Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до прокуратури Львівської області, ОСОБА_1, треті особи: відділ Державної виконавчої служби Трускавецького міського управління юстиції, товариство з обмеженою відповідальністю «Кей Колект», про зняття арешту із заставленого майна за касаційною скаргою ОСОБА_1, поданою його представником ОСОБА_2, на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2014 року та за касаційною скаргою заступника прокурора Львівської області на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 24 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило звільнити з-під арешту та зняти заборону відчуження з нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_1 та перебуває в іпотеці банку на підставі договорів іпотеки від 2 лютого 2007 року та від 6 березня 2007 року, а саме: нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 176,5 кв.м; квартира АДРЕСА_2, що складається з шести житлових кімнат та кухні, загальною площею 150,3 кв.м та житловою - 98,8 кв.м, накладеного постановою слідчого СВ СУ Прокуратури Львівської області від 24 січня 2011 року.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 2 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту, за яким останній отримав кредит у розмірі 175 тис. доларів США зі строком повернення не пізніше 2 лютого 2018 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатою відсотків за користування кредитом. В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором з ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, за яким було передано в іпотеку нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 176,5 кв.м.

Крім того, 6 березня 2007 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким останньому надано кредит в іноземній валюті у розмірі 180 тис. доларів США зі строком повернення не пізніше 6 березня 2020 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатою відсотків за користування кредитом. В рахунок забезпечення виконання зобов'язань позичальника цього ж дня з ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, за яким в іпотеку надано квартиру АДРЕСА_2, що складається з шести житлових кімнат та кухні, загальною площею 150,3 кв.м та житловою - 98,8 кв.м.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 16 лютого 2011 року позов банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами задоволено. Видано виконавчі листи на примусове виконання рішення суду. Під час проведення виконавчих дій державним виконавцем звернуто стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог стягувача - іпотекодержателя.

Вказував, що з листа відділу Державної виконавчої служби Трускавецького міського управління юстиції (далі - ВДВС Трускавецького МУЮ) від 2 липня 2013 року банку стало відомо, що на все нерухоме майно боржника ОСОБА_1, включаючи нерухоме майно, що перебуває в іпотеці банку, накладено арешт постановою слідчого СВ СУ Прокуратури Львівської області. На його думку, вказана обставина унеможливлює реалізацію майна боржника та ускладнює виконання рішення суду.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 24 квітня 2014 року позов задоволено.

Звільнено з-під арешту та знято заборону відчуження з нерухомого майна, належного на праві власності громадянину ОСОБА_1, що перебуває в іпотеці ПАТ «УкрСиббанк» на підставі договорів іпотеки від 2 лютого 2007 року та від 6 березня 2007 року, а саме: нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 176,5 кв.м.; квартири АДРЕСА_2, що складається з шести житлових кімнат та кухні, загальною площею 150,3 кв.м та житловою - 98,8 кв.м, накладеного постановою слідчого СВ СУ Прокуратури Львівської області № 3-576 від 24 січня 2011 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2014 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 24 квітня 2014 року.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу апеляційного суду скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

У касаційній скарзі заступник прокурора Львівської області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, виходив із того, що заявник без поважних причин пропустив строк апеляційного оскарження рішення суду.

Проте, такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов із порушенням норм процесуального права.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st292> сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Цим правом, яке гарантується ст. 129 Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР|st129> та ст. 13 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st13>, скористався ОСОБА_1

З матеріалів справи убачається, що рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 24 квітня 2014 року позов задоволено.

6 червня 2014 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 24 квітня 2014 року.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 19 серпня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та запропоновано заявнику надати заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або навести інші підстави для поновлення строку, а також сплатити судовий збір.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2014 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 24 квітня 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 <nau://ukr/1618-15|st73>, ч. 3 ст. 294 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st294> апеляційний суд за заявою особи може поновити пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження у разі наявності поважних причин пропущення цього строку.

При цьому ЦПК України <nau://ukr/1618-15> не містить вичерпного переліку поважних причин, які можна враховувати при вирішенні питання про поновлення пропущеного процесуального строку; вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Зокрема, апеляційний суд не звернув уваги на те, що, особа, яка бажає оскаржити таке рішення, не отримавши повного тексту судового рішення, позбавлена можливості мотивувати апеляційну скаргу, як того вимагає ст. 295 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st295>.

З матеріалів справи убачається, що копію оскаржуваного рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 отримав 5 червня 2014 року.

Апеляційний суд, вищевказаного не врахував, не взяв до уваги те, що необхідною умовою здійснення стороною права на апеляційне оскарження є її обізнаність про зміст оскарженого судового рішення, що дає можливість викласти свої вимоги і вказати суть неправильного застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права, та дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 пропустив строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Таким чином, ураховуючи викладене та положення п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st342>, оскаржувана ухвала апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2014 року не може вважатись законною та підлягає скасуванню, а справа передачі до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Касаційна скарга заступника прокурора Львівської області підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із положень Закону України «Про іпотеку», ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Проте погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна.

Порядок передачі майна у заставу та звернення стягнення на це майно визначений ст.ст. 572-597 ЦК України <nau://ukr/435-15>, Законом України «Про іпотеку» <nau://ukr/898-15>, Законом України «Про заставу» <nau://ukr/2654-12>, Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» <nau://ukr/1255-15>.

Відповідно до ст. 572 ЦК України <nau://ukr/435-15|st572> в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Застава, як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямована на те, щоб гарантувати кредитору-заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Банк не є власником спірного майна, а лише іпотекодержателем.

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу, на порушення судом першої інстанції вищевказаних вимог закону уваги не звернув, не врахував, що позивач не є власником чи володільцем арештованого нерухомого майна, на підставі рішення Городоцького районного суду Львівської області від 16 лютого 2011 року. Звернення стягнення на іпотечне майно не відбулося, а позивач лише отримав право стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитними договорами.

Права банка як іпотекодержателя при наявності інших обтяжень спірного майна задовольняються не шляхом звільнення майна з-під арешту, а пріоритетом задоволення його вимог.

За таких обставин ухвала апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2015 року підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_2, задовольнити.

Касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик