Справа № 148/2163/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2015 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

В складі головуючого судді Ковганича С.В.

при секретарі Мрочко Т.О.

з участю позивача-відповідача ОСОБА_1

представника позивача-відповідача ОСОБА_2

відповідача-позивача ОСОБА_3

представника відповідача-позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, примусове виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації, а також зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів внаслідок безпідставно набутого майна,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка-відповідачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, примусове виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації, мотивуючи свої вимоги тим, що в АДРЕСА_1 знаходиться житловий будинок, 3/20 частини якого, відповідно до мирової угоди, затвердженої ухвалою Тульчинського районного суду від 30 грудня 2009 року (справа №2-1566/09) і зареєстрованою комунальним підприємством «Тульчинським міжрайонним бюро технічної інвентаризації» 03 березня 2010 року в книзі ФЖ5, номер запису 763, належить їй на праві приватної власності.

У вказаній частині житлового будинку проживає та зареєстрований відповідач, який не являється власником частини житлового будинку і не має та не може мати до нього ніякого відношення, так як відповідно до вказаної мирової угоди і ухвали суду отримав в якості матеріальної компенсації магазин і автомобіль. При цьому відповідач визнав, що вказана частина житлового будинку являється її приватною власністю. Таким чином, з моменту вступу в законну силу ухвали суду про затвердження мирової угоди відповідач втратив право на частину житлового будинку і на право користування вказаним житлом.

Незважаючи на це, з часу укладення мирової угоди та винесення ухвали суду, відповідач продовжує проживати у вказаній частині житлового будинку. За таких обставин вона стала вимагати від відповідача звільнити належну їй частину житлового будинку і виселитись з нього та знятись з реєстрації. Але, незважаючи на те, що відповідач не має жодного відношення до будинку, він категорично відмовляється виселитись з нього і знятись з реєстрації.

Знаходячись в будинку, відповідач порушує її право власності, так як майно являється її приватною власністю. Крім того, його знаходження там перешкоджає їй провести ремонт та реконструкцію будинку і розпорядитись ним на свій розсуд. Вона вимушена сплачувати за комунальні послуги в підвищеному розмірі, так як розрахунок таких послуг проводиться з врахуванням наявності там відповідача.

В зв'язку з тим, що відповідач не бажає добровільно звільнити належний їй житловий будинок і на її неодноразові звернення відповідає відмовою, то за захистом своїх прав вона змушена звернутись до суду із позовною заявою та просить задоволити її вимоги.

Відповідач-позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів внаслідок безпідставно набутого майна.

Свою правову позицію мотивує тим, що позивачка звернулася до суду із позовом до нього про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням - 3/20 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель під номером АДРЕСА_1 Вінницької області та примусове виселення без надання іншого житла та зняття з реєстраційного обліку.

Вважає, що з даним позов ОСОБА_1 звернулася до суду передчасно та безпідставно, без урахування обставин, які виникли на даний час.

В період з грудня 1995 року по листопад 2006 року вони з відповідачем - позивачем ОСОБА_1 перебували в фактичному шлюбі, постійно проживали однією сім'єю, мали спільний бюджет, який направляли на створення спільної власності.

Ще до моменту виникнення між ними шлюбних стосунків, ОСОБА_1 особисто придбала 7/20, або 35/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 Вінницької області, які були зареєстровані на її ім'я на підставі свідоцтва про право приватної власності, виданого згідно з рішенням виконкому Тульчинської міської ради № 317 від 16 грудня 1998 року.

Після припинення подружніх стосунків і поділу в добровільному порядку рухомого майна та грошових коштів, він особисто, 17 лютого 2007 року, за власний рахунок, придбав ще 3/20, або 15/100 частин цього ж будинку і на підставі рішення Тульчинського районного суду від 8 червня 2007 року зареєстрував в Тульчинському МБТІ право власності на них на своє ім'я.

30 грудня 2009 року ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області по цивільній справі № 2-1566/09 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільно нажитого майна, було затверджено мирову угоду укладену між ними 30 грудня 2009 року.

За ОСОБА_1 визнається право власності на 3/20 або 15/100 частин житлового будинку, розміщеного в АДРЕСА_1

За ОСОБА_3 визнається право власності на цілий магазин, розташований в АДРЕСА_2

ОСОБА_3 виділяється в натурі автомобіль марки „Форд транзіт", 1995 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Після укладення та затвердження мирової угоди, ОСОБА_1 зареєструвала в комунальному підприємстві «Тульчинським міжрайонним бюро технічної інвентаризації» 03 березня 2010 року в книзі ФЖ5, номер запису 763, право власності 3/20 або 15/100 частин житлового будинку, розміщеного в АДРЕСА_1

У вказаній частині житлового будинку, за попередньою домовленістю із ОСОБА_1, він залишився проживати та зареєстрованим.

24.12.2010 року сталася пожежа в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 що підтверджується довідкою начальника СНПО Тульчинського району при Управлінні Держтехногенбезпеки у Вінницькій області. Після чого, він та ОСОБА_1, домовилися, що він відновить будинок і залишається там проживати та бути зареєстрованим у даному будинку, не дивлячись на мирову угоду укладену між ними.

Починаючи з часу знищення будинку пожежею в грудні 2010 та протягом 2011 року, ним за власні кошти було здійснено відновлення житлового будинку і збільшення житлової площі ніж існувала до пожежі, ним також було здійснено будівництво другого поверху будинку, підтвердження вищевикладеного є наявність накладних про замовлення та купівлю будівельних матеріалів, договорів найму робітників для здійснення будівництва будинку.

Тобто, він є власником матеріалів з яких було побудовано після пожежі спірний будинок.

Вважає, що згідно із ст. 1212, ч. 2 ст. 1213 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно без достатньої правової підстави зобов'язана повернути потерпілому це майно.

У разі неможливості повернути майно в натурі відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду справи про повернення майна.

В зв'язку з чим просить стягнути з ОСОБА_1 кошти в сумі 143000 грн., як відшкодування вартості безпідставно отриманого майна.

В судовому засіданні позивача-відповідача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі і просить суд їх задовольнити.

В обґрунтування позовних вимог надала суду пояснення аналогічні тим що і в позовній заяві. При цьому також в повному обсязі заперечила вимоги за зустрічною позовною заявою, пославшись на те, що в період того, як ОСОБА_3 проживав в належному їй будинку, там сталася пожежа, внаслідок якої було пошкоджено майно та частина будинку. ОСОБА_3, без її відома та згоди провів ремонт в будинку, тому вона вважає, що не повинна йому сплачувати ніякі кошти.

Відповідач-позивач ОСОБА_3, вимоги позивача-відповідача заперечив в повному обсязі, підтримавши вимоги за зустрічним позовом. В заперечення позовних вимог, послався на те, що при укладанні мирової угоди від 30.12.2009 року, за якою ОСОБА_1 набула право власності на 3/20 частини житлового будинку по АДРЕСА_1, він не знав, що їй переходить частина даного будинку, яка належала йому на праві власності. Вважає, що мирова угода була укладена з порушенням його прав. Тому він має право проживати у вказаному будинку.

Свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі за обставин викладених в позовній заяві.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що він приймав участь у відновлювальному ремонті в будинку АДРЕСА_1, де проживав ОСОБА_3 Всі ремонтні роботи проводив сам ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_6 пояснив, що йому відомо про те, що в будинку в якому проживав ОСОБА_3 сталася пожежа, після якої він допомагав проводити ремонт.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що після пожежі, яка сталася в будинку ОСОБА_3 в грудні 2011 року, він проводив будівельні роботи по відбудові коробки будинку, за які ОСОБА_3 заплатив 10000 грн.

Вислухавши позивача-відповідача, відповідача-позивача, опитавши свідків, дослідивши матеріали справи суд встановив:

Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 3.03.2010 року, ОСОБА_1 є власником 3/20 частини житлового будинку по АДРЕСА_1. Підставою набуття права приватної спільної часткової власності стала ухвала Тульчинського районного суду від 30.12.2009 року про визнання мирової угоди від 30.12.2009 року в цивільній справі № 1566/09 про поділ спільного майна. (а.с. 8, 9).

У вказаному будинку, після зміни власника, без відповідних правових підстав зареєстрований та проживає ОСОБА_3

В Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст.ст. 13, 41 Конституції України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, згідно ч. 3 ст. 319 ЦК України.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Вирішуючи позовні вимоги щодо виселення відповідача-позивача ОСОБА_3 із частини будинку, судом, поряд із нормами цивільного законодавства, враховано і правовідносини в галузі житлового законодавства.

Зокрема, ст. 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство.

Із аналізу даної правової норми, а також досліджених матеріалів справи випливає, що відповідач-позивач ОСОБА_3 не являється членом сім'ї ОСОБА_1

Крім того, ст. 158 ЖК України визначено правові підстави найму жилого приміщення, що належить громадянинові. Необхідною умовою найму жилого приміщення є договір, укладений в письмовій формі між власником та наймачем.

Відповідно до вимог ст. 65 ч.1 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину (чоловіка), дітей, батьків, а також інших осіб.

Як вбачається із матеріалів справи, власник квартири не надавала згоди на вселення в 2012 році в квартиру відповідачки, а також членів її сім'ї.

Майно позивачу-відповідачу ОСОБА_1 належить на підставі ухвали Тульчинського районного суду від 30.12.2009 року про визнання мирової угоди від 30.12.2009 року, тобто ОСОБА_3 проживає у вказаній частині житлового будинку, без будь-яких правових підстав та згоди власника - самоправно.

Відповідно до ст. 116 ч.3 ЖК України, осіб які самоправно зайняли жиле приміщення, висиляють без надання іншого жилого приміщення.

На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування

житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно

відсутньою або оголошення її померлою.

За таких обставин суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача-відповідача ОСОБА_1 в повному обсязі.

Вирішуючи вимоги ОСОБА_3 за зустрічним позовом, судом встановлено, що 24.10.2010 року в частині будинку, яка належить ОСОБА_1, де проживав ОСОБА_3 сталася пожежа, що підтверджується матеріалами справи. (а.с. 154-185).

Після пожежі, ОСОБА_3 проведено відновлювальні ремонтні роботи, без надання згоди власника частини будинку ОСОБА_1

Вказані обставини також визнанні сторонами, тому з врахуванням вимог ст. 61 ч.1 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Таким чином, після відновлювального ремонту відбулось збільшення вартості майна ОСОБА_1, за рахунок ОСОБА_3, без відповідних правових підстав.

Обставини збільшення вартості майна підтверджуються висновком судової будівельно-технічної експертизи № БТЕ-011-22/01/14 від 17.12.2014 року, відповідно до якого ринкова вартість 3/20 частини житлового будинку, станом на 3.03.2010 року, розташованого АДРЕСА_1 в м. Тульчині, Вінницької області, який належить ОСОБА_1 становить 58532 грн.

Ринкова вартість 3/20 частини житлового будинку на час проведення дослідження складає 301484 грн. (а.с. 131-141).

Крім того, факт збільшення вартості вказаного майна за рахунок іншої особи, в даному випадку ОСОБА_3, також підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами витрачання коштів на будівельні матеріали. (а.с. 42-69).

За приписами ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Як зазначено у висновку вищевказаної експертизи вартість використаних будівельних матеріалів та виконаних робіт на відновлення та ремонт будинку по АДРЕСА_1, в м. Тульчині, Вінницької області, складає 126467 грн.

Вищезазначені обставини, дають суду підстави зробити висновок про часткове задоволення зустрічного позову.

Відповідно до вимог ст. 10 ч. 3 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі, що відображено в ст. 11 ЦПК України.

Таким чином, суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача-відповідача ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі, а вимоги відповідача-позивача ОСОБА_3 - частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, в зв'язку із задоволенням позовних вимог сторін судові витрати, в частині оплати судового збору підлягають стягненню з позивача-відповідача ОСОБА_1 на користь відповідача-позивача ОСОБА_3, з врахуванням оплати судового збору ОСОБА_1 за первісним позовом, а також витрати за проведення судової будівельно-технічної експертизи підлягають стягненню з ОСОБА_1, в зв'язку із задоволенням позовних вимог ОСОБА_3, всі інші судові витрати підлягають залишенню за сторонами.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 383, 1212, 1213 ЦК України, ст. ст. 64, 65, 150, 158 ЖК УРСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 4, 8, 10, 15, 18, 57-61, 64, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, примусове виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації задоволити.

Виселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1, із житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 який належить на праві приватної власності ОСОБА_1, без надання іншого жилого приміщення.

Тульчинському районному сектору Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області зняти ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, з реєстраційного обліку за адресою м. Тульчин, АДРЕСА_1.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів внаслідок безпідставно набутого майна задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1, грошові кошти в сумі 126467 грн. (сто двадцять шість тисяч чотириста шістдесят сім), як відшкодування вартості безпідставно набутого майна, 800 грн. як відшкодування судових витрат за проведення судової будівельно-технічної експертизи, а також 1315,30 грн. - витрати з оплати судового збору за зустрічним позовом.

В решті позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 відмовити.

Судові витрати з оплати юридичних послуг залишити за сторонами.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до апеляційного суду Вінницької області через Тульчинський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення складено 3.04.2015 року.

Суддя: