АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/8235/14-ц Номер провадження 22-ц/786/1378/15Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.,

Суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.

при секретарі - Філоненко О.В.

за участю: позивачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 20 березня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Ключове рішення», ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу жилого будинку.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з вказаним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що під час перебування у шлюбі позивачами було набуте нерухоме майно-жилий будинок з гаражем загальною площею 254,1кв.м., надвірними будівлями та земельною ділянкою площею 2163кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

Зазначають, що 18.02.2008 року між Полтавським ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір та, для забезпечення виконання зобов»язань, договір іпотеки та ОСОБА_2 надано згоду на укладення договору та надання у заставу майна, у т.ч. жилого будинку за адресою: АДРЕСА_2. Однак у подальшому, при реалізації предмету іпотеки, на їх думку, було порушено вимоги законодавства.

Вказують, що рішення про виселення співвласника будинку ОСОБА_2 судом не приймалося та вважають порушеними її житлові та майнові права, оскільки згоди на продаж будинку вона не надавала.

У зв»язку з цим прохали визнати недійсним договір купівлі-продажу №484 від 10.07.2013 року житлового будинку з гаражем, загальною площею 254,1кв.м., житловою площею 113.3кв.м. з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 2163кв.м.. укладений між Полтавським ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ключове рішення».

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 20 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

З цим рішенням не погодилися позивачі, які у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, зазначають, що суд не оцінив та не прийняв до уваги позовні обґрунтування, а саме не звернув уваги на посилання позивачів на норми Законів України «Про іпотеку», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», «Про власність», положень Сімейного та Житлового кодексу, які на їх думку, підлягали застосуванню.

У судовому засіданні позивачі доводи апеляційної скарги підтримали та прохали її задовольнити.

Представник відповідача-ПАТ КБ «ПриватБанк» - апеляційну скаргу не визнав та прохав її відхилити.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з»явилася, хоча була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, надіслала письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, посилаючись на необґрунтованість останньої, прохала скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як установлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи з 31.07.1982 року по 10.10.2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується актовим записом №1571 в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу міського Палацу шлюбів в м. Полтави та актовим записом №84 в Київському відділі ДРАЦС РС Полтавського МУЮ відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.13).

29.12.2005 року ОСОБА_3 був придбаний житловий будинок з гаражем, загальною площею 254,1 кв.м., надвірними будівлями та земельною ділянкою розміром 2163 кв. м., розташований по АДРЕСА_2, що підтверджується договором купівлі-продажу від 29.12.2005 року та Витягом з Державного реєстру правочинів (а.с.15-17).

04.03.2006 року за вказаною адресою зареєструвалася ОСОБА_2, а 29.12.2006 року - ОСОБА_3, що підтверджується відповідними відмітками у паспортах позивачів (а.с.8-11).

18.02.2008 року між Полтавським головним регіональним управлінням ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № PLLAGA00000106 (а.с.22-25) та, для забезпечення виконання зобов»язань, договір іпотеки ВКЕ№9981663 (а.с.26-28).

При укладенні зазначеного кредитного договору ОСОБА_2 надано згоду на укладання Позичальником ОСОБА_3 Кредитного договору, одержання ним кредитних коштів та їхнього використання відповідно до умов зазначеного договору, а також надання ним у заставу Приватбанку будь-якого майна, що належить їй на праві спільної власності з Позичальником, у тому числі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 з метою забезпечення виконання зобов»язань по кредитному договору (а.с.25).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 29.09.2010 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, Київського РВ ПМУ ГУМВС України в Полтавській області про звернення стягнення на заставлене майно та про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним позов задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № PLLAGA00000106 від 18.02.2008 року у розмірі 325503,23 долари США звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок та земельну ділянку загальною площею 2163 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_2 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Виселено ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_2.

Вирішено питання стягнення судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено (а.с.39-40).

Як убачається з матеріалів справи, на виконання вказаного рішення 14.12.2010 року було видано Виконавчий лист №2-304 про виселення ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_2.

Постановою державного виконавця Київського відділу ДВС Полтавського МУЮ 04.03.2011 року було відкрито виконавче провадження з виконання в/листа №2-304 від 14.12.2010 року та надано Боржнику строк до 19.03.2011 року для добровільного виконання судового рішення (а.с.102).

Розпискою від 18.03.2011 року ОСОБА_3 надав згоду на реалізацію належного йому нерухомого майна-будинку за адресою: АДРЕСА_2 та зобов»ячався не перешкоджати показу нерухомості потенційним покупцям (а.с.93).

Актом державного виконавця від 07.04.2011 року в присутності представників стягувача та боржника ОСОБА_3 при виході за вказаною адресою встановлено, що боржник виселився з будинку у добровільному порядку; особистих речей боржника при огляді будинку не виявлено; всі комплекти ключів від будинку передано представнику стягувача ОСОБА_6 (а.с.46).

Листом від 18.04.2011 року Приватбанк повідомив ОСОБА_3 про наявну заборгованість за кредитним договором та намір Банка, у відповідності до п.29 Договору іпотеки від 18.02.2008р. та ст.38 ЗУ «Про іпотеку» укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.94).

Згідно протоколу проведення аукціону по реалізації нерухомості, що є предметом застави по проблемному кредиту ОСОБА_3 від 07.05.2013 року переможцем аукціону стала ОСОБА_5 (а.с.20).

10.07.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Ключове рішення» було укладено договір купівлі продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельну ділянку за вказаною адресою (а.с.18-19).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.07.2013 року індексний номер 6004176, вказаний вище будинок належить ТОВ «Ключове рішення» на праві приватної власності (а.с.21).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 08.09.2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, про стягнення боргу за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору №PLLAGA00000106 від 18.02.2008 року у розмірі 2445579,13 грн. та 3654,00грн. судових витрат, а всього 2449233,13грн. (а.с.41).

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено (а.с.41).

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 16.10.2014 року рішення Київського районного суду м. Полтави від 08.09.2014 року залишено без змін (а.с.44-45).

Відмовляючи у задоволенні позову місцевий суд обґрунтовано виходив із того, що при укладенні кредитного договору та надання нерухомого майна в іпотеку ОСОБА_2 надавала свою згоду на укладення ОСОБА_3 вказаних договорів, а посилання позивачів на те, що при реалізації заставного майна порушені їх майнові та житлові права є безпідставними, оскільки це майно було реалізоване на виконання судового рішення від 29.09.2010 року, у зв»язку з невиконанням позичальником зобов»язань по кредитному договору.

Такі висновки суду відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.

У відповідності зі ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. суд сприяє всебічному та повному з'ясуванню обставин справи.

Відповідно до ст.578 ЦК України та ст.6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Як зазначено вище, при укладенні кредитного договору № PLLAGA00000106 від 18.02.2008 року позивачем ОСОБА_2 надано згоду на укладання Позичальником ОСОБА_3 Кредитного договору, одержання ним кредитних коштів та їхнього використання відповідно до умов зазначеного договору, а також надання ним у заставу Приватбанку будь-якого майна, що належить їй на праві спільної власності з Позичальником, у тому числі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 з метою забезпечення виконання зобов»язань по кредитному договору (а.с.25).

Пунктом 14.9 Договору іпотеки передбачено, що при укладенні цього Договору Іпотекодавцем враховані інтереси дітей та інших членів сім»ї і осіб, які мають право користування даним предметом іпотеки. Особи, які мешкають або зареєстровані у Предметі іпотеки дали згоду на їх виселення у разі звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також, при укладенні 18.02.2008 року договору іпотеки ВКЕ№9981663 ОСОБА_3 надав довідку про те, що він не проживає однією сім»єю з будь-якою особою, крім тієї, що надала згоду на отримання ним кредитних коштів, їх використання згідно умов договору, виконання ним всіх зобов»язань за даним договором, а також надання в заставу Приватбанку майна та його реалізацію у разі порушення ним зобов»язань за вищевказаним Договором.

20.02.2008 року ОСОБА_2 знялася з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 та в період з 14.10.2008 року по 01.07.2011 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3, після чого, з 19.04.2014 року, - по АДРЕСА_1 (а.с.9).

Аналогічно, в зазначені дати за вказаними адресами був зареєстрований та знятий з реєстрації ОСОБА_3 (а.с.11).

Таким чином, після укладення кредитного договору та договору іпотеки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не були зареєстровані за місцем знаходження предмету іпотеки.

З огляду на наведене суд критично ставиться до твердження ОСОБА_2 про те, що згоди на продаж будинку вона не надавала, та що їй не відомо, яким чином ОСОБА_3 використав кошти, отримані ним по кредитному договору, оскільки відповідачем надано достатню кількість належних доказів, які це спростовують.

З урахуванням положень ч.3 ст.33, ст.36, ч.1 ст.37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Аналізуючи зазначені норми та виходячи з того, що реалізація майна була здійснена за рішенням Київського районного суду м. Полтави від 29.09.2015 року, посилання позивачів на порушення Полтавським ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» при укладенні договору купівлі-продажу положень ст.658 Цивільного кодексу України не заслуговують на увагу.

За змістом ст.ст.572,575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст.38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Місцевим судом вірно встановлено та дану обставину не заперечували сторони по страві, що заставлене майно було реалізоване на виконання рішення Київського районного суду м. Полтави від 29.09.2015 року, яким в рахунок стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором задоволено вимогу банку про звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок та земельну ділянку за вказаною вище адресою, та надано ПАТ КБ «ПриватБанку» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; виселено ОСОБА_3 з вказаного будинку (а.с.39-40).

Відповідно до повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 18.04.2011 року ОСОБА_3 повідомлялося про намір укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, що є предметом іпотеки та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, а в матеріалах справи міститься розписка від імені ОСОБА_3, в якій він погоджується на реалізацію вказаного будинку (а.с.93,94).

Повідомлення ОСОБА_2, яка не є іпотекодавцем та не має зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог на предмет іпотекипро намір укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, що є предметом іпотеки, Законом не передбачено та узгоджується з вимогами ч.1 ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Посилання у позові та в апеляційній скарзі на порушення вимог закону про встановлення ціни предмету іпотеки є безпідставними з огляду на таке.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

За нормою ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються у т.ч. початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно Звіту про оцінку майна від 18.06.2013 року, виконаного суб'єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 та оцінювачем ОСОБА_9 ринкова вартість житлового будинку із господарськими спорудами по АДРЕСА_2 на вказану дату становить 1721600,00грн., ринкова вартість об»єкту оцінки із врахуванням вартості земельної ділянки площею 1000кв.м. (74400,00грн.), -1796000,00грн. Вартість земельної ділянки площею 1163 кв.м. становить 67000,00грн. (а.с.96-99).

Згідно п.2.1 укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Ключове рішення» договору купівлі продажу жилого будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки АДРЕСА_2 від 10.07.2013 року ціна нерухомого майна, що купується Покупцем за цим договором становить 1844000,00грн.

Позивачами не надано доказів на підтвердження того, що ними понесено збитки, як це передбачено ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Посилання у скарзі на те, що оскаржуване рішення обґрунтовано статтею 591 ЦК України, де, зокрема, зазначено, що «якщо звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, суд у своєму рішенні може визначити початкову ціну предмета застави», у той час, як рішенням Київського районного суду м. Полтави від 29.09.2010 року початкова ціна предмету застави не визначалася, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки цитована стаття передбачає право, а не обов»язок суду визначити початкову ціну предмета застави, а позивач при розгляді справи за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на заставлене майно та про виселення не звертався до суду з заявою в порядку ст.220 ЦПК України щодо постановлення додаткового рішення з зазначеного питання.

У відповідності до ч.1 ст.215 Цивільного Кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Кодексу.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З наданих сторонами доказів не вбачається підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу №484 від 10.07.2013р.

З урахуванням наведеного посилання апелянтів на порушення їх майнових та житлових прав, при реалізації заставленого майна не заслуговують на увагу.

Виходячи з вище викладеного доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не заслуговують на увагу.

Таким чином, суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 20 березня 2015 року, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

ГОЛОВУЮЧИЙ /підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ /підпис/ Л.І. Пилипчук /підпис/ О.В. Чумак

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Т.О. Кривчун