Справа № 466/9366/13 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/283/15 Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Ванівського О.М., Шашкіної С.А.

При секретарі: Жукровській Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до АКБ "Укрсоцбанк", ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, приватний нотаріус ЛМНО Вишинська О.М. про визнання недійсним іпотечного договору

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що судом не було взято до уваги висновків судово - психіатричної та судової психологічно - психіатричної експертиз. ОСОБА_2 не міг вільно виразити своє волевиявлення на укладення іпотечного договору, його волевиявлення не було вільним в силу психічних розладів стану його здоров"я. Також стверджу, що кредитор зобов'язаний був надіслати на адресу боржника та іпотекодавців письмову вимогу про заборгованість та необхідність її сплати і лише після спливу 30 днів з моменту одержання ними письмової вимоги звернутися з заявою про вчинення виконавчого напису, проте ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 не отримували такої вимоги, що позбавило їх права звернутися до суду за захистом своїх прав з приводу неправильно нарахованої суми заборгованості.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення на підтримання та заперечення скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину містяться у ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Презумпція правомірності правочину встановлена ст. 204 ЦК України.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 13 квітня 2007 року в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 за Договором кредиту № 600/07-048 від 13 квітня 2007 року, між АКБ Соціального розвитку "Укрсоцбанк" та ОСОБА_4, ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 799. Відповідно до умов іпотечного договору ОСОБА_4, ОСОБА_2 передали в іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_1.

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_2 посилався на те, що на момент укладення іпотечного договору він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, так як з 2005 року у нього спостерігалися порушення координації рухів, дезорієнтація, неадекватна поведінка, амнезія, регулярно звертається за допомогою до лікарів.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

Для визначення психічного стану ОСОБА_2 на момент укладення оспорюваного договору від 13.04.2007 року, судом була призначена судово-психіатрична експертиза.

Відповідно до Акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 592 від 13.08.2012 року (а.с. 123-124, т.1) наданий наступний висновок: "ОСОБА_2 на момент укладення 13.04.2007 року із акціонерно - комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" іпотечного договору, хронічним психічним захворюванням чи недоумством не страждав, виявляв органічний розлад особи та поведінки, змішаного генезу (судинна патологія + епілепсія) з наростаючим психоорганічним синдромом. Наявні в цього розлади психічної діяльності були невиражені та не досягали рівня хронічного психічного захворювання, а тому не позбавляє його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними".

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсним іпотечного договору, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема того, що на час укладення оспорюваного договору він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 16 січня 2013 року призначено по справі комплексну амбулаторну судову психолого - психіатричну експертизу.

Відповідно до Акту №115 амбулаторної комплексної судової психолого - психіатричної експертизи від 14 червня 2013 року (а.с. 161 - 163 т. 1) наданий наступний висновок: "ОСОБА_2 на момент укладення договору - тобто станом на квітень 2007 року психічним захворюванням не страждав та не виявляв ознак тимчасового психічного розладу, виявляв органічний розлад особистості та поведінки, змішаного генезу з наростаючим психоорганічним синдромом. Наявні в нього розлади психічної діяльності були невиражені та не досягали рівня хронічного психічного захворювання,а тому під час складання договору 13.04.2007 р. позивач міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними".

Крім того, приватний нотаріус Вишинська О.М. у своєму поясненні від 22.02.2011 року (а.с.112 т.1) вказував на те, що Договір іпотеки був посвідчений з дотриманням вимог діючого законодавства, сумнівів щодо дієздатності ОСОБА_2 на момент посвідчення Договору у неї не виникало.

В Постанові Верховного суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 вказано, що підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

З доказів наданих суду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що проведеними у справі експертизами не зроблено висновків про абсолютну неспроможність ОСОБА_7 в момент укладення оспорюваного Договору, розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому підстав для визнання Іпотечного договору від 03.04.2007 року недійсним немає.

Судом вірно встановлені фактичні обставини справи, правильно застосований матеріальний закон та дотримана процедура розгляду передбачена ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

А тому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч. 1 п. 1, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з часу набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: