Провадження №2/521/4417/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2015 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 в складі:

головуючого судді Мирончук Н.В.,

при секретарі Варналій К.О.,

за участі сторін:

позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про надання дозволу на оформлення документів та виїзд за межі України доньок без згоди та супроводу другого з батьків,-

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_4 про надання їй дозволу на оформлення документів та виїзд за межі України з доньками, які не досягли шістнадцятирічного віку без згоди та супроводу другого з батьків, для необмежених кількістю поїздок за межі України до досягнення доньками повноліття.

Свої позовні вимоги, позивач обґрунтувала наступним.

З 18.07.2007року по 24.02.2015року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу сторони мають неповнолітніх доньок: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, які, після розірвання шлюбу між сторонами, залишилися проживати з позивачкою ОСОБА_2.

Позивачка вказує, що вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дітей, їх фізичний та духовний розвиток.

Також, позивачка вказала , що відповідач не спілкується з дітьми, грошових коштів на їх утримання не надає, участі у вихованні дітей не приймає.

На думку позивачки, умови виховання та оздоровлення дітей в Україні дуже обмежені, у звязку з економічною кризою та військовими діями, які відбуваються в Україні, пересування в межах держави, стало мало можливим та небезпечним, вона ж має бажання та матеріальну можливість їздити з дітьми в їх інтересах за межі України, з метою їх оздоровлення, розширення їх кругозору, стимулювання вивчення ними іноземних мов, здобуття освіти, але відповідач безпідставно не дає їй згоди на такі поїздки.

Також позивачка вказала, що вона планує для своїх дітей щорічне відвідування оздоровчо-виховальних закладів та мовних таборів за межами України, де навчання ведеться іноземними вчителями - носіями мови.

З урахуванням вказаного, позивачка просила суд надати їй дозвіл на необмежені поїздки за кордон за межі України з доньками: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди та супроводу другого з батьків ОСОБА_4, до досягнення доньками повноліття, тобто до 29.01.2031 року та надати їй дозвіл, без згоди батька дитини ОСОБА_4, на оформлення документів, пов'язаних з перетинанням її неповнолітніми доньками: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, кордону України для виїзду.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, та, в ході судового розгляду справи надали заперечення, в якому вказали про наступне.

Заявлені позовні вимоги, вони вважають необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню через відсутність спору. Представник відповідача зазначив, що позивач не зверталася з заявою до відповідача про надання їй дозволу на виїзд дітей за кордон. Відповідач розглянув би письмову заяву позивача, якби вона її надала та зазначила в яку саме країну бажає поїхати позивач з доньками, на який період та за які кошти. Проте, позивач, не зверталася до відповідача з заявою, також він вважає, що позовні вимоги не підкріплюються доказами.(а.с.82-83).

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наданим сторонами доказам, суд прийшов до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24.02.2015 року, шлюб, зареєстрований 18.07.2007 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, було розірвано. (а.с. 8)

У шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 народились дві доньки: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвами про народження дітей. (а.с.7)

Як вбачається з довідки від 08.12.2015 року, ОСОБА_6 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 є учнями школи Англійський Helen Doron з вересня 2015р.(а.с. 93)

Згідно довідки про склад сім'ї та реєстрацію від 04.12.2015р. вих. № 382, ОСОБА_6 та ОСОБА_5, проживають та зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 разом із позивачкою ОСОБА_2. (а.с. 93, зворот. бік)

Відповідно до ст. 51 Конституції України, турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків.

У відповідності до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 141 СК України, визначена рівність обсягу прав і обов'язків батьків відносно дитини, незалежно від розірвання шлюбу чи проживання їх окремо від дитини.

Принцип загальної рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права.

Статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними.

Особисте немайнове право на свободу пересування фізичної особи закріплене статтею 313 ЦК України. Згідно з ч. 3 даної статті, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей, у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують, відповідно до цього Закону, право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків. виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України, згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків, документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують, згідно із законодавством, право їх виїзду за кордон.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою.

Відповідно до п.п. 1 п. 4 даних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 4.2 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16- річного віку у супроводі одного з батьків здійснюється також у разі пред'явлення оригіналу або нотаріального посвідчення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 - річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Позивачкою не вказано державу прямування та конкретний час перебування дітей за кордоном.

Також, позивачкою суду не надано належних доказів про звернення до відповідача щодо надання останнім згоди на виїзд дітей за межі України із визначенням держави прямування, мети поїздки та відповідного часового проміжку перебування в цій державі до подання вказаного позову до суду, як і доказів його відмови у наданні дозволу у встановленому законом порядку на виїзд дітей за кордон.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач звернувся з позовом до Приморського районного суду м.Одеси про усунення перешкод в спілкуванні з дітьми та встановлення графіку побачень його з дітьми. За зазначеним позовом, судом відкрито провадження у справі.(а.с.28-29).

Отже, надання дозводу позивачці на необмежені поїздки за кордон за межі України з доньками, ущемить права відповідача в спілкуванні з дітьми.

Крім того, суд зазначає, що чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий) зі зясуванням питання про країну виїзду так визначенням його початку і закінчення.

Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дітей за кордон без згоди батька, на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дітьми та на участь у їх вихованні, закріпленого ст.ст. 141, 157 СК України.

Така ж правова позиція викладена в ухвалі ВССУ від 22 жовтня 2014 року по справі № 6-26238св, якою було вказано, що у рішенні суду повинно бути зазначено термін вивезення неповнолітніх дітей за кордон та країну, до якої дозволяється виїзд дітей без згоди батька; суд же не визначився із правовою підставою надання дозволу на виїзд дітей без згоди батька без обмеження будь-яким терміном та без зазначення країни, в яку дозволяється виїзд дітей; поза увагою суду залишилося те, що надання за рішенням суду дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька на невизначений термін суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі ВССУ від 15 липня 2015 року, по справі №6-20930св15, в якій зазначено, що у рішенні суду має бути вказано термін вивезення дитини за кордон та країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька.

Така ж правова позиція викладена в ухвалі ВССУ від 23 вересня 2015року по справі №6-17341св15, якою було скасовано Рішення Приморського районного суду м. Одеси та ухвалу апеляційного суду Одеської області та вказано, що суди, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не зазначили терміну вивезення дитини за кордон та країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька; не визначилися із правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька аж до досягнення нею 18-річного віку, крім визначеної ст. 4 Закону України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд, а не на виїзд до досягнення дитиною певного віку без згоди батька, не позбавленого батьківських прав; не врахували, що надання за рішенням суду дозволу на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька в майбутньому суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків щодо виховання дитини, чим фактично позбавили батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі ВССУ від 18 листопада 2015 року, по справі №6-20930св15, в якій вказано, що суд не визначився з правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька, не зазначив конкретну країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька; не врахував визначеної ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав та, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавив батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним.

Зазначену правову позицію підтримав Верховний суд України в ухвалі від 09.02.2011 року по справі №6-26604св10, якою рішення Київського районного суду м. Одеси про надання дозволу на виїзд дитини за кордон та ухвалу Апеляційного суду Одеської області, було скасовано та зазначено, що у разі відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі зясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду, а при задоволенні такого позову судом ухвалюється рішення про дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон.

Така ж правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 2 червня 2015 року по справі №6-469ц15, якою зазначено, що апеляційний суд не визначився з правовою підставою для надання за рішенням суду дозволу на неодноразові виїзди дитини без згоди батька до досягнення нею повноліття, крім визначеної ст. 4 Закону України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України можливості ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, та без урахування вимог ст. 141 Сімейного кодексу України, яка визначає рівність прав і обовязків батьків відносно дитини

Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного суду України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Дані ухвали Верховного Суду України також є обов'язковими для виконання, розширеному тлумаченню не підлягають, та, згідно ч. 2 ст.360-7 ЦПК України, невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Таким чином, виходячи з зазначеного, суд, з урахуванням практики Верховного суду України, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки належних доказів, відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України, що свідчать про те, що відповідач чинить перешкоди у виїзді дітей за кордон, матеріали справи не містять, а надання дозволу на виїзд дітей без згоди батька без обмеження будь-яким терміном та без зазначення країни, в яку дозволяється виїзд дітей, суперечить нормам матеріального права, що визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини та фактично може позбавити батька можливості брати участь у вихованні дітей та спілкування з ними.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про надання позивачці ОСОБА_2 дозволу на необмежені поїздки за кордон за межі України з доньками: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, без згоди та супроводу другого з батьків ОСОБА_4 до досягнення ОСОБА_5 та ОСОБА_6, повноліття;

надання позивачці ОСОБА_2 дозволу, без згоди батька дитини ОСОБА_4, на оформлення документів, пов'язаних з перетинанням її неповнолітніми доньками: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, кордону України для виїзду за межі України, залишити без задоволення.

Роз'яснити позивачу, що, у разі необхідності, вона може звернутись з позовом до суду про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордонз зазначенням країни виїзду.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції через Малиновський районний суд м. Одеси, шляхом подачі апеляційної скарги, протягом десяти днів, з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 28 грудня 2015 року.

Суддя: Н.В. Мирончук