Провадження №22-ц/784/3127/15
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 487/4560/15-ц Головуючий І інстанції Корнешова Т.В.
Провадження № 22-ц/784/3127/15 Доповідач Темнікова В.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Прокопчук Л.М., Маляренко І.Б.,

при секретарі Харитоновій І.В,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2015 року у справі за позовом громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 в особі Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області до ОСОБА_4 про визнання незаконним утримування на території України малолітньої дитини та забезпечення її повернення до ОСОБА_1 ОСОБА_2, -

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2015 року Головне територіальне управління юстиції у Миколаївській області в інтересах позивача - громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернулося до суду з даним позовом, в якому посилалося на те, що 18 жовтня 2012 року у ОСОБА_3 та ОСОБА_5 народилася малолітня Ясмін Ібрагімівна ОСОБА_3, яка зростала в ОСОБА_2 до серпня 2013 року. До цього часу дитина жила разом з батьками, які спільно брали участь у її вихованні, за адресою в ОСОБА_2: АДРЕСА_1. Згідно з інформацією, наданою батьком дитини ОСОБА_3, мати дитини ОСОБА_5 виїхала в Україну разом з їхньою спільною донькою 13.08.2013 року. Відповідачка сказала позивачеві, що вона їде в Україну аби відвідати свого хворого батька та попросила, щоб позивач підписав афідевіт з метою дозволити їй подорожувати з їхньою дитиною, що він і зробив. Також відповідачка повідомила позивачеві, що вона повернеться через місяць півтора, а пізніше повідомила йому, що не повернеться взагалі. Відтак на даний момент ОСОБА_4 з дитиною та батьками проживають в Україні за адресою: 54037, АДРЕСА_2. Позивач вважає, що відповідачка не має наміру повертати дитину та повертатися сама, самостійно змінила місце проживання неповнолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання дитини позивач не давав. Крім цього, позивач вбачає, що відповідачка незаконно утримує неповнолітню Ясмін ОСОБА_3 на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року. Конвенція 1980 року набула чинності для країни з 01 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та ОСОБА_1 ОСОБА_2 з 01 лютого 2007 року.

Також позивач в позові посилався на те, що рішення про визначення місця проживання дитини або способи участі у вихованні дитини судовими або іншими уповноваженими органами ОСОБА_1 ОСОБА_2 не винесено, домовленостей щодо зазначених питань, зафіксованих у договорі або іншому документі, оформленому у письмовій формі у встановленому порядку, між позивачем і відповідачем, немає. 29 квітня 2014 року під час співбесіди в Головному територіальному управлінні юстиції у Миколаївській області ОСОБА_5 надала письмові пояснення, з яких вбачається, що вона не планує залишатися в Україні та висловила сподівання, що добровільно повернеться разом з дитиною до ОСОБА_1 ОСОБА_2, як тільки фізичний і моральний стан у сім'ї її батьків налагодиться. З того часу минуло більше року, однак мати так і не повернула дитину під юрисдикцію ОСОБА_1 ОСОБА_2. На підставі викладеного, позивач просив суд визнати незаконним утримування відповідачем на території України неповнолітньої дитини ОСОБА_3 Ясмін Ібрагімівни, ІНФОРМАЦІЯ_1. Повернути неповнолітню ОСОБА_3 Ясмін Ібрагімівну до місця постійного проживання у ОСОБА_1 ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_2. Якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов'язати відповідача - ОСОБА_4, передати на території України неповнолітню дитину ОСОБА_3 Ясмін Ібрагімівну ОСОБА_3 для забезпечення повернення дитини до ОСОБА_1 ОСОБА_2. Покласти витрати, пов'язані з поверненням дитини до ОСОБА_1 ОСОБА_2, на позивача. Допустити негайне виконання рішення у частині повернення дитини до ОСОБА_1 ОСОБА_2.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2015 року в задоволені позову громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 в особі Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області до ОСОБА_4 про визнання незаконним утримування на території України малолітньої дитини та забезпечення її повернення до ОСОБА_1 ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач в особі Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідачка звернулася до суду з запереченнями на апеляційну скаргу, в яких просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні представник Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги.

Відповідачка та її представник не визнали апеляційну скаргу, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи були створені такі умови. Судом були досліджені і оцінені в їх сукупності всі докази, надані сторонами, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України. Виходячи з наданих сторонами доказів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог позивача.

Ухвалюючи рішення по справі суд виходив з того, що 18.10.2012 року у м. Єрусалим в ОСОБА_1 ОСОБА_2 у громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 та громадянки України ОСОБА_4 народилася дочка ОСОБА_3 Ясмін Ібрагімівна. Дитина проживала з батьками в м. Єрусалим за адресою АДРЕСА_3. Побутові умови мешкання сімї ОСОБА_3, особливо для малолітньої дитини, були незадовільні (антисанітарні), що вбачається з пояснень відповідача, показів свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 та фотографій помешкання. Крім того, за ствердженням останніх, мали місце випадки застосування позивачем по відношенню до відповідача фізичного насилля за місцем проживання. 13 серпня 2013 року відповідач ОСОБА_4 з дитиною виїхала до України, письмову згоду на що 12.08.2013 р. дав позивач ОСОБА_3 При цьому, останній зазначив про намір дружини ОСОБА_4 відвідати батьків в Україні разом з дитиною. З 13.08.2013 року і по теперішній час дитина ОСОБА_3 Ясмін проживає з матірю ОСОБА_4 в України в м. Миколаєві за адресою: АДРЕСА_4 у належних матеріально - побутових умовах, спілкується мовами східнослов'янської групи, відвідує дошкільний навчальний заклад, соціалізована в суспільстві, оточена любов'ю та турботою рідних. Відповідач не має наміру повертатися до ОСОБА_2, вона належним чином виконує батьківські обов'язки, турбується про дитину. Згідно акту обстеження умов проживання сім'ї від 09.10.2015р., складених Службою у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради, матеріально-побутове становище дитини задовільне, в квартирі, де проживає дитина, чисто, прибрано, дитина забезпечена всім необхідним відповідно до вікових потреб, матір'ю створені умови для повноцінного розвитку та проживання дитини.

Крім того, судом встановлено, що 04.11.2015 р. фахівцями Миколаївського міського центру соціальних служб для сімї здійснено відвідування сім'ї ОСОБА_4 за місцем проживання, під час якого встановлено, що відповідач проживає разом з дитиною, бабусею дитини, ОСОБА_6, та дядьком ОСОБА_8 У помешканні створені належні умови для проживання дитини. Дитина має тісний психоемоційний зв'язок з матір'ю та сильне почуття прив'язаності до неї, легко та невимушено встановлює контакти з оточуючими, досить чітко та відповідно до віку висловлює свої думки та почуття, має низький рівень тривожності. У процесі виховання мати дотримується послідовності у своєму ставленні до дитини, проханнях, у використанні заохочень та дисциплінарних методів впливу. Зазначене підтверджується висновком органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради про недоцільність повернення малолітньої дитини до ОСОБА_2 від 23.11.2015р. №2447/020201-22/03/14/15, листом Миколаївського міського Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 13.11.2015р. №2183. Позивачем не надано доказів про те, що піклування про дитину на території України здійснюється з порушенням принципів Декларації прав дитини та Закону України "Про охорону дитинства".

Тому суд дійшов висновку про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, вона вільно спілкується мовою рідних, добре адаптована до соціального оточення, позбавлення якого поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для неї нетерпиму обстановку, а тому суд не зобовязаний видавати розпорядження про повернення дитини.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі, апеляційний суд вважає, що висновки суду підтверджуються матеріалами справи та відповідають вимогам закону, зазначеному в тексті рішення. При цьому апеляційний суд враховує також те, шо згідно з частиною першою статті 3 Конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. За змістом частини другої статті 3 Конвенції права піклування, про які йдеться в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Підстави виникнення правового зв'язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала. Для правовідносин, що склались у справі, таким актом законодавства, як зазначено в апеляційній скарзі, є ОСОБА_1 ОСОБА_2 «Про опіку та правоздатність», главою другою якого передбачено, що батьки є природними опікунами своїх неповнолітніх дітей, а батьківська опіка включає обовязок та право піклування про потреби неповнолітнього, у тому числі його освіту, професійну підготовку і роботу, а також зберігати, управляти і розвивати його майно. Крім того, вона включає в себе право на опіку над неповнолітнім, визначення його місця проживання та повноваження діяти від його імені. Визначення поняття «права піклування» для цілей Конвенції міститься у статті 5 Конвенції. Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави в якій вона проживає. Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулася із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції. Відповідно до статті 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Таким чином, виходячи зі змісту Конвенції вбачається, що для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції). Разом із тим частиною другою статті 12, частинами першою, другою статті 13 та статтею 20 Конвенції визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання. Обов'язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини. Так, стаття 13 Конвенції передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання;

b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція), суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 25.12.2013р. по справі № 6-117цс13.

Згідно із преамбулою Конвенції держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення повинна здійснюватись неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування.

Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини. За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди, відповідно до положень статті 3, частини 1 статті 12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою. При вирішенні судами справ щодо повернення дитини до країни постійного проживання батьки не позбавлені права вирішувати спір шляхом визначення місця проживання дитини. Разом із тим стаття 21 Конвенції також передбачає можливість подання заяви про доступ до дитини, що має на меті визначення порядку спілкування заявника з дитиною.

Судом встановлено, що в серпні 2013 року відповідачка за згодою позивача вивезла дочку з ОСОБА_1 ОСОБА_2 в Україну, що свідчить про те, що переміщення дитини було правомірним. Доводи апеляційної скарги про те, що дитина була незаконно (тобто без згоди батька) переміщена з ОСОБА_1 ОСОБА_2 до України, спростовується декларацією, в якій зазначено, що позивач згоден з тим, що його дочка разом з матірю поїде до України. Підставою для такої поїздки дійсно зазначено- намір дружини позивача навістити своїх батьків, але строк даної поїздки не оговорений. Таким чином, саме незаконного переміщення не було. Більш того, на протязі з серпня 2013р. до квітня 2014р. позивач офіційно не вимагав повернення дитини, що свідчить про те, що він і після переміщення дитини дав мовчазну згоду на її переміщення.

Крім того, згідно із частинами 1, 2 статті 12 Конвенції передбачено, що навіть якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. У тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, судовий і адміністративний орган також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що вона відвідує дошкільний навчальний заклад садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні звязки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо. Тобто, за умови початку процедури повернення дитини після річного терміну, наявності даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, виходячи з інтересів дитини суд може відмовити в задоволенні заяви, навівши при цьому доводи про наявність підстав і доказів для такого висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що дитина сторін ОСОБА_3 Ясмін проживає з матірю в Україні у належних матеріально - побутових умовах, спілкується мовами східнослов'янської групи, відвідує дошкільний навчальний заклад, соціалізована в суспільстві, оточена любов'ю та турботою рідних. Крім того, судом встановлено, що 04.11.2015 р. фахівцями Миколаївського міського центру соціальних служб для сімї здійснено відвідування сім'ї ОСОБА_4 за місцем проживання, під час якого встановлено, що відповідач проживає разом з дитиною, бабусею дитини, ОСОБА_6, та дядьком ОСОБА_8 У помешканні створені належні умови для проживання дитини. Дитина має тісний психоемоційний зв'язок з матір'ю та сильне почуття прив'язаності до неї, легко та невимушено встановлює контакти з оточуючими, досить чітко та відповідно до віку висловлює свої думки та почуття, має низький рівень тривожності. У процесі виховання мати дотримується послідовності у своєму ставленні до дитини, проханнях, у використанні заохочень та дисциплінарних методів впливу. Зазначене підтверджується висновком органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради про недоцільність повернення малолітньої дитини до ОСОБА_2 від 23.11.2015р. №2447/020201-22/03/14/15, листом Миколаївського міського Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 13.11.2015р. №2183. Позивачем не надано доказів про те, що піклування про дитину на території України здійснюється з порушенням принципів Декларації прав дитини та Закону України "Про охорону дитинства". Тому суд правомірно дійшов висновку про те, що дитина прижилася в своєму новому середовищі. При цьому колегія суддів враховує, що за положеннями пункту «а» статті 5 Конвенції «права піклування» включають в себе права, які відносяться до турботи будь-якої особи щодо дитини, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а тому метою встановлення таких фактів є не визначення місця проживання дитини з певним батьком чи матірю, а з огляду на інтереси дитини, її комфортне проживання та сталі звязки в конкретному середовищі й країні. Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що факт незаконного переміщення неповнолітньої дитини з ОСОБА_1 ОСОБА_2 до України не доведений, а повернення до попереднього постійного місця проживання в ОСОБА_1 ОСОБА_2 поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психологічної шкоди або ж іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Крім того, суд ухвалюючи рішення, обґрунтовано посилались на відсутність доказів на підтвердження того, що піклування про дитину, яке здійснювалось за місцем її постійного проживання в ОСОБА_1 ОСОБА_2, було достатнім для її нормального розвитку та не завдавало шкоди дитині.

Зазначене свідчить про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі та виходячи з інтересів дитини правомірно відмовив в задоволенні позову.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 18.06.2014р. по справі № 6-58цс14.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Посилання на те, що суд не надав належної оцінки наявним у справі доказам, не заслуговують на увагу, оскільки докази у справі оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував практику Європейського Суду з прав людини, який задовольняв скарги проти держав, які не вживали адекватних і ефективних зусиль для виконання батьківських прав та повернення дітей є необгрунтованими.

Так, в рішенні Європейського Суду у справі «Мамуссе і Вашингтон проти Франції» від 12.07.2007 року, на яке посилається апелянт, Європейський Суд визначив, що суди не можуть відмовляти у прийняті рішення про повернення дитини на підставі підпункту b пункту 1 статті 13 Конвенції 1980 року, посилаючись на те, що «розлучення дитини з матір'ю порушує право на сімейне життя», адже рішення про повернення дитини не перешкоджає матері дитини супроводжувати її при поверненні і звертатися до компетентних органів для вирішення питання по суті. За відсутності доказів, посилання на можливу відмову у доступі до правосуддя, є припущенням. В рішенні, яке переглядається, суд не повязував відмову у поверненні дитини з тим, що розлучення дитини з матір'ю порушує право на сімейне життя, тому обставини по даним справам не є тотожніми.

В рішенні Європейського Суду у справі «Іглесіас Джіл та А. Ю. І. проти Іспанії» від 29 квітня 2003 року аналізувалися обставини про те, що відповідним місцевим судом за місцем проживання дитини, було визначено, що дитина має проживати разом з матірю, а за батьком було визнано право регулярних побачень з сином. Проте батько, скориставшись нагодою чергового побачення з дитиною, викрав дитину та переїхав з нею до США. Тобто по даній справі мало місце викрадення дитини і як наслідок незаконне переміщення дитини, в той час як по даній справі мало місце переміщення дитини за згодою батька. Тобто обставиниу справі «Іглесіас Джіл та А. Ю. І. проти Іспанії» не є тотожними з обставинами справи, яка переглядається.

В рішенні Європейського Суду у справі „Бянчі проти Швейцарії від 22 червня 2006 року було встановлено, що після розлучення батьків, мати дитини переїжджаючи до Швейцарії, забрала сина з собою без згоди його батька. З моменту такого переміщення дитини до моменту звернення батька до компетентних органів Швейцарії з проханням посприяти у поверненні хлопчика пройшло 3 місяці. Місцевий суд м. Пістої (Італія) визнав за заявником право опіки над сином. Потім справу заявника розглянув Федеральний суд Швейцарії і постановив, що дитина має повернутися до Італії. Відтак дитина незабаром повернулася до Італії. Висновок психологічного обстеження дитини, підтвердив, що одноосібним опікуном хлопчика має бути його батько. П. Бянчі орендував помешкання недалеко коло свого дому для колишньої дружини, запропонувавши їй брати участь у вихованні дитини. Під час чергових відвідин хлопчика його матірю заявник, як звичайно, відпустив дитину для прогулянки з матірю. Однак дитина не повернулася ані того дня, ані згодом. Тобто, в даному випадку також мало місце незаконне, тобто без згоди батька, переміщення дитини, чого не встановлено по справі, яка переглядається, а отже обставиниу справі „Бянчі проти Швейцарії також не є тотожними з обставинами справи, яка переглядається.

В рішенні Європейського Суду у справі «Караджич проти Хорватії» від 15 грудня 2005р. предметом розгляду були обставини, за якими заявниця громадянка ОСОБА_9 та ОСОБА_10 проживала в Німеччині, де їй було надано виключне право опіки над її сином, який народився поза законним шлюбом. Батько дитини переїхав на постійне місце проживання до Хорватії, а заявниця з сином залишилася проживати в Німеччині. Після поїздки заявниці з сином до Хорватії батько дитини перешкодив тому, щоб заявниця вивезла їх сина назад до Німеччини. Заявниця змогла забрати сина тільки на наступний рік, але батько дитини незабаром знову вивіз дитину в Хорватію. Зазначене свідчить про те, що і в даному випадку також мало місце незаконне, тобто без згоди матері, переміщення дитини, чого не встановлено по справі, яка переглядається, а отже обставиниу справі «Караджич проти Хорватії» також не є тотожними з обставинами справи, яка переглядається.

Доказів того, що і по іншим справам, на рішення Європейського Суду у яких посилається апелянт, обставини справ були тотожніми з обставинами справи, яка переглядається, апелянтом надано не було.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, зроблених в рішенні, фактично вони направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку в їх сукупності в межах наданої йому компетенції.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області в інтересах громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після її проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді