справа № 691/1316/15-ц
провадження № 2/691/593/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2015 рокуГородищенський районний суд Черкаської області

В складі:

головуючого судді Савенко О.М.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1

з участю:

позивачки ОСОБА_2

провівши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м.Городище Черкаської області розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про втрату права користування жилим приміщенням,-

в с т а н о в и в :

позивачка ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3, за участю третьої особи Управління державної міграційної служби України в Черкаській області про втрату права користування житловим приміщенням.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що вона має на праві власності житловий будинок садибного типу по вул.Свердлова, №38 в м.Городище Черкаської області, де здійснена державна реєстрація ОСОБА_3, яка добровільно вибула з будинку і перестала ним користуватися, проте із реєстраційного обліку не знялася. Реєстрація місця проживання відповідачки перешкоджає їй користуватися і розпоряджатися будинком на власний розсуд. Звернулася до суду за захистом своїх прав.

В судовому засіданні позивачка позов підтримала в повному обсязі, та просила його задоволити, вказавши, що відповідачка тривалий час не проживає у будинку, а саме 8 років.

Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи в судове засідання не з»явилася, надіслала на адресу суду електронне повідомлення від 11 грудня 2015 року за вх.№5353 в якому зазначила, що позовні вимоги визнає та просить справу розглянути без її участі.

Третя особа Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області до суду, будучи вчасно та належним чином повідомленою, через електронну пошту надіслала клопотання від 11 грудня 2015 року за №ЕП-775/15-Вх про розгляд справи без участі представника, вказавши, що при прийнятті рішення покладається на розсуд суду.

Неявка відповідача та третьої особи не перешкоджає розглядові справи по суті, так як сторони повідомлені вчасно та належним чином. За таких обставин, суд, вважає, що у справі достатньо доказів для обєктивного розгляду справи у їх відсутності.

Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, вислухавши позивачку, вивчивши електронні повідомлення відповідачки та третьої особи про відсутність заперечень протии задоволення позову, дослідивши та оцінивши всі докази в їх сукупності, вважає, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачці ОСОБА_2 на праві приватної власності, згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, належить житловий будинок садибного типу по вул.Свердлова№38 в м.Городище Черкаської області (а.с.4-5). Як вбачається із копії Будинкової Книги для приписки громадян, що проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1, у будинку з 28 лютого 2006 року зареєстрована відповідачка ОСОБА_3 (а.с.6-7), що також підтверджується копією паспорта громадянина України Серії НЕ 466315 на ім»я ОСОБА_3В.(а.с.8). Згідно довідки виконавчого комітету Городищенської міської ради Черкаської області від 03 грудня 2015 року, відповідачка з 2007 року зазначеним житлом фактично не користується (а.с.9). У судовому засіданні позивачка пояснила, що відповідачка, місце проживання за яким зареєстрована, залишила у 2007 року і, з того часу, вона утримує належне їй домоволодіння самостійно. Також, позивачка повідомила суду, що на даний час фактичне місце проживання відповідачки АДРЕСА_1.

Правова позиція Європейського Суду з прав людини, а саме пункт 1 ст. 8 Європейської конвенції «Про захист прав людини та основних свобод» гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав («Пауэлл и Рейнер проти Об»єднаного Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Джілов проти Великобританії» від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Статус зазначених рішень остаточне. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод.

У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. ст.47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Конституції України проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду.

За ст. 9 ч.3 Житлового Кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону ст. 319 ЦК України. За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Житлове приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сімї понад шість місяців у випадках, передбачених ч.3 ст. 71 ЖК України, і даний перелік є вичерпним.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку ст. 72 Житлового Кодексу України. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2, надано розяснення щодо підстав визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Із зазначеного розяснення та відповідно до ст. 107 Житлового Кодексу України, де зазначено, що наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сімї в будь-який час розірвати договір найму, у разі вибуття наймача та членів його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття, випливає, що наймач або члени його сімї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування житловим приміщенням з дня вибуття, незалежно від предявлення позову. В силу ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», втрата права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Частина 1 ст.405 ЦК України, закріплює право за членами сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом відповідно до закону. Проте, у випадку тривалого нездійснення членом сім»ї власника свого права користування, яке надає йому ст.405 ЦК України, зокрема у разі відсутності без поважних причин понад один рік, він втрачає своє право користування, якщо інше не було встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

З врахуванням вищенаведеного, відповідачка втратила право на користування житловим приміщенням, що належить позивачці.

Позов підтверджується копіями: паспорту ОСОБА_2, технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок по вул.Свердлова№38 в м.Городище Черкаської області, Будинкової Книги для приписки громадян, що проживають ІНФОРМАЦІЯ_2, довідкою виконавчого комітету Городищенської міської ради Черкаської області від 03 грудня 2015 року, паспорта ОСОБА_3.

На підставі наведеного, керуючись ст. 48 Конституції України, Європейською конвенцією «Про захист прав людини та основних свобод», ст. 317, 319 Цивільного Кодексу України, ст. 9, 61, 71, 72, 107 Житлового кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 та ст. ст. 10, 11, 13, 14, 57, 60, 209, 212, 214, 215, 294 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про втрату права користування жилим приміщенням - задоволити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, такою, що втратила право користування житловим приміщенням по вул. Свердлова, №38 в м.Городище Черкаської області, яке належить на праві власності, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, жительці м.Городище вул.Свердлова, №38 Черкаської області.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Черкаської області повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_4