Номер провадження: 22-ц/785/2770/15
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

при секретарі Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Одеської міської Ради, за участю третіх осіб - Суворовської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської Ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської Ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 січня 2015 року,

встановила:

У серпні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 19.03.1988 року по 1992 рік ОСОБА_3, разом із членами сім'ї постійно проживала в АДРЕСА_9.

28.11.1989 року рішенням виконкому Ленінської районної ради народних депутатів №290 вищезазначений будинок визнаний таким, що погрожує обрушенням.

Згідно рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів №57 від 01.03.1990 року мешканці аварійного будинку, в тому числі позивачка, складом родини 4 особи (позивачка, чоловік, донька, син) підлягали відселенню виконкомом Одеської міської ради народних депутатів із будинку АДРЕСА_9 за рахунок ліміту відселення із аварійних будинків. Разом з членами своєї родини позивачка перебувала на квартирному обліку при Ленінському райвиконкомі з 13.07.1988 року.

Рішенням виконкому Ленінської райради народних депутатів №196/1 від 27.07.1995 року позивачці на склад родини із 3 осіб (позивачка, донька - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4) була виділена трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 у зв'язку з тим, що АДРЕСА_9, став непридатним для проживання внаслідок обрушення. На підставі даного рішення був виданий ордер №374 ЛP на право заняття вказаної квартири та відповідно до п.1 рішення позивачка була знята з квартирного обліку.

Рішенням Ленінської райради народних депутатів №97/4 від 24.04.1996 року позивачці та членам родини в складі 3-ох осіб було надано аварійну квартиру АДРЕСА_5 для тимчасового проживання, оскільки будинок АДРЕСА_1 ще не був введений в експлуатацію, а будинок АДРЕСА_9 вже був зруйнований.

У 2000 року ордер №374 ЛР на право заняття квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Одеси був визнаний недійсним у зв'язку з тим, що будинок не був зданий в експлуатацію та квартира не відповідала санітарним та технічним вимогам.

Розпорядженням Ленінської районної адміністрації №131 від 05.03.2001 року було внесено зміни до рішення виконкому Ленінської райради народних депутатів №196/1 від 27.07.1995 року та, ОСОБА_3, на склад родини 3 особи було надано квартиру АДРЕСА_2. В рішенні зазначалось, що "після здачі будинку, АДРЕСА_2 (будівельний номер) в експлуатацію та присвоєння йому поштової адреси, гр. ОСОБА_3 видати ордер на кв.37 на склад родини 3 чоловіка".

Розпорядженням Суворовської районної адміністрації №1610 від 29.12.2001 року зазначений будинок було прийнято в експлуатацію, але вселитися в квартиру і жити там було неможливо, оскільки згідно акту від 11.08.2003 pоку, затвердженому КП ДЕЗ "Марсельське", квартира АДРЕСА_2 потребувала значної добудови.

25.10.2010 року на підставі розпорядження Суворовської районної адміністрації №647р від 22.10.2010 року доньці позивачки - ОСОБА_6 із сім'єю з 3 осіб (вона, її донька - ОСОБА_2, син - ОСОБА_7) видано ордер №009024 серія CP на право заняття жилого приміщення жилою площею 37,20 кв.м., що складається з 3-х кімнат в квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

Позивачку разом із сином, ОСОБА_4, не було включено до ордеру на вселення до квартири.

Позивачі зазначають що вже понад 18 років вони проживають в АДРЕСА_5, наданій у 1996 року для тимчасового проживання. Ордер на вселення до даної квартири наданий не був, договір найму жилого приміщення укладений не був.

Квартира АДРЕСА_5 надана в аварійному стані без комунікацій, без санвузлу та складалась із однієї кімнати, загальною площею 12,5 кв.м. і кухні. За перші роки проживання в квартирі позивачка вимушена була за власні кошти здійснити ремонт, провести комунікації (газ, світло, воду), оскільки неповнолітні діти вимагали нормальних умов для проживання.

Згідно акту №183 від 2002 року технічний стан квартири АДРЕСА_5 - задовільний, квартира трьохкімнатна з повним набором підсобних приміщень, обладнана всіма сітями водопроводу, каналізації, газопостачання, електропостачання, опалення від АОГВ та придатна до експлуатації.

Неодноразові звернення до органів місцевого самоврядування щодо надання ордеру на вселення до АДРЕСА_5, укладення договору найму жилого приміщення та здійснення реєстрації залишилися без задоволення.

На підставі викладеного, позивачі просили визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_5.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 січня 2015 року у задоволенні позову було відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що з 19.03.1988 року по 1992 рік ОСОБА_3, разом із членами сім'ї постійно проживала в АДРЕСА_9.

28.11.1989 року рішенням виконкому Ленінської районної ради народних депутатів №290 вищезазначений будинок визнаний таким, що погрожує обрушенням.

Згідно рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів №57 від 01.03.1990 року мешканці аварійного будинку, в тому числі позивачка, ОСОБА_3 складом родини 4 особи (позивачка, чоловік, донька, син) підлягали відселенню виконкомом Одеської міської ради народних депутатів із будинку АДРЕСА_9 за рахунок ліміту відселення із аварійних будинків. Разом з членами своєї родини позивача перебувала на квартирному обліку при Ленінському райвиконкомі з 13.07.1988 року.

Рішенням виконкому Ленінської райради народних депутатів №196/1 від 27.07.1995 року ОСОБА_3 на склад родини із 3 осіб (позивачка, донька - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4) була виділена трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 у зв'язку з тим, що АДРЕСА_9, став непридатним для проживання внаслідок обрушення. На підставі даного рішення був виданий ордер №374 ЛP на право заняття вказаної квартири та відповідно до п.1 рішення позивачка була знята з квартирного обліку.

Рішенням Ленінської райради народних депутатів №97/4 від 24.04.1996 року ОСОБА_3 та членам родини в складі 3-ох осіб було надано аварійну квартиру АДРЕСА_5 для тимчасового проживання, оскільки будинок АДРЕСА_1 ще не був введений в експлуатацію, а будинок АДРЕСА_9 вже був зруйнований.

У 2000 року ордер №374 ЛР на право заняття квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Одеси був визнаний недійсним.

Розпорядженням Ленінської районної адміністрації №131 від 05.03.2001 року було внесено зміни до рішення виконкому Ленінської райради народних депутатів №196/1 від 27.07.1995 року та, ОСОБА_3, на склад родини 3 особи було надано квартиру АДРЕСА_2. В рішенні зазначалось, що після здачі будинку, АДРЕСА_2 (будівельний номер) в експлуатацію та присвоєння йому поштової адреси, гр. ОСОБА_3 видати ордер на кв.37 на склад родини 3 чоловіка.

Розпорядженням Суворовської районної адміністрації №1610 від 29.12.2001 року зазначений будинок було прийнято в експлуатацію, але вселитися в квартиру і жити там було неможливо, оскільки згідно акту від 11.08.2003 pоку, затвердженому КП ДЕЗ "Марсельське", квартира АДРЕСА_2 потребувала значної добудови.

25.10.2010 року на підставі розпорядження Суворовської районної адміністрації №647р від 22.10.2010 р. доньці позивачки - ОСОБА_6 із сім'єю з 3 осіб (вона, її донька - ОСОБА_2, син - ОСОБА_7) видано ордер №009024 серія CP на право заняття жилого приміщення жилою площею 37,20 кв.м., що складається з 3-х кімнат в квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

Позивачку разом із сином ОСОБА_4, не було включено до ордеру на вселення до квартири.

Судом також встановлено, що позивачі понад 18 років проживають в АДРЕСА_5, наданій у 1996 року для тимчасового проживання. Ордер на вселення до даної квартири наданий не був, договір найму жилого приміщення укладений не був.

Відповідно до ч. 3 ст. 132-2 ЖК України громадяни, яким надане жиле приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, не мають права приватизувати, обмінювати та здійснювати поділ цього жилого приміщення, здавати його в піднайм або вселяти в нього інших мешканців.

Згідно із ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 344 ЦК України якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності.

Отже, для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до свого власного; володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків.

Згідно ч. 1 ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК України приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" № 2482-XII від 19 червня 1992 року визначений порядок приватизації державного житлового фонду.

При цьому, ч. 2 ст. 2 встановлено, що не підлягають приватизації: квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей).

За таких обставин, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови ОСОБА_3 у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Посилання скарги на порушення судом норм матеріального права є необгрунтованими.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

Н.В.Ісаєва

О.С.Комлева