АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/5195/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Гуменюк А.І.
справа №761/9286/14-ц Доповідач: Поліщук Н.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Желепи О.В.

при секретарі Прохоровій В.С.

за участю

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Іванової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 02 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, про поновлення на роботі на посаді начальника Бюро Голови Правління в АТ "БМ Банк" з 04 березня 2014 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 11 березня 2014 року в сумі 121860,36 грн. станом на 23 січня 2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі наказу №424-к від 04 жовтня 2012 року прийнята на роботу з 05 жовтня 2012 року на посаду секретаря-референта Бюро Голови Правління на час відпустки у зв"язку з вагітністю та пологами та подальшої відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_3

На підставі наказу №136-к від 18 березня 2013 року переведена з 18 березня 2013 року на час фактичної відсутності ОСОБА_4 (до дня її фактичного виходу на роботу) на посаду начальника Бюро Голови Правління.

11 березня 2014 року позивач, після перебування на лікарняному, вийшла на роботу та дізналася про звільнення з 03 березня 2014 року. Як їй було роз"яснено, звільнення відбулося згідно із наказом №69-к від 28 лютого 2014 року на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, у зв"язку із поновленням ОСОБА_4 на посаді начальника Бюро Голови Правління з 04 березня 2014 року.

Позивач вважає звільнення на підставі ст.36 КЗпП України незаконним та зазначає, що воно ініційоване в.о. Голови Правління Чорноволом В.В. з причин відмови позивача від виконання функцій, що належать до посадових обов"язків секретаря-референта та на підставі заяви ОСОБА_4 про поновлення на роботі.

При цьому позивач також зазначає, що ОСОБА_4 на роботу фактично не вийшла, а отже строковий трудовий договір не може бути припиненим, оскільки не настала обставина, з якою пов"язана його дія.

Звертає увагу на заборону звільнення працівника, який перебуває на лікарняному.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 02 лютого 2015 року позовні вимоги задоволено частково, вирішено визнати звільнення ОСОБА_1 в період її непрацездатності незаконним, визнано ОСОБА_1 звільненою з посади начальника Бюро Голови правління ПАТ "БМ Банк" 11 березня 2014 року, у зв"язку із закінченням строку трудового договору, згідно п.2 ст.36 КЗпП України. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким поновити її на роботі на посаді начальника Бюро Голови Правління в АТ "БМ Банк" з 04 березня 2014 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу (за виключенням оплати за лікарняний) з 11 березня 2014 року.

В апеляційній скарзі посилається на те, що, визнавши незаконним звільнення позивача у період непрацездатності, суд першої інстанції в той же час вийшов за межі позовних вимог, ухваливши рішення про звільнення з іншої дати.

Посилається на неналежну оцінку судом показів допитаних свідків, зокрема зазначає про необ"єктивність показів свідків ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які заінтересовані у вирішенні справи не на користь позивача.

Посилається на те, що суд першої інстанції не дав оцінки внутрішньобанківській процедурі автоматичного розповсюдження інформації, зокрема щодо кадрових питань, що стосуються виходу ОСОБА_4 на роботу.

Посилається на порушення прав при звільненні, зокрема, безпідставність звільнення, ненадання працівнику за його бажанням відпустки з послідуючим звільненням, вплив цієї обставини на соціальні права (страховий стаж).

В судовому засіданні позивач доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що відповідно до наказу №424-к від 04 жовтня 2012 року позивача прийнято на роботу на посаду секретаря-референта Бюро Голови Правління із 05 жовтня 2013 року на час відпустки ОСОБА_3, у зв'язку з вагітністю та пологами та подальшої відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно заяви позивача від 18 березня 2013 року та на підставі наказу №136-к від 18 березня 2013 року позивача переведено на посаду начальника Бюро Голови Правління з 18 березня 2013 року на час фактичної відсутності ОСОБА_4 до дня фактичного виходу останньої на роботу .

28 лютого 2014 року ОСОБА_4 подано заяву, у якій вона просить у відповідача дозволу приступити до виконання посадових обов'язків з 04 березня 2014 року на умовах неповного робочого дня (4 години) з графіком роботи понеділок-п'ятниця, не перериваючи відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку.

На підставі цієї заяви видано наказ №67-к від 28 лютого 2014 року «Про роботу на умовах неповного робочого часу ОСОБА_4», яким дозволено приступити до роботи з 04 березня 2014 року на умовах, згідно заяви останньої .

Відповідно до наказу №69-к від 28 лютого 2014 року, у зв'язку з тим, що ОСОБА_4, начальник Бюро Голови Правління, виявила бажання працювати на умовах неповного робочого часу, ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Бюро Голови Правління 03 березня 2014 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, з виплатою грошової компенсації за 6 календарних днів невикористаної щорічної відпустки .

З матеріалів справи убачається, що 28 лютого 2014 року ОСОБА_1 була ознайомлена із наказом №69-к від 28 лютого 2014 року, проте від підпису відмовилась, про що складені відповідні акти.

Судом також установлено, що ОСОБА_4 фактично приступила до роботи на умовах неповного робочого дня 04 березня 2014 року, що підтверджується даними її заяви, наказу, розрахункового листка за березень 2014 року, виданим щодо ОСОБА_4, довідки з місця роботи, виданої на ім'я ОСОБА_4 від 09 липня 2014 року, витягу із розрахунково-платіжної відомості №41 за березень місяць 2014 року щодо ОСОБА_4 та виписки про внутрішньобанківську операцію по рахунку за березень 2014 року, відкритому на ім'я ОСОБА_4

Розрахунок із позивачем здійснено 03 березня 2014 року, згідно наказу №69-к від 28 лютого 2014 року, 19 березня 2014 року позивачу здійснено виплати згідно листка непрацездатності.

Згідно листа №05-2014 від 03 березня 2014 року відповідач повідомив позивача про необхідність отримання трудової книжки в Управлінні по роботі з персоналом або надіслати заяву із зазначенням адреси, на яку слід надіслати трудову книжку. Згідно акту про відмову від отримання трудової книжки, складеного 11 березня 2014 року, позивач від отримання трудової книжки відмовилася .

Трудову книжку позивач отримала 17 березня 2014 року, що підтверджується витягом із Книги №2 обліку руху трудових книжок і вкладників до них .

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що трудовий договір, який був укладений між сторонами, є строковим та його чинність пов"язана із скасувальною обставиною, якою є вихід на роботу тимчасово відсутнього працівника, проте не допускається звільнення працівника в період його непрацездатності.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

За правилами п.2 ст. 36 КЗпП України закінчення строку ( пункти 2 і 3 статті 23) , крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення, є підставою для припинення трудового договору.

Колегія суддів уважає правильним висновок суду першої інстанції в тій частині, що між сторонами укладено строковий трудовий договір на визначений строк, який обмежено періодом відсутності іншого працівника.

Доводи апеляційної скарги про неправомірне звільнення за п.2 ст. 36 КЗпП України відхиляються колегією суддів, оскільки є помилковими. Трудовий договір з позивачем укладено на час фактичної відсутності ОСОБА_4 до дня фактичного виходу останньої на роботу, відтак трудовий договір із позивачем припиняється від дня виходу ОСОБА_4 на роботу на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України. При цьому, в даному випадку тривалість періоду подальшої роботи ОСОБА_4 (тобто після 04 березня 2014 року), як і обставини виходу на роботу, не впливають на юридичну кваліфікацію припинення строкового трудового договору з позивачем.

Посилання апеляційної скарги на застосування правил до ст.39-1 КЗпП України, згідно якої дія трудового договору уважається продовженою на невизначений строк, є помилковими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги в частині ненадання позивачу відпустки відхиляються колегією суддів, оскільки невикористана відпустка може надаватися лише за бажанням працівника, проте, доказів на підтвердження такого волевиявлення матеріали справи не містять.

Проте, суд першої інстанції, вірно встановивши фактичні обставини справи, помилково застосував до правовідносин сторін, що склалися, вимоги ч.3 ст.40 КЗпП України, не урахувавши, що загальне правило щодо заборони звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, встановлене цією нормою, стосується лише випадків розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Верховний Суд України в постанові від 02 квітня 2014 року №6-19цс14 роз»яснив, що заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності не допускається лише з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ч.3 ст.40 КЗпП України). При цьому звільнення особи у разі закінчення терміну дії строкового договору не вважається звільненням з ініціативи власника. Тому дія норми, яка забороняє звільняти особу в період тимчасової непрацездатності, не поширюється на таку підставу припинення трудових відносин, як закінчення терміну дії строкового договору.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання звільнення ОСОБА_1 в період тимчасової непрацездатності незаконним та про зміну дати звільнення, неправильно застосувавши ч.3 ст. 40 КЗпП України, що є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 02 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 02 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

О.В. Желепа