Копія Справа № 326/1657/15-цр.
Провадження № 2/326/724/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року Приморський районний суд Запорізької області в складі:

головуючої-судді ОСОБА_1

при секретарі Ченчевич Г.В.

За участю: позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

15.09.2015 року ОСОБА_3 представник ОСОБА_2 за дорученням, звернувся в суд з позовом від імені ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя (а.с.2-3).

Ухвалою від 23 вересня 2015 року зазначений позов залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків (а.с.70).

На виконання указаної ухвали суду ОСОБА_3 представник ОСОБА_2 за дорученням, 28.09.2015 року звернувся в суд з уточненим позовом від імені ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя (а.с.72-73).

09 жовтня 2015 року, до початку розгляду справи по суті, у попередньому судовому засіданні ОСОБА_4 надав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю (а.с.82-83), позовні вимоги за якою ухвалою суду від 09.10.2015 року обєднано в одне провадження з первісним позовом (а.с.92).

15.10.2015 року до суду надійшов уточнений позов, з яким ОСОБА_3 представник ОСОБА_2 за дорученням, звернувся в суд від імені ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя (а.с.98-99).

28.10.2015 року, на зміну позовних вимог за зустрічним позовом, ОСОБА_4 надав до суду позовну заяву до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю (а.с.116-118).

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовано тим, що 21.08.1993 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено шлюб. Від шлюбу вони мають трьох дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, який є інвалідом з дитинства, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3.

За час перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 придбали на підставі договору купівлі-продажу від 15.10.2001 року жилий будинок за № 122 по вул. Річна в м. Приморську Запорізької області та оформили його на імя відповідача. Іншого майна за час шлюбу придбано не було.

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 10.03.2011 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано. Стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітніх дітей. Рішення суду про стягнення аліментів відповідач не виконував внаслідок чого виникла заборгованість зі сплати аліментів за період з 28.02.2011 року по 30.04.2015 року в сумі 38809,19 грн. За несплату аліментів відповідач притягувався до кримінальної відповідальності.

Ніякої допомоги у вихованні дітей відповідач не надавав, позивач разом з дітьми повинна була проживати на зйомних квартирах, відповідач їй матеріальної допомоги не надавав.

Весь час вона була впевнена, що вказаний будинок є їх з відповідачем спільною власністю, незважаючи на той факт, що будинок зареєстрований на праві власності лише за відповідачем, оскільки під час оформлення цього будинку відповідач запевнив її, що зазначити покупцем для зручності необхідно одного із подружжя. Від її пропозиції добровільно поділити даний будинок відповідач відмовився не пояснюючи причини.

Позивачка просить визнати спільною сумісною власністю подружжя майно, придбане за час шлюбу, ОСОБА_2 та ОСОБА_4, а саме: жилий будинок № 122, розташований по вул. Річній в м. Приморську Запорізької області. Поділити майно набуте за час шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, а саме: жилий будинок № 122, розташований по вул. Річній в м. Приморську Запорізької області. Виділити ОСОБА_2 в рахунок поділу спільного сумісного майна подружжя та визнати за нею право власності на 2/3 частини житлового будинку № 122, розташованого по вул. Річній в м. Приморську Запорізької області. Виділити у власність ОСОБА_4 в рахунок поділу спільного сумісного майна подружжя та залишити за ним право власності на 1/3 частину житлового будинку № 122, розташованого по вул. Річній в м. Приморську Запорізької області. Стягнути з відповідача судові витрати.

Змінені позовні вимоги за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю мотивовано тим, що на даний час житловий будинок №122 по вул. Річній в м. Приморську належить йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 15.10.2001 року. Зазначений будинок було придбано 15.10.2001 року під час шлюбу між ним та ОСОБА_2, укладеного 21.08.1993 року та розірваного рішенням Приморського районного суду від 10.03.2011 року. Але придбано цей будинок за грошові кошти належні йому особисто. Ці кошти було отримано в результаті продажу 06.06.2001 року за 5380 грн. подарованої йому його матірю за договором дарування від 16.08.2000 року квартири №18, розташованої у б. №68 по вул. Морській в м. Приморську. Ініціатором і організатором продажу квартири була мати, яка отримала за продаж грошові кошти у сумі 5380 грн., 07.06.2001 року конвертувала у долари США та 08.06.2001 року передала 1300 доларів США продавцеві будинку №122 по вул. Річній, в якості оплати вартості будинку. У складі цієї суми передбачалась і сума витрат продавця на підготовку житлового будинку до продажу. Після передачі грошових коштів за житловий будинок він разом із своєю сімєю 08.06.2001 року переїхав з проданої квартири до зазначеного будинку. Після підготовки будинку до продажу, 15.10.2001 року було укладено договір купівлі-продажу. Указаний житловий будинок придбано ним за допомогою його матері, оскільки фактично отримані від продажу подарованої квартири гроші є її подарунком. Даних грошей він не вносив до сімейного бюджету, не отримував у власні руки, вони переходили без його безпосередньої участі з рук покупця подарованої квартири до рук його матері, а з її рук до рук продавця будинку. Житловий будинок придбано ним для власних потреб і у власних інтересах, а не в інтересах сімї. Оскільки кошти на придбання спірного жилого будинку були отримані від продажу подарованої йому квартири, вважає, що цей житловий будинок належить йому на праві приватної власності.

Просив визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок №122 по вул. Річній в м. Приморьску, який за даними технічної інвентаризації станом на 05.03.2014 року, є загальною площею 45.2 кв.м, в т.ч. житловою 37,0 кв.м, позначений на плані літерою «А», з господарськими будівлями і спорудами: «В» - погріб з шийкою, «а» - веранда, «Б» - гараж, «Г» - убиральня, «Ж» - літня кухня, «М» - сарай, «Д» - басейн для збору води, «до а» - козирок, «З» - колодязь питний, «І» - вимощення, «Л» - трубопровід, «№» - огорожа, «№2» - ворота, «№3» - хвіртка, «№4» - огорожа. Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір.

В судовому засіданні 10.11.2015 року ОСОБА_4 уточнив зустрічні позовні вимоги, надавши письмову заяву, в якій просить суд визнати житловий будинок №122 по вул. Річній в м. Приморську Запорізької області його особистою приватною власністю. Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір (а.с.145).

В судовому засіданні ОСОБА_2 позовні вимоги до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, та підстави, на яких вони ґрунтуються, підтримала у повному обсязі, позовні вимоги ОСОБА_4 до неї про визнання майна особистою приватною власністю не визнала. Пояснила, що мати відповідача ОСОБА_9, подарувала йому квартиру №18 по вул. Морській у м. Приморську. Під час проживання її, ОСОБА_4 та їх дітей у зазначеній квартирі, після укладення договору дарування, утворилась заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг в розмірі 1500 доларів США, у звязку із чим вона, ОСОБА_4 та його мати вирішили продати квартиру. Після прийняття цього рішення, з покупцем квартири було обумовлено, що договір купівлі-продажу квартири відбудеться після того, як вони, протягом місяця, оплатять всі борги. Квартиру було продано у липні 2001 року за 5000 доларів США, вказані гроші від покупця квартири, за два тижні до оформлення договору купівлі-продажу, отримала вона та передала їх матері відповідача, яка дала їй з цих грошей, приблизно, 1500 доларів США для погашення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, куди були використані інші гроші, що залишилися від продажу квартири їй невідомо. Ще місяць після продажу квартири їх сімя проживала у цій квартирі, потім батьки відповідача допомогли їм знайти будинок, який був у поганому стані та коштував 3000 доларів США. Оскільки такої суми відразу у них не було, продавцю будинку було надано у заставу грошові кошти у розмірі 1300 доларів США. З серпня 2001 року вони стали проживати у цьому будинку, збирали гроші на його купівлю. На гроші, які вона отримувала в якості допомоги на дитину, сімя жила, а гроші, які вона отримувала, працюючи без оформлення трудового договору, та які отримував відповідач, працюючи в будівельній організації, а потім у радгоспі, вони віддавали матері відповідача з метою їх накопичення на купівлю будинку. Коли у жовтні 2001 року необхідну суму було зібрано, вони оформили договір купівлі-продажу спірного будинку. В теперішній час з нею проживають неповнолітній син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, та син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, який є інвалідом 3 групи. Аліменти, які рішенням суду було стягнуто з відповідача на утримання неповнолітніх дітей, він не платив у звязку із чим виникла заборгованість, яку відповідач виплатив після того, як отримав 300 000 грн. допомоги за загиблого сина ОСОБА_6. За серпень та вересень 2015 року відповідач виплатив аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 300 грн. за кожний місяць, але цієї суми недостатньо для забезпечення дитини достатнім харчуванням, одягом, взуттям. Вона не проживає у спірному будинку, оскільки відповідач створив умови, неможливі для проживання, він влаштовував сварки, викликали міліцію. В момент придбання будинку вона вважала, що цей будинок являється їх спільною сумісною власністю, відповідач у той час також так вважав. Просить задовольнити її позовні вимоги до ОСОБА_4, у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до неї відмовити.

Представник позивача - ОСОБА_3, в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та підстави, на яких вони ґрунтуються, підтримав. Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю не визнав, пояснив суду, що позивачка бажає поділити сумісно нажите майно і відійти від рівності часток, оскільки з нею залишилась проживати неповнолітня дитина. Відповідач не дбає про забезпечення сімї, що підтверджується вироком суду, яким його засуджено за ч.1 ст. 164 КК України. Але і після цього вироку відповідач не виправився у звязку із чим щодо нього було порушено кримінальне провадження за ч. 2 ст. 164 КК України. Заборгованість з аліментів відповідач виплатив тільки після того, як йому була виплачена допомога у звязку із загибеллю сина. Син позивача та відповідача ОСОБА_7, являється інвалідом, потребує постійного догляду та лікування, яке забезпечує мати, батько ніякої допомоги у цьому не надає. Грошей, які платить відповідач на утримання неповнолітнього сина, недостатньо для його фізичного, духовного розвитку та лікування. Прожитковий мінімум, встановлений для дитини відповідного віку, складає більше ніж 300 грн. В договорі купівлі-продажу будинку зазначено, що його вартість складає 1 000 грн., на той час це складало 8,5 мінімальних розмірів заробітних плат, указану суму сімя позивачки зібрала сама та змогла купити спірний будинок. Відповідачем не доведено, що саме на його особисті кошти від продажу подарованої квартири був придбаний зазначений будинок. Просить позов ОСОБА_2 задовольнити, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовити.

ОСОБА_4 в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, та підстави, на яких вони ґрунтуються, підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Позовні вимоги ОСОБА_2 до нього про поділ спільного майна подружжя не визнав та просив у їх задоволенні відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_5, в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю підтримав, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя не визнав. Пояснив суду, що житловий будинок № 122 по вул.. Річна у м. Приморську є особистою приватною власністю ОСОБА_4, оскільки був купленій на гроші, належні йому особисто, які він отримав від продажу подарованої матірю квартири. За нормами чинної на час придбання будинку ст. 24 КпШС України та Закону України «Про власність» ОСОБА_4 мав всі законні підстави мати у власності особисті грошові кошти чи придбане за особисті грошові кошти нерухоме майно. Щодо вимог позивачки про відступлення від рівності часток, то, навіть допускаючи спільність житлового будинку, з боку ОСОБА_4 не було дій з недбання про матеріальне забезпечення сімї, приховання, знищення чи пошкодження спільного майна, витрачання його на шкоду інтересам сімї. З боку позивачки навпаки, дбання про матеріальне забезпечення сімї не відбувалося, систематично порушувалась родинна атмосфера в сімї. ОСОБА_4 певний період не мав змоги виплачувати аліменти на утримання дітей, розмір аліментів не завжди відповідав розміру його доходів. На даний час заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_4 не має. Позивачка таємно від ОСОБА_4 привласнила земельну ділянку за адресою: м. Приморськ, вул. Річна, 122. Вважає, що спірний житловий будинок безсумнівно є особистою приватною власністю ОСОБА_4 Просить зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

В судовому засіданні 17.12.2015 року представник відповідача заявив клопотання про застосування позовної давності, оскільки вважає, що про порушення свого права позивачка знала з моменту придбання будинку, оскільки за її словами вона була присутня при оформленні договору купівлі-продажу будинку і знала, що цей договір було оформлено лише на імя відповідача. Крім цього, зі слів позивачки, про те, що будинок чоловік вважає своїм особистим їй стало відомо з 2009 року, коли чоловік став спілкуватися з іншою жінкою. А з 2011 року у звязку із розлученням з чоловіком, на якого оформлено будинок, позивачка повинна була дізнатися про таке порушення. Поважності причин пропуску строку звернення до суду позивачка не надала. Просить відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог також і у звязку із пропуском позовної давності.

Допитана в якості свідка ОСОБА_10 пояснила суду, що сімю ОСОБА_2 вона знає давно. Мати ОСОБА_4 ОСОБА_9, продала квартиру, яку вона отримала працюючи в сільгосптехніці, і 08.06.2001 року у присутності свідків подарувала гроші у сумі 1300 доларів США особисто ОСОБА_4 Зазначені гроші ОСОБА_4 передав продавцю будинку ОСОБА_11

Допитана в якості свідка ОСОБА_12 пояснила суду, що ОСОБА_9 покликала її на початку червня 2001 року та сказала, що бажає купити сину будинок, але, вона щойно продала квартиру і оформлення будинку спочатку на себе, а потім на сина буде подвійною тратою, тому гроші від продажу квартири вона передає сину, щоб він купив будинок на своє імя. У її присутності ОСОБА_9 передала сину долари, сказала, що вона їх йому дарує і щоб він купив собі будинок, а ОСОБА_4 передав ці гроші продавцю будинку.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_13 пояснив суду, що він працював разом із батьком ОСОБА_4 Зі слів батька йому відомо, що мати подарувала ОСОБА_4 квартиру, яку вона отримала працюючи в сільгосптехніці. Пізніше батько сказав, що вони продали квартиру, гроші віддали сину, щоб він купив собі будинок.

Вислухавши сторони, представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 21.08.1993 року. Шлюб зареєстрований Приморським відділом ЗАГС Запорізької області, актовий запис № 77 (а.с.32-33, 187).

Від шлюбу мають дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.13-14,17).

Найстарший син позивачки та відповідача - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер у грудні 2014 року (а.с.7-9).

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 10.03.2011 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі 50 відсотків всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.02.2011 року і до повноліття дітей. Зазначене рішення набрало чинності 21.03.2011 року (а.с.43, 174).

Під час перебування у шлюбі, відповідно до договору, посвідченого 15.10.2001 року державним нотаріусом Приморської нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1651, зареєстрованого 22.10.2001 року у Приморському бюро технічної інвентаризації, книга 14, реєстровий № 2564, ОСОБА_4 купив жилий будинок за №122, що знаходиться в м. Приморську на вулиці Річній, та споруди. Продаж за домовленістю сторін визначено за 1000 грн., які сплачені покупцем продавцю під час оформлення цього договору (а.с.146-147).

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та нормативно правові акти не мають зворотної дії в часі.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

В обгрунтування позовних вимог позивачка та її представник посилалися лише на положення СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, посилання на норми Кодексу про шлюб та сімю України, який був чинним на час виникнення права власності на спірний будинок, ні у позовній заяві, ні у поясненнях позивачки та її представника немає.

Відповідно до п. 1 розділу УІІ Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року і до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності. Тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню і норми КпШС України, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, 1969 року, чинного на час набуття права власності на спірний житловий будинок, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно із ст.24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття, тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №16 від 12.06.1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України», яка втратила чинність з 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути обєктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно із договором, посвідченим 15.10.2001 року державним нотаріусом Приморської нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за №1651, зареєстрованим 22.10.2001 року у Приморському бюро технічної інвентаризації, книга 14, реєстровий № 2564, ОСОБА_4 купив жилий будинок за №122, що знаходиться в м. Приморську на вулиці Річній, та споруди. Продаж за домовленістю сторін визначено за 1000 грн., які сплачені покупцем продавцю під час оформлення цього договору (а.с.146-147).

Судом встановлено, що під час укладення указаного договору позивачка та відповідач проживали сумісно однією сімєю в зареєстрованому у встановленому законом порядку шлюбі, вели сумісне господарство, мали спільний бюджет.

ОСОБА_4 не надано, а в судовому засіданні не здобуто доказів у підтвердження того, що зазначений житловий будинок одержано ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, що він зробив вкладення у придбання цього будинку за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що спірний житловий будинок було придбано ним за рахунок коштів, отриманих від продажу подарованої йому матірю квартири, які, як він вважає, теж є подарунком матері, що житловий будинок придбано ним для власних потреб і у власних інтересах, а не в інтересах сімї, оскільки вони не підтверджені доказами.

Дійсно, згідно із договором дарування від 16.08.2000 року ОСОБА_9 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1. Дар цей сторони оцінили у сумі 72 грн. 95 коп., інвентаризаційна вартість квартири 72,95 грн. 16.08.2000 року цей договір посвідчено державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №1836 (а.с.149).

Згідно із договором від 06.06.2001 року ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_14 купила квартиру №18, що в будинку №68, розташованому на вул. Морській в м. Приморську. Продаж зазначеної квартири проведено за 5380 грн., які ОСОБА_14 передала повністю ОСОБА_4 при оформленні цього договору. 06.07.2001 року даний договір посвідчено в.о. державного нотаріуса Приморської нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №1145 (а.с.150).

У зустрічній позовній заяві зазначено та підтверджено сторонами в судовому засіданні, що 08.06.2001 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 разом із дітьми переїхали з проданої 06.06.2001 року квартири у жилий будинок за №122, що знаходиться в м. Приморську на вулиці Річній. З указаного договору купівлі-продажу квартири вбачається, що гроші від продажу подарованої йому квартири у сумі 5380 грн. ОСОБА_4 отримав при оформленні цього договору, тобто 06.06.2001 року, але придбано спірний будинок було лише 15.10.2001 року. За поясненнями позивачки після переїзду у спірний жилий будинок їм з відповідачем знадобився час, щоб зібрати гроші на його купівлю, тому договір купівлі-продажу будинку було укладено лише у жовтні 2001 року.

У позовній заяві ОСОБА_4 також указав, що отримані від продажу подарованої йому квартири гроші його мати конвертувала у долари США та 08.06.2001 року передала 1300 доларів США продавцеві будинку №122 по вул. Річній, в якості оплати вартості будинку, але у договорі купівлі-продажу будинку зазначено, що продаж будинку за домовленістю сторін вчинено за 1000 грн., які сплачені покупцем, тобто ОСОБА_4, продавцю під час оформлення цього договору 15.10.2001 року. В договорі не указано, що будинок придбано ОСОБА_4 за грошові кошти належні йому особисто

ОСОБА_4 не надано жодного доказу у підтвердження того, що спірний жилий будинок було придбано ним за рахунок коштів, отриманих від продажу подарованої йому матірю квартири або за подаровані йому матірю гроші. Самі по собі факти наявності договору дарування квартири від 16.08.2000 року та договору купівлі-продажу цієї квартири від 06.06.2001 року не мають суттєвого значення щодо правового вирішення спору, оскільки не підтверджено документально вкладення ОСОБА_4 отриманих від продажу подарованої квартири грошей у рахунок оплати вартості спірного будинку та купівлю цього будинку саме одноосібно ОСОБА_4, а не як подружжям.

Суд критично оцінює пояснення свідків про те, що спірний будинок було придбано ОСОБА_4 за подаровані його матірю гроші, які вона отримала від продажу квартири, оскільки вони спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Так, згідно із договором дарування від 16.08.2000 року ОСОБА_9 подарувала належну їй на праві власності квартиру ОСОБА_4, який згідно із договором від 06.06.2001 року продав зазначену квартиру, отримавши особисто при оформленні цього договору грошові кошти в рахунок вартості квартири.

Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ч.1 ст. 244 ЦК України, 1963 року, чинного на час, за поясненням свідків, дарування ОСОБА_4 грошових коштів у сумі 1300 доларів США, договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Відповідачем не надано жодного доказу у підтвердження того, що між ним та його матірю було укладено договір дарування грошових коштів відповідно до вимог діючого законодавства.

Пояснення осіб, які підтвердили укладання договору дарування, не може бути належним доказом. Рішення суду не може ґрунтуватися на показаннях свідків, у разі якщо договір повинен був укладатися у нотаріальній формі.

В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що на час придбання спірного будинку сторони проживали сумісно однією сімєю в зареєстрованому у встановленому законом порядку шлюбі, вели сумісне господарство, мали спільний бюджет. Позивачка займалась вихованням дітей, отримувала допомогу на дітей, відповідач працював та отримував заробітну плату. Згідно із домовою книгою для прописки громадян, які проживають у ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.176-178) ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстровані у зазначеному будинку, де тривалий час проживали разом із своїми дітьми, які також до теперішнього часу зареєстровані у будинку.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що жилий будинок за №122, розташований по вулиці Річній в м. Приморську Запорізької області, є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2, тому вимоги ОСОБА_4 про визнання житлового будинку №122 по вул. Річній в м. Приморську Запорізької області його особистою приватною власністю задоволенню не підлягають і у їх задоволенні необхідно відмовити.

Вирішуючи позовні вимоги щодо поділу зазначеного будинку, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно із ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обовязку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №16 від 12.06.1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України», яка втратила чинність з 21.12.2007 року, у справах про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, суд відповідно до ст. 28 КпШС може в окремих випадках, з наведенням відповідних мотивів, відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або одного з подружжя, що заслуговують на увагу (зокрема, якщо один із подружжя за відсутності поважних причин не мав самостійного заробітку чи інших доходів, ухилявся від участі у придбанні чи утриманні майна, витрачав спільне майно на шкоду інтересам сім'ї) або коли це передбачено шлюбним контрактом. Інтереси неповнолітніх дітей або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від начала рівності часток (ст. 29 КпШС). Якщо судом установлено, що один із подружжя відчужив, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно або використав його на свій розсуд усупереч волі другого з них і не в інтересах сім'ї, то при поділі враховується це майно або його вартість.

Відповідно до ст. 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до п. 30 даної Постанови при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК ).

В судовому засіданні встановлено, що будинок №122, розташований по вул. Річній в м. Приморську Запорізької області, набутий позивачем та відповідачем за час шлюбу та є їх спільною сумісною власністю. Вартість зазначеного будинку визначена позивачкою в сумі 83512 грн., відповідач погодився з указаною вартістю будинку.

Позивачка не заявляє позовні вимоги про виділ майна в натурі, а просить його розділити, фактично звівши заявлені позовні вимоги до визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності подружжя.

В судовому засіданні не здобуто відомостей про наявність договору між подружжям або наявність шлюбного контракту про розмір часток майна кожного з них.

Суд не вбачає підстав для відступлення від рівності часток при поділі майна, оскільки позивачем не надано, а судом не встановлено належних та достатніх доказів наявності обставин, передбачених діючим законодавством, які надавали б суду зазначені підстави, а саме: позивачем не надано доказів у підтвердження того, що відповідач за відсутності поважних причин не мав самостійного заробітку чи інших доходів, ухилявся від участі у придбанні чи утриманні майна, витрачав спільне майно на шкоду інтересам сім'ї, не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, що розмір аліментів, які вона одержує, є недостатнім та що у звязку із цим вона зверталась до суду з вимогою про збільшення розміру аліментів.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 30.04.2015 року відповідач мав заборгованість по аліментам на утримання дітей в сумі 38809 грн. 19 коп. (а.с.52-53), але наявність заборгованості по аліментам не є підставою для відступлення від рівності часток при поділі майна. Крім того, в судовому засіданні встановлено та підтверджено наданими відповідачем доказами, що 02.09.2015 року зазначена сума заборгованості погашена відповідачем у повному обсязі (а.с.90). За серпень та вересень 2015 року аліменти відповідачем сплачено у встановлений строк, що підтверджено сторонами у судовому засіданні.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про те, що відсутні законні підстави для відступлення від рівності часток подружжя, та що необхідно визнати за кожною із сторін право власності на жилий будинок №122, розташований за адресою: м. Приморськ Запорізької області, вул. Річна, в рівних частках - по 1/2 частині за кожним.

Щодо застосування позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 Кодексу про шлюб та сімю України, для вимог про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Відповідно до ст. 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №16 від 12.06.1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» передбачений ч.3 ст.29 КпШС трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли котрийсь із розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу.

Згідно із ст. 72 Сімейного Кодексу України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, 2003 року, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно із ч.3 та ч.4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 10.03.2011 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_15 розірвано. Зазначене рішення набрало чинності 21.03.2011 року (а.с.174).

Отже, початок позовної давності для вимоги позивачки про поділ спільного майна подружжя обчислюється від дня, коли вона дізналася або могла дізнатися про порушення свого права власності на будинок після розірвання шлюбу з відповідачем .

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1, ч.4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В обґрунтування заявлених вимог про застосування позовної давності представник відповідача посилався на те, що позивачка повинна була дізнатися про порушення свого права з моменту придбання будинку, оскільки була присутня при оформленні договору купівлі-продажу будинку і знала, що цей договір оформлено лише на імя відповідача, повинна була дізнатися з 2009 року, коли чоловік став спілкуватися з іншою жінкою, повинна була дізнатися з 2011 року у звязку із розлученням з чоловіком, на якого оформлено будинок. Але відповідачем та його представником не надано, а в судовому засіданні не здобуто доказів у підтвердження того, що позивачка дізналася або могла дізнатися про порушення свого права власності на спірний будинок більше трьох років, починаючи від дня розірвання шлюбу і до дня звернення до суду з даним позовом.

Позивачка в судовому засіданні пояснила, що в момент придбання будинку вона вважала, що цей будинок являється їх з відповідачем спільною сумісною власністю, після розірвання шлюбу, у 2012 та у 2013 роках вона разом з дітьми проживала у спірному будинку, остаточно не стала проживати у цьому будинку з квітня 2013 року, оскільки відповідач влаштовував сварки та створював умови неможливі для сумісного проживання.

Відповідач в судовому засіданні пояснив, що після розірвання шлюбу і до подання до суду даного зустрічного позову питання про визнання за ним права особистої власності на спірний будинок він не підіймав. До цього часу позивачка та діти зареєстровані у спірному будинку.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що при зверненні до суду з цим позовом позивачкою не було порушено позовну давність і заява про її застосування задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню. Необхідно поділити спільно нажите майно подружжя, визнавши за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право власності в на 1/2 частину за кожним жилого будинку №122, розташованого за адресою: м. Приморськ Запорізької області, вул. Річна.

В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 417 грн. 56 коп.

Керуючись: ч.1 ст. 58 Конституції України, ст.ст. 11, 22, 24, 28, 29 Кодексу про шлюб та сімю України, ст.ст. 70, 72, ч.2 ст. 114 Сімейного кодексу України, ч.1 ст. 244 ЦК України, 1963 року, ч.3, ч.4 ст. 267, п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, 2003 року, ст.ст. 3, 10, 15, 59, 60, 79, 88, 197, 209, 212, 214, 215, 223 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Поділити спільно нажите майно подружжя, визнавши:

за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, ідентифікаційний № НОМЕР_1, право власності на 1/2 частину жилого будинку №122, розташованого за адресою: м. Приморськ Запорізької області, вул.. Річна;

за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8, ідентифікаційний № НОМЕР_2, право власності на 1/2 частину жилого будинку №122, розташованого за адресою: м. Приморськ Запорізької області, вул.. Річна.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору в сумі 417 (чотириста сімнадцять) грн. 56 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання жилого будинку №122, розташованого за адресою: м. Приморськ Запорізької області, вул.. Річна., особистою приватною власністю відмовити.

Рішення постановлене в нарадчій кімнаті та проголошено вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 17 грудня 2015 року.

Рішення буде виготовлене в повному обсязі 22 грудня 2015 року.

На рішення може бути подана апеляційна скарга у Апеляційний суд Запорізької області через Приморський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: підпис ОСОБА_1

З оригіналом згідно: суддя О.М. Чапланова

17.12.2015