Справа № 352/2659/14-ц
Провадження № 2/352/164/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючої - судді Хоминець М.М.

з участю секретарів Кожуховської О.І., Пилипів М.В.

представника відповідача - адвоката Фединяка Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивач 02.12.2014 р. звернувся в суд з позовом до відповідачки про визнання недійсним договору дарування, відшкодування моральної шкоди.

Заявлений позов обґрунтовував тим, що у 2000 р. він переніс інфаркт, його становище після цього було важким і невпевненим. Він з дочкою - відповідачкою у справі проживали у квартирі АДРЕСА_1, яку вдвох приватизували у рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.06.2001 р. Ще 28.11.1991 р. Липівська сільська ради Тисменицького району надала йому дозвіл на будівництво житлового будинку на виділеній земельній ділянці площею 0,15 га. Станом на 01.01.2001 р. будинок був майже повністю викінчений, але не зданий в експлуатацію. Відповідачка умовила його, щоб він подарував їй не завершений будівництвом будинок в с. Липівка Тисменицького району, а квартира АДРЕСА_1, яку вони приватизували у рівних частках, залишиться йому. Він щиро повірив дочці і погодився. У червні 2001 р. він звернувся із заявою до Липівської сільської ради про надання дозволу на дарування незавершеного будинку по вул. Копанки і переоформлення на дочку присадибної земельної ділянки. Рішенням сільської ради від 17.06.2001 р. такий дозвіл надано, і на другий день після приватизації квартири, тобто 27.06.2001 р. він подарував відповідачці недобудований житловий будинок, договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Магас О.Є. за реєстровим номером 1-312. 13.03.2006 р. він переніс ішемічний інсульт, 19.09.2010 р. раптово отримав гострий розлад мозкового кровообігу за типом ішемічного інсульту, був визнаний інвалідом другої групи, 19.09.2012 р. переніс черговий інсульт. Коли у червні 2014 р. відповідачка звернулась у суд з позовом до нього про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1, де він проживає, він дізнався, що дочка обдурила його щодо залишення йому даної квартири взамін на дарування будинку. Вважає, що відповідачка, використовуючи його поганий стан здоров'я, навмисно ввела його в оману; підставами для визнання недійсним оспорюваного договору вважає помилку (ст.229 ЦК України), обман з боку відповідачки (ст.230 ЦК), вчинення правочину під впливом тяжкої обстановки (ст.233 ЦК України). Своїми неправомірними діями відповідачка спричинила йому моральну шкоду, яку оцінює у 100000 грн. Просив визнати недійсним оспорюваний договір дарування від 27.06.2001 р., повернути йому у власність будинок і присадибну земельну ділянку та стягнути з відповідачки у його користь вказану суму на відшкодування завданої моральної шкоди.

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали і просили його задовольнити. У судові засідання 25.06., 26.08., 11.09.2015 р. позивач та його представник не з'явились, про час і місце судового розгляду справи повідомлені належним чином, не повідомили суду про причини неявки. З урахуванням встановлених обставин, достатності наявних в матеріалах справи доказів суд вирішив закінчити розгляд справи у відсутності сторони позивача.

Відповідачка та її представник у судовому засіданні позов не визнали і пояснили, що ініціатива укладення оспорюваного договору дарування належала позивачу, який хотів подарувати їй будинок перед весіллям, подарований позивачем не закінчений будівництвом будинок готовністю 59% та госпблок по АДРЕСА_2 був побудований у шлюбі батьків, будівництво проводилось фактично за кошти матері, яка з 1995 р. працювала за кордоном. Жодної домовленості про те, що після дарування будинку відповідачка залишає позивачу квартиру, між ними не було. На даний час будинок повністю завершений, зданий в експлуатацію, відповідачка отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2, її право власності належно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вважають заявлений позов безпідставним і необґрунтованим. Крім того, позивачем пропущено трьохрічний строк позовної давності. Просили у позові відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Встановлено, що предметом спору у даній справі є право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2; поштова адреса змінена у зв'язку з уточненням нумерації (а.с.112) в с. Липівка Тисменицького району Івано-Франківської області, який на час укладення оспорюваного договору дарування належав на праві власності позивачу ОСОБА_2

27.06.2001 р. позивач подарував не закінчений будівництвом житловий будинок готовністю 59% разом з госпблоком своїй дочці ОСОБА_3 - відповідачці у справі, про що між ними укладено договір дарування не закінченого будівництвом будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Магас О.Є. та зареєстровано у реєстрі під № 1-312 (а.с.50). З огляду на те, що подароване нерухоме майно було спільною сумісною власністю позивача та його дружини ОСОБА_5, остання надала свою згоду на дарування (а.с.50, зв.ст.).

Згідно оспорюваного договору він підлягав реєстрації в Івано-Франківському ОБТІ після закінчення будівництва. Встановлено, що відповідачка завершила будівництво житлового будинку на належній їй на праві приватної власності присадибній земельній ділянці площею 0,1741 га по АДРЕСА_2 (а.с.90-91), ввела його в експлуатацію та 28.05.2015 р. отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке складається з житлового будинку А загальною площею 158,7 кв.м, сараю Б, вбиральні В, сараю Г, сараю Д, літньої кухні Е, гаражу Ж та огорожі (а.с.87), належно зареєструвавши своє право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.88-89).

При вирішенні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 27.06.2001 р. суд керується вимогами ЦК УРСР (в редакції 1963 р.), оскільки ЦК України 2003 р. згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

У відповідності з вимогами ст.56 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) угода, укладена внаслідок помилки, яка має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Відповідно до вимог ст.57 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) угода, укладена внаслідок обману, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого.

Згідно роз'яснень, що містяться у п.п. 11, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (з наступними змінами і доповненнями), яка була чинною на момент укладення оспорюваного договору, під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена; під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається; збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина чи його близьких (крайня нужденність, хвороба і т.ін.), які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах. При вирішенні позовів про визнання угод недійсними на підставі ст.57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах.

Суд вважає, що сторона позивача не надала жодних належних доказів на підтвердження своїх вимог про визнання недійсним договору дарування, а саме не довела, що помилка з боку позивача, яка має істотне значення, дійсно мала місце; що мав місце факт обману зі сторони відповідачки, наявність умислу в її діях; що мав місце збіг тяжких для позивача обставин, які були безпосередньо пов'язані з його волевиявленням укласти договір на вкрай невигідних для нього умовах.

З урахуванням викладеного, враховуючи дійсність укладеного між сторонами договору дарування та відсутність підстав для визнання його недійсним, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог про визнання недійсним договору дарування, повернення нерухомого майна у власність.

З огляду на те, що вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від основної вимоги, підстави для її задоволення відсутні.

На підставі наведеного, відповідно до вимог ст.ст. 56, 57 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.), ст.ст. 321, 386 ЦК України, керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Відмовити у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду до апеляційного суду Івано-Франківської області подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Тисменицький районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуюча М.М.Хоминець