Провадження № 22-ц/779/787/2015
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Ковалюк Я.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.

суддів: Матківського Р.Й., Шишка А.І.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представників: апелянта - ОСОБА_2, відповідача1 - Огороднійчука І.О., відповідача2 - Остапко О.С., апелянта ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до представництва «Іпсен Фарма» в Україні, Генеральної дирекції Київської міської ради з обслуговування іноземних представництв (правонаступник - Державне підприємство Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв) про зобов'язання видати належно оформлену трудову книжку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, видачу наказу про внесення запису в трудову книжку і вчинення дій по внесенню запису, стягнення судових витрат,-

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2014 року позивач звернулась в суд із зазначеним позовом посилаючись на те, що працювала у відповідача-1 представником з медичних питань, а 09.10.2014 року звільнилась з роботи за згодою сторін. Однак, в день звільнення їй не видано трудову книжку та не проведено повного розрахунку, в зв'язку з чим вона була позбавлена можливості зареєструватися у центрі зайнятості, як особа, яка шукає роботу.

З врахуванням збільшених позовних вимог, просила задовольнити її позовні вимоги та зобов'язати відповідача-1 виплатити їй середню заробітну платну за час затримки трудової книжки в сумі 55414,88грн., відшкодувати моральну шкоду в розмірі 6000грн., а також 2600грн. на правову допомогу.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення представник ОСОБА_5 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт зазначає, що суд не врахував положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України, вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993 року. Так, позивач працювала у відповідача-1 представником з медичних питань, а 09.10.2014 року звільнилась з роботи за згодою сторін. Проте, в день звільнення їй не видано трудову книжку та не проведено повного розрахунку. Доводи про те, що позивачці 10.10.2014 року направлялось повідомлення про отримання трудової книжки нічим не підтверджено. Крім того не зрозумілим є те, на підставі якого нормативно-правового акту відповідач2 направляв позивачці повторне поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Апелянт також вказує, що відповідач1 частково визнав позов, що трудова книжка видана 03.11.2014 року та виплатив ОСОБА_5 9197,05грн. відшкодування шкоди, заподіяної затримкою здійснення повного розрахунку станом на 26.01.2015 року.

Вважає, що відповідач1 повинен відшкодувати позивачці шкоду, заподіяну за весь час затримки по день фактичного розрахунку за мінусом виплаченої 26.01.2015 року суми. Крім того, внаслідок незаконних дій відповідача, позивачці заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 6000грн. Вказує також, що на вирішення даної справи не впливає факт реєстрації в листопаді 2014 року ОСОБА_5 особою, що отримує допомогу по безробіттю.

На думку апелянта, суд даним обставинам не дав належної оцінки та ухвалив рішення з порушенням вимог закону.

З вище наведених підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні апелянт та її представник доводи апеляційної скарги підтримали з мотивів поданих у апеляційній скарзі, просили про їх задоволення.

Представники відповідачів доводи апеляційної скарги не визнали та заперечили проти їх задоволення.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 (позивач у справі), працювала у представництві «Іпсен Фарма» в Україні (відповідача-1) представником з медичних питань, а 09.10.2014 року звільнилась з роботи за згодою сторін. Однак, в день звільнення вона по місцю знаходження роботодавця не перебувала, заяву на звільнення вислала електронною поштою з направленням оригіналу такої заяви поштовим зв'язком. В день звільнення роботодавець провів повний розрахунок та перерахував розрахункові кошти на картковий рахунок позивача. Дані обставинами визнаються сторонами.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд вірно виходив з того, що відповідачами дотримано вимоги законодавства в частині видачі трудової книжки працівнику, вина у несвоєчасній видачі якої з боку роботодавця відсутня, а відтак відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

З даним висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Згідно з вимогами ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

У відповідності до п.2.21. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993 року, трудові книжки громадян, які працюють за трудовими договорами в іноземних представництвах, у іноземних кореспондентів, співпрацівників міжнародних організацій та інших прирівнених до них іноземців на території України, зберігаються: в м. Києві - в Генеральній дирекції Київської міської ради з обслуговування іноземних представництв, в Автономній Республіці Крим - у філіалі Генеральної дирекції Київської міської ради з обслуговування іноземних представництв м. Ялти, в областях - в управліннях зовнішніх зносин та зовнішньоекономічної діяльності облдержадміністрацій або підприємствах, визначених обласними державними адміністраціями, у м. Севастополі - в міській державній адміністрації. Ці організації роблять відмітки у трудових книжках про прийняття на роботу і про звільнення з роботи відповідно до трудових договорів і довідок наймачів. Під час влаштування на роботу робиться запис: "Прийнято на посаду _______ (назва представництва компанії) в Україні" і при звільненні робиться запис: "Звільнено з роботи ___________" (причина звільнення) із посиланням на відповідні статті КЗпП України. Запис, зроблений у трудовій книжці іноземними представництвами, іноземними кореспондентами, співпрацівниками міжнародних організацій та іншими прирівненими до них іноземцями на території України, є недійсний.

Судом встановлено, що отримавши заяву позивача, відповідачем1 видано Наказ та подано 09.10.2014 року листа відповідачу2 щодо оформлення звільнення позивачки за згодою сторін (а.с. 69-72). Оскільки позивач не була присутня в кадровому органі роботодавця в м. Києві у день звільнення, у цей день їй не видана трудова книжка. Відповідач2 10.10.2014 року направив позивачці листа про отримання трудової книжки, а 22.10.2014 року повторного листа (простою кореспонденцією) (а.с.73-76).Позивач 29.10.2014 року направила письмову заяву про направлення їй трудової книжки поштою рекомендованим або цінним листом (а.с. 77), яку відповідач2 отримав 03.11.2014 року і цього ж дня направлено трудову книжку ОСОБА_5, яку вона отримала 05.11.2014 року (а.с. 78), що підтверджено сторонами.

Отже, на підставі досліджених в судовому засіданні письмових доказів та пояснень сторін, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що відповідачами не порушені вимоги законодавства в частині видачі трудової книжки працівнику, та відсутність вини у несвоєчасній її видачі з боку роботодавця. Крім того, відповідачем1 добровільно проведено виплату позивачу середнього заробітку за період з 09.10.2014 року (день звільнення) по 05.11.2014 року (день отримання трудової книжки).

У відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Стаття 117 цього Кодексу зазначає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Оскільки зазначені норми регулюють питання не виплати сум у день звільнення, що відсутнє в даному спорі при звільненні позивача, суд першої інстанції правомірно не застосував до цих правовідносин дані норми трудового законодавства.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування мральної (немайнової) шкоди, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Позивачкою не надано жодних підтверджуючих доказів про настання для неї моральних страждань чи доказів того, що були порушені її нормальні життєві зв'язки. Факт спричинення діями відповідачів моральної шкоди позивачці, яку вона оцінила в розмірі 6000грн. є не доведеним.

Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно досліджено обставини справи, зібраним доказам дана належна правова оцінка, висновок про безпідставність позовних вимог є вірним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції при вирішенні спору.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового або зміни рішення.

Розглянувши справу в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Я.Ю. Ковалюк

Судді: Р.Й. Матківський

А.І. Шишко