У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Буцяка З.І., Гордійчук С.О.

секретар судового засідання - Пиляй І.С.

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду від 25 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа - Друга Дубенська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на 1/2 домоволодіння та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 25 грудня 2014 року визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім'я ОСОБА_6 18 березня 1996 року Другою Дубенською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 543.

У поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликався на його незаконність та необгрунтованість через невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Вказував на безпідставність висновку суду про поважність причин пропуску позивачем трирічного строку позовної давності, передбаченого ст. 71 ЦК УРСР (в ред. 1963р.).

Доводив, що позивачу було відомо про смерть спадкодавця ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки він проживав разом з нею, та про те, що ОСОБА_6 оформила спадщину, однак з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину він звернувся лише через 17 років після його видачі - у 2014 році, поважних причин для поновлення строку позовної давності не навів.

Стверджував, що законодавство, яким керувався суд, визнаючи свідоцтво про право на спадщину від 18 березня 1996 року недійсним (ст.ст. 120,123,563 ЦК УРСР 1963р.), на момент видачі свідоцтва втратило чинність.

Зазначив, що доводи позивача, на які посилається суд, про те, що він проживав в одному колгоспному дворі з дідом та бабою, вів з ними спільне господарство, а тому набув право власності на частку в майні даного двору, не є підставою для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, оскільки належним способом свого права на частку в майні колгоспного двору він не заявив.

Покликався на помилковість твердження суду про приховання спадкоємицею ОСОБА_6 від нотаріуса належності спірного майна до колгоспного двору, оскільки нею було надано свідоцтво про право власності на домоволодіння, в якому зазначений цей факт.

___________________________________________________________________________________________________

Справа №559/3084/13-ц Головуючий в суді І інст. - Федорова Л.П.

Провадження № 22-ц /787/311/2015р. Суддя-доповідач - Боймиструк С.В.

Вважав безпідставним посилання суду на норми ст.ст.1301, 392 ЦК України, який вступив в законну сила в 2004 році, оскільки на момент видачі свідоцтва у 1996 році ці норми не діяли.

Доводив, що прийнявши до розгляду заяву ОСОБА_4 про збільшення позовних вимог, суд порушив норми процесуального права, оскільки фактично ним було змінено підставу та предмет позову після початку розгляду справ по суті.

Просив рішення Дубенського міськрайонного суду від 25 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_4 відмовити за спливом строку позовної давності та безпідставністю позовних вимог, а також скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 23 вересня 2014 року.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Представник Другої Дубенської державної нотаріальної контори у встановленому законом порядку, завчасно був повідомлений про час і місце розгляду справи, однак до суду не з'явився і причин неявки суду не повідомив, а тому колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за його відсутності.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Задовольняючи позов та визнаючи право власності позивача на ? частину спірного домоволодіння, суд першої інстанції виходив з того, що таке право ОСОБА_4 набув, як член колгоспного двору, згідно діючого на той час цивільного законодавства, а тому відповідно визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане тітці позивача на все спадкове домоволодіння.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з довідки №03-11/539 від 23.09.2013 року, виданої Сатиївською сільською радою Дубенського району Рівненської області, згідно запису погосподарської книги №15 за 1974-1976 роки, господарство ОСОБА_10 знаходилося за адресою с. Дядьковичі Дубенського району. З 1977 року (погосподарська книга №22 особовий рахунок № НОМЕР_1) ОСОБА_10 проживав в АДРЕСА_1 у власному будинку 1976 року побудови. Спільно з ним проживали: дружина ОСОБА_7, 1921 року народження, внук ОСОБА_4, 1970 року народження, теща ОСОБА_11, 1894 року народження (померла ІНФОРМАЦІЯ_4). Головою колгоспного двору був ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

З 1989 року по 1995 рік головою колгоспного двору була ОСОБА_7 яка померла 05.07.1995 року. З 1996 року по даний час власником будинку рахується ОСОБА_6, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.03.1996 року, виданого Дубенською районною нотаріальною конторою за реєстровим № 543.

ОСОБА_4 зареєстрований і проживає у господарстві за адресою АДРЕСА_1 з 1974 року і по даний час (а.с.7).

З свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 23.10.1987 року вбачається, що господарство в АДРЕСА_1 належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_10 (а.с.12).

Відповідно до ч.1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із ч.2 ст. 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні;

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_10, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 118).

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.563 ЦК УРСР в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається.

Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила цього розділу.

Відповідно до роз'яснень даних в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 24.06.1983 року №4 "Про практику розгляду судами справ про спадкування" зазначено, що правила цієї статті про те, що спадкування на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється лише на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав.

Отже місцевий суд дійшов вірного висновку, що після смерті ОСОБА_10 та станом на 15 квітня 1991 року, майно колгоспного двору залишилося у власності ОСОБА_7 і ОСОБА_4 та їх частки були рівними, тобто становили по 1/2 частці.

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.117).

18 березня 1996 року Другою Дубенською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 543 ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на весь будинок та приналежними до нього господарськими будівлями в АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право особистої приватної власності на домоволодіння від 4 листопада 1987 року (а.с.127-128).

При цьому нотаріусом не було враховано, що ОСОБА_10, як член колгоспного двору, відповідно до ст.563 ЦК УРСР, не міг бути спадкодавцем майна, на яке видано спірне свідоцтво.

Тобто, відповідно не могла бути спадкоємцем (про що стверджується в свідоцтві про право на спадщину) зазначеного майна на час його смерті і його дружина ОСОБА_7 та відповідно також і їх донька ОСОБА_6 з підстав зазначених у свідоцтві.

Крім того, в майні колишнього колгоспного двору, станом на час видачі спірного свідоцтва, позивач ОСОБА_4 мав ? частину у праві власності.

За таких обставин, та відповідно до ст.ст.1301, 392 ЦК України місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про недійсність свідоцтва про право на спадщину, оскільки воно видане з порушенням діючого на той час закону та прав позивача.

Посилання апелянта на безпідставне застосування судом зазначених цих норм діючого ЦК України, не заслуговує на увагу, оскільки згідно ч.3 ст.2 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Твердження апелянта, що законодавство, яким керувався суд, визнаючи свідоцтво про право на спадщину від 18 березня 1996 року недійсним (ст.ст. 120,123,563 ЦК УРСР 1963р.), на момент видачі свідоцтва втратило чинність є загально відомим фактом, однак для встановлення законності виданого спірного свідоцтва про право на спадщину та підтвердження прав на ? частку позивача, суд першої інстанції обґрунтовано застосував норми права, які діяли на час виникнення правовідносин.

Щодо пропуску строку позовної давності, то місцевий суд обґрунтовано його поновив ОСОБА_4, оскільки він є інвалідом першої групи, потребує сторонньої допомоги, хворіє порушенням функції ходи (а.с.6; 74).

Крім того, про обсяг порушення його прав він фактично взнав під час провадження в даній справі, в зв'язку з чим збільшив позовні вимоги.

Посилання апелянта на недотримання судом першої інстанції вимог ст.31 ЦПК України, не заслуговує на увагу, оскільки на думку колегії суддів це не призвело до неправильного вирішення справи.

Місцевим судом ухвалено законне та справедливе рішення, яким усунуто порушення законних прав позивача.

За таких обставин, оскільки рішення місцевого суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, наведених у ньому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313 - 315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дубенського міськрайонного суду від 25 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: