АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Українець Л.Д.,

при секретарі Бугай О.О.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах, та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення, -

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 р. позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах, та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_8 про виселення. В обґрунтування позову зазначав, що 21.09.2007 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_4 укладено кредитний договір № K2XVGK00260109, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 130 900,00 доларів США, строком до 21.09.2027 року, та зобов'язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами. В забезпечення виконання зобов'язань між банком та позичальником 21.09.2007 р. укладено договір іпотеки № K2XVGK00260109, згідно якого позичальник надав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належала йому на підставі договору купівлі-продажу. У зв'язку з тим, що банк свої зобов'язання виконав в повному обсязі, а позичальник взяті на себе зобов'язання порушив, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, рішенням від 06.04.2011 р. вказаний позов задоволено, та звернуто стягнення на спірну квартиру шляхом проведення прилюдних торгів. Оскільки спірна квартира звільнена не була, банк звернувся до суду з позовом про виселення.

Унікальний номер справи: 755/7616/13-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4418/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах, та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення - задоволено. Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 та знято їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 229 грн. 40 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що задовольняючи позов, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема не взято до уваги, що апелянт разом з родиною зареєстрований та проживає в спірній квартирі, згоди на відчуження квартири не надавав, і примусове виселення за рішенням суду буде порушенням норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304 - VII від 03.06.2014 р., протягом дії якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

На думку апелянта, судом першої інстанції також порушено норми процесуального права, оскільки відповідачі не були присутні в судових засіданнях та не змогли надати свої заперечення проти позову.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.09.2007 р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем ОСОБА_4 укладено кредитний договір № K2XVGK00260109, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 130 900,00 доларів США, строком до 21.09.2027 року, та зобов'язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

Також встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань між банком та позичальником 21.09.2007 р. укладено договір іпотеки № K2XVGK00260109, згідно якого позичальник надав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належала йому на підставі договору купівлі-продажу.

Свої зобов'язання банк виконав в повному обсязі, а Позичальник взяті на себе зобов'язання порушив, у зв'язку з чим банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду від 06 квітня 2011 року у цивільній справі №2-330/1-2011 р. позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором в сумі 3 221 735,33 гривень, що є еквівалентом 407 304,18 доларів США. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» за кредитним договором № K2XVGK00260109 від 21.09.2007 р. звернуто стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 21.09.2007 р., а саме - трьох кімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 21.09.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1431д та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 3108.2007 р. шляхом проведення прилюдних торгів, визначивши початкову ціну реалізації предмету іпотеки (квартири) не менше 944 350,00 гривень. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати у справі в сумі 1820,00 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи №2-330/1-2011 р., вказане заочне рішення від 06 квітня 2011 року набуло законної сили, ніким не оспорене, з заявою про перегляд заочного рішення відповідач ОСОБА_4 не звертався.

Встановлено судом першої інстанції, що 15.02.2013 р. на адресу боржника було направлено вимогу про те, що він та всі мешканці квартири в тридцятиденний строк звільнити спірну квартиру.

При цьому з довідки № 669 від 06.08.2013 року, виданої ЖРЕО № 403, вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_12, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

07.09.2011 р. старшим державним виконавцем відділу примусової виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції ОСОБА_13 відкрито виконавче провадження № 29337043 по зверненню стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до пункту 8 частини 1 статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника.

При цьому судом першої інстанції вірно застосовано до правовідносин сторін норми статті 40 Закону України «Про іпотеку», відповідно якої звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

За таких обставин, вірним є висновок суду першої інстанції, що іпотекодержателем квартири АДРЕСА_1 є ПАТ КБ «ПриватБанк». У зв'язку з невиконанням зобов'язань позичальника, рішенням суду звернуто стягнення на предмет іпотеки. В квартирі зареєстровані особи, які не мають жодного юридичного права на спірну квартиру - ОСОБА_1, ОСОБА_12, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, оскільки спірна квартира 21.09.2007 р. була продана ОСОБА_1 ОСОБА_4, та останній передав її в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк».

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що права позивача ПАТ «КБ «ПриватБанк» є порушеними, оскільки вимога банку про звільнення спірної квартири, що була направлена в лютому 2013 року іпотекодавцю, не виконана, та більш того, в квартирі проживають сторонні особи.

Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом.

При цьому, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто звернення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

З матеріалів справи вбачається, що позивач надав належні докази направлення іпотекодавцю ОСОБА_4 та зареєстрованим особам - ОСОБА_1 рекомендованою кореспонденцією письмової вимоги про виселення предмета іпотеки (а.с. 15-16)

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

За таких обставин, вірним є висновок суду першої інстанції про задоволення позову та виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 та зняття їх з реєстраційного обліку.

Колегія суддів вважає, що за таких обставин доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , що мало місце неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а тому це рішення підлягає скасуванню, не знайшли підтвердження матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

З огляду на вказане, колегія суддів приймає до уваги, що згідно норм Закону України №1304-VII від 13.05.2014р. «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_1, апелянт стверджує, що у переданій в іпотеку квартирі, яка має 3 жилі кімнати, загальною площею 67,80 кв.м та жилою площею 42,10 кв.м, проживає він зі своєю сім'єю, зокрема з неповнолітніми ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 (а.с.228-230).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, а саме з відповіді Дніпровського районного відділу Головного управління в м. Києві Державної міграційної служби України від 07.06.2013 р., за адресою АДРЕСА_1 власник квартири ОСОБА_4 не зареєстрований. (а.с. 40)

Таким чином, ні апелянтом, ні іншим відповідачем не надано суду належних доказів того, що передана ОСОБА_4 в іпотеку квартира є єдиним житлом іпотекодавця - ОСОБА_4 і він використовує вказану квартиру як місце постійного проживання.

При цьому наявність реєстрації в спірній квартирі попереднього власника з родиною не має значення для розгляду позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, що існує між іпотекодавцем - позичальником ОСОБА_4 та іпотеко держателем - кредитодавцем ПАТ «КБ «ПриватБанк».

Крім того, колегія суддів зазначає, що як вбачається з п.9 договору купівлі-продажу квартири від 21.09.2007 р., продавець (ОСОБА_1.) стверджує, що внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних, дітей та інших осіб, яких Продавець зобов'язаний утримувати за законом чи договором.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.12.2012 р. у справі №2/2604/5556/2012 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та визнання права власності на квартиру задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 21.09.2007 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., зареєстрований в реєстрі за № 1434д. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 24 грудня 2013 року у справі №22-ц/796/14745/2013 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 грудня 2012 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та визнання права власності на квартиру відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 березня 2014 року у справі №6-3920св14 касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено. Рішення апеляційного суду м. Києва від 24 грудня 2013 року залишено без змін.

Відхиляючи касаційну скаргу, суд касаційної інстанції вважав, що апеляційний суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, дійшов до правильного висновку про доведеність факту передачі позивачеві грошових коштів при укладенні договору купівлі-продажу квартири та недоведеність факту введення його в оману при укладенні спірного договору.

Колегія суддів вважає за таких обставин, що обставини купівлі - продажу квартири встановлені, факт продажу та передачі коштів за квартиру є доведеним, тому застосування норм Закону України №1304-VII від 13.05.2014р. «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та обмежень щодо звернення стягнення на квартиру могло бути застосовано виключно відносно власника квартири ОСОБА_4

Однак, хоча ОСОБА_4 кредит і було надано в іноземній валюті, а площа квартири менше обумовленої Законом України №1304-VII від 13.05.2014р. «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», його дія не розповсюджується на правовідносини за кредитним договором № K2XVGK00260109 від 21.09.2007 р., та відповідно за договором іпотеки, укладеним ОСОБА_4 з ПАТ «КБ «ПриватБанк» з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з кредитного договору, оскільки не відповідає третій обов'язковій умові - не доведено факту, що спірна квартира є єдиним житлом іпотекодавця і він використовує вказану квартиру як місце постійного проживання.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

З огляду на те, що доводи апеляційної скарги висновків в рішенні суду не спростовують та містяться лише на формальних міркуваннях, колегія суддів вважає, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року обґрунтоване та законне і скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 312-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: