АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія № 26 (1) інстанції - Грищенко Н.М.
Доповідач - Савіна Г.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2010 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Савіної Г.О.,

суддів - Турік В.П., Братіщевої Л.А.

при секретарі - Бондаренко І.В.,

за участю - представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Каретної Євгенії Василівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою відкритого акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 30 листопада 2009 року за позовом ОСОБА_4 до відкритого акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2009 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який під час розгляду справи уточнив, та просив стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - ВАТ «КЗРК») 121000 грн. у відшкодування моральної шкоди, спричиненої втратою професійної працездатності у зв'язку із професійним захворюванням.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 30 листопада 2009 року позов задоволено частково, на користь позивача стягнуто 20000 грн. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ВАТ «КЗРК» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на його думку, судом помилково до спірних правовідносин застосовано норми ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України і ст. 1167 ЦК України та залишено поза увагою положення підпункту 4.2 пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1рп/2004, яким передбачено, що відшкодування моральної шкоди, на підставі ст.. 237-1 КЗпП України, не застосовується до осіб, які підлягають обов'язковому соціальному страхуванню. Крім того, судом не враховано, що позивачем не доведений факт заподіяння йому моральної шкоди саме у розмірі, який він просив стягнути, а також не застосував тримісячний строк позовної давності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 з 1994 року по 2006 рік працював на шахтах «Гігант» та «Родина», які є структурними підрозділами ВАТ «КЗРК».

Через тривалий час роботи у шкідливих умовах праці ОСОБА_4 отримав професійне захворювання: радикулопатія шийна та попереково-крижова на фоні полісегментарної дископатії, з вираженими (3 ст.) статико-динамічними порушеннями, стійким больовим та периферичним нейросудинним синдромом.

Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання № 6 від 18 квітня 2007 року причиною професійного захворювання є тривалий стаж роботи в умовах важкої фізичної праці, що перебільшувала граничнодопустимі норми, а також несприятливий мікроклімат робочого місця.

Висновком МСЕК від 16 травня 2007 року позивачеві первинно встановлено 40 % втрати професійної працездатності та визнано інвалідом третьої групи. При наступному переогляді 03 червня 2008 року ступінь втрати професійної працездатності та інвалідність не змінились.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо обов'язку відповідача по відшкодуванню заподіяної моральної шкоди з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а з 01.01.2008 року відшкодування Відділенням Фонду моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припинено.

Враховуючи те, що на час виникнення у ОСОБА_4 права на відшкодування моральної шкоди - 16 травня 2007 року - зазначені положення ст. ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», котрі передбачали відшкодування моральної шкоди не діяли, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди судом першої інстанції обґрунтовано покладено на підприємство, з вини якого заподіяно моральну шкоду.

Тому доводи відповідача про те, що моральна шкода повинна відшкодовуватися Фондом соціального страхування, не можуть бути взяті до уваги.

Факт спричинення моральної шкоди ОСОБА_4 у зв'язку з його професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні та підтверджений наданими позивачем доказами.

Доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, безпідставні, оскільки відповідно до п.3 ч. 1 ст. 268 ЦПК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

При визначенні розміру моральної шкоди, на думку колегії суддів, судом було враховано роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а саме: розмір моральної шкоди суд визначив в межах заявлених вимог, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності по професійному захворюванню, характеру, обсягу, тривалості та наслідків заподіяних позивачеві моральних страждань, стану здоров'я потерпілого, істотних вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретні обставини справи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами, наявними в матеріалах справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» відхилити.

РішенняДзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 30 листопада 2009 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Г.О.Савіна

Судді: В.П.Турік

Л.А.Братіщева