовідносинах.

Позаяк доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи з наведеного та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені якого по довіреності дії ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Міжгірського районного суду від 22 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили .

Головуючий : __________________ Судді : ___________________

___________________