Справа № 366/198/15 Головуючий у І інстанції Слоюодян Н,П.
Провадження № 22-ц/780/2785/15 Доповідач у 2 інстанції Березовенко Р. В.
Категорія 44 18.05.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого:Березовенко Р.В.,
суддів:Верланова С.М., Воробйової Н.С.,
при секретарі:Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 12 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: Іванківський районний сектор управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: Іванківський районний сектор управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, який обґрунтований тим, що він є власником зазначеної квартири.

16 вересня 2004 року вони з відповідачкою уклали шлюб. Після укладення шлюбу відповідачка зі своїм сином від першого шлюбу - ОСОБА_7 вселилась з його дозволу у цю квартиру. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_5, яка також була зареєстрована у даній квартирі.

15 липня 2009 року шлюб між ними був розірваний і відповідачка, забравши дітей, залишила місце свого проживання у його квартирі, і вони не проживають у ній вже більше 5 років.

Просив визнати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право на користування житловими приміщеннями в АДРЕСА_1 та встановити, що вказане є підставою для зняття відповідачів з реєстрації по вказаній адресі.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 12 березня 2015 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, договором купівлі-продажу квартири від 25.05.2004 року.

16 вересня 2004 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження.

15 липня 2009 року шлюб розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.

Згідно з довідкою КП Іванківської селищної ради «ВУЖКГ» № 11 від 09.01.2015 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано 4 особи з правом на житлову площу: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5

Відповідно до довідки виданої Термахівською сільською радою № 447 від 19.12.2014 року ОСОБА_6 разом зі своїми дітьми ОСОБА_7, 1996 р.н. та ОСОБА_5, 2004 р.н. проживає у власному будинку в АДРЕСА_2 без реєстрації з вересня 2010 року по даний час.

18 вересня 2009 року у справі № 2-494/09 суд, приймаючи рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, їх дитину - ОСОБА_5, 2004 р.н. залишив на вихованні матері до її повноліття.

11 червня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про поділ спільно нажитого майна провадження судом було закрите, у зв'язку із затвердженням мирової угоди, де було зазначено, до спільно нажиті меблі і побутова техніка залишаються у спірній квартирі для користування чи позивача, чи відповідача, які будуть проживати у квартирі до настання повноліття дітей, а після повернення боргу банку, ОСОБА_5 гарантував передати у власність ОСОБА_6 1/2 цієї квартири.

Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_5 на підтвердження своїх позовних вимог надав до суду 4 акти «підтвердження факту не проживання на території Іванківської селищної ради» від 14.01.2014 року, від 29.04.2014 року, 09.09.2014 року, 17.12.2014 року.

В актах зазначено, що комісія в одному і тому ж складі, прийшла до висновку, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у спірній квартирі не проживають, що підтверджує відсутність їх предметів побуту (одяг, взуття), в кімнатах, у шафах квартири.

Відповідно до довідки № 193 від 19.02.2015 р., ОСОБА_7 навчається на денному відділенні Київського коледжу будівництва, архітектури та дизайну на 4 курсі, термін закінчення навчання 30.06.2015 року.

Відповідачка ОСОБА_6 надала акт обстеження матеріально-побутових умов життя сім'ї від 16.01.2015 року, де комісія в іншому складі на прохання ОСОБА_5 перевіряла факт проживання у його квартирі ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Комісія рекомендувала ОСОБА_5 не чинити перешкод щодо доступу до квартири відповідно до рішення Іванківського районного суду від 09.11.2012 року, зазначеним рішенням було задоволено первісний позов ОСОБА_6 про вселення у квартиру.

Відповідно до наданої суду постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 08.04.2013 року рішення в частині вселення виконано.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції правомірно вказував, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів не проживання відповідачів у квартирі понад один рік без поважних на то причин.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно із статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 57 ЦПК України фактичні дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Таким чином, зміст вищевказаних правових норми свідчить про те, що право члена сім'ї власника квартири користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, тобто права колишніх членів сім'ї власника будинку (квартири) на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Правила ч. 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 10 (абз.1) постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо).

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було вірно встановлено, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з поважних причин, а саме: через неприязні стосунки з позивачем, між ним існує спір щодо користування спірним житлом, постійно виникають сварки, скандали, що підтверджується належними та допустимими доказами та незаперечується самими сторонами.

Крім того, відповідно до умов мирової угоди між сторонами визнаної судом, спільно нажиті меблі і побутова техніка сторін залишені у спірній квартирі для користування як позивача, так і відповідача, які будуть проживати у квартирі до настання повноліття дітей, а після повернення боргу банку, ОСОБА_5 гарантував передати у власність ОСОБА_6 1/2 цієї квартири.

Тобто, фактично між сторонами встановлена домовленість щодо користування спірною квартирою. (ч.2 ст.405 ЦК України).

Отже, судом першої інстанції було вірно встановлено всі обставини справи, необхідні для правильного вирішення спору.

Проте, ухвалюючи своє рішення, суд першої інстанції допустив ряд суттєвих порушень процесуального законодавства.

Відповідно до положень ст. 215 ЦПК України в мотивувальній частині рішення суду зазначаються: встановлені судом обставини та визначені відповідно до них правовідносини; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким керувався суд.

Тобто рішення суду повинно бути із зазначенням установлених судом обставин, які мають значення для справи, їх юридичної оцінки та визначених відповідно до них правовідносин, а також посиланням на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, і норми процесуального права, керуючись якими суд установив обставини справи, права та обов'язки сторін.

Зазначене вище знайшло своє відображення й у роз'ясненнях, викладених у абз. 2, 4 п. 2 п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" (далі - Постанова).

Так, згідно з роз'ясненнями, викладеними в абз. 2, 4 п. 2 Постанови, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

У п. 12 Постанови зазначено, що у мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на статті 10, 11, 60, 212 та 214 ЦПК (статті 224 - 226 ЦПК - при ухваленні заочного рішення) й інші норми процесуального права, керуючись якими суд установив обставини справи, права та обов'язки сторін. У разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини, які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі.

Однак указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки в ньому не зазначено жодних норм матеріального права, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах.

За таких обставин, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України, належним чином з`ясував фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору щодо вимог позивача, у зв`язку з чим прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних, однак в порушення ст. 215 ЦПК України не встановив, яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин, не навів норм права, на підставі яких вирішено спір, та не надав відповідної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому дане рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 12 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з моменту набрання законної сили.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: Н.С.Воробйова

С.М.Верланов