Справа № 748/2393/14-ц Провадження № 22-ц/795/1555/2015 Головуючий у I інстанції -Майборода С. М. Доповідач - Горобець Т. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Горобець Т.В. ,

суддів Бечка Є.М., Хромець Н.С.,

при секретарі -Мартиновій А.В.

за участю представника позивача адвоката Бабинця С.П. , представника відповідача адвоката Тасуна В.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди внаслідок відмови від виконання зобов»язання,

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06.07.2015 року, яким позовні вимоги про стягнення майнової шкоди ОСОБА_5 частково задоволено, а у відшкодуванні моральної шкоди відмовлено повністю, позивач просить рішення змінити, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги є посилання на порушення судом першої інстанції положень ст. 213 ЦПК України, вимог ст.ст. 10,57,58,59,60 ЦПК України. Апелянт зазначає, що суд допустив неповне з"ясування обставин справи, неналежну оцінку його доказів, надання переваги доказам відповідача, не прийняв до уваги ті факти, які були встановлені та які мали значення для вирішення спору, ухваливши рішення на припущеннях.

Також, апелянт вважає, що рішення ухвалене з порушенням положень ст.ст. 626,629 ЦК України, відповідно до яких договір, укладений між сторонами є обов"язковим для виконання. Крім того, на думку апелянта, суд безпідставно застосував до спірних правовідносин ст. ст. 818,819 ЦК України, у той час, як він не є тимчасовим мешканцем у будинку, де проживає, договору піднайму з відповідачкою не укладав.

В частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_3 вважає, що судом також були проігноровані роз"яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року та №5 від 25.05.2001року, в яких звертається увага судів на необхідність ретельного з"ясування всіх обставин, що можуть вплинути на вирішення такого спору, зокрема, щодо доведеності протиправності поведінки відповідача, виду та обсягу немайнових втрат, розміру відшкодування, та його обґрунтованість.

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив задовольнити , вважає, що спірні правовідносини регулюються ст. 611 ЦК України та ст.23,1167 ЦК України.

Представник відповідача апеляційну скаргу просив відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 14 травня 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали попередній договір, за яким ОСОБА_4 зобов»язалась продати ОСОБА_3, а той в свою чергу купити земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок за АДРЕСА_1

Пунктом 1,4 підпункту 1 вказаного договору сторони обумовили, що договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки мають бути укладені та нотаріально посвідчені не пізніше 14 травня 2014 року.

В укладеному попередньому договорі сторони домовились, що купівля продаж житлового будинку та земельної ділянки має бути вчинена за 320 000,00 грн , ОСОБА_3 було передано аванс ОСОБА_4 у розмірі 34000 грн., а також, в рахунок визначеної у договорі ціни будинку ОСОБА_3 напротязі 2011 року сплатив ОСОБА_4 90 600,00 грн, про що сторони у судовому засіданні не заперечували, і в цій частині позов відповідачкою визнано.

Сторони також у договорі обумовили, що до підписання договору купівлі-продажу ОСОБА_4 зобов"язана забезпечити зняття заборони відчудження об"єктів нерухомості, що є предметом цього договору, та зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих у будинку осіб. У разі відмови ОСОБА_3 укласти договір, у строки та на умовах, передбачених договором, сума авансу залишається у ОСОБА_4,, а у разі відмови ОСОБА_4 від укладення договору купівлі-продажу, остання зобов"язана повернути ОСОБА_3 подвійну суму авансу.

В подальшому договір купівлі-продажу між сторонами укладено не було і до 14 травня 2014 року жодна із сторін не направила іншій стороні пропозицію про його укладення.

Також встановлено, що після укладення попереднього договору ОСОБА_3 з дозволу ОСОБА_4 вселився у будинок АДРЕСА_1, щодо якого і був укладений попередній договір, проводив у ньому ремонтні роботи та переобладнання з власної ініціативи без дозволу ОСОБА_4. Розмір понесених ОСОБА_3 майнових витрат на ремонт і переобладнання будинку а також облаштування земельної ділянки ОСОБА_4, як вбачається з висновку експертизи, становить 511146,грн., які останній просив суд стягнути з відповідачки на його користь на підставі ст.611 ЦК України. Відшкодування моральної шкоди обґрунтовував приписами ст. ст. 23 , 1167 ЦК України.

Частково задовольняючи позов у розмірі 158 600,00 грн ( 68 000,грн. - подвійна сума авансу та 906000,00 - кошти сплачені частково в рахунок ціни будинку), суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини виникли з попереднього договору і такі правовідносини регулюються ст. 635, 570 ЦК України. Наслідки виконання чи порушення або невиконання попереднього договору, встановлюються цим договором або законом, Відшкодування майнових витрат, понесених позивачем на ремонт будинку та облаштування земельної ділянки, попереднім договором не передбачено. ч.2 Наслідки ухилення від виконання договору передбачені ч.2 ст.635 ЦК України у вигляді відшкодування збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Отже, враховуючи, що ремонтні роботи здійснено позивачем без погодження з власником будинку поза межами укладених попереднім договором зобов"язань витрати, понесені позивачем на ремонт будинку не є збитками від прострочення відповідачкою зобов"язання за попереднім договором.

Таким чином, суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, вірно визначився з характером спірних правовідносин, законом, який регулює ці правовідносини і підлягає застосуванню до них та вирішив спір відповідно до цього закону.

Крім того, судом встановлено, що до 14.05.2014 року договір купівлі-продажу сторонами укладено не було і до цієї дати пропозицій сторін про укладення договору купівлі - продажу не надійшло, отже, зобов"язання, встановлене попереднім договором в силу ч.3 ст.635 ЦК України є припиненим. Тобто, зобов"язальні правовідносини між сторонами припинились, що також свідчить про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про те, що з підстав, наведених у позові, вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Доводи апелянта про неповне з"ясування обставин справи судом першої інстанції, неправильну, упереджену оцінку доказів, апеляційний суд не може визнати обгрунтованими, так як апелянт не наводить конкретних фактів порушень норм процесуального права, допущених судом першої інстанції щодо порядку дослідження доказів, їх оцінки, визнання доведеності фактів чи їх спростування.

Посилання позивача на безпідставне застосування судом ст.ст.818,819 ЦК України, також не заслуговує на увагу, так як з тексту рішення вбачається, що зазначені правові норми наведені у тексті рішення не в якості правової підстави відмови у позові, а в якості обґрунтування правовідносин, які виникають між тимчасовими мешканцями та наймодавцем при вирішенні питань ремонту, переобладнань житла та інше.

Правильним та обґрунтованим є також рішення суду в частині вирішення спору про відшкодування моральної шкоди.

Питання відшкодування витрат немайнового характеру (моральної шкоди) регулюється ст. 23 ЦК України та ст.1167 ЦК України . Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди , завданої внаслідок порушення її прав. Визначення поняття моральної шкоди дається в ч. 2 ст.23 ЦК України.

Проте, заявляючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач, виходячи з положень ч.2 ст.23 ЦК України належним чином їх не обґрунтував, доказів щодо суті немайнових втрат, їх обсягу, характеру, суду не надав, пославшись лише на ч.4 ст.23 ЦК України.

Тому , у межах заявлених вимог, суд першої інстанції повно та всебічно, в обсязі, необхідному для вирішення спору, з"ясував обставини справи, вірно визначив характер спірних правовідносин , закон, яким регулюються ці правовідносини, дійшовши правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача в оспорюваній частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Наведені обставини є підставою для відмови у задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:Судді: