Справа № 192/1075/15-ц
Провадження № 2/192/396/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" грудня 2015 р. СОЛОНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Щербини Н. О.,

за участі секретаря судового засідання Сербіної Л. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Солоне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу в розмірі 75 000 гривень 00 копійок на підставі розписки від 02 квітня 2012 року.

На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 02 квітня 2012 року нею було надано в борг колишньому чоловіку ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 75 000 гривень, на підтвердження отримання яких він власноручно написав розписку, згідно якої зобовязався повернути отримані грошові кошти в строк до 02 липня 2012 року, а на день звернення з позовом до суду їх не повернув.

З посиланням на ст.ст.525,526,1049 ЦК України позивач просить суд стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 75 000 гривень та судові витрати по справі.

Позивач ОСОБА_1, яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи (а.с.54-55) в судове засідання 16 грудня 2015 року не зявилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, а її інтереси в судовому засіданні представляв адвокат ОСОБА_3, який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 04 вересня 2015 року (а.с.56-58).

Представник позивачки в судовому засіданні 16 грудня 2015 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Надав суду пояснення, відповідно до яких позивач 02 квітня 2012 року в приміщенні свого будинку надала в борг купюрами по 500 гривень відповідачу грошові кошти в розмірі 75 000 гривень 00 копійок на його особисті потреби з умовою повернення їх в строк до 02 липня 2012 року, про що ним власноручно було написано розписку, проте від виконання свого зобовязання ухиляється.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні 16 грудня 2015 року позов не визнав, пояснивши що грошові кошти від позивачки він не отримував, а розписка була ним написана не на підтвердження отримання грошових коштів, а у звязку з існуванням між сторонами спору про поділ обєкту незавершеного будівництва. Відповідач посилався на те, що оскільки спір між сторонами про поділ майна розглядався судом, то за результатами розгляду такого спору, відповідачем в приміщенні суду у присутності адвокатів позивачки та відповідача було написано розписку, відповідно до якої він погоджувався на те, що за результатами продажу обєкту незавершеного будівництва він поверне позивачці 75 000 гривень в якості 1/2 вартості такого обєкту, оскільки здійснити поділ такого майна без реєстрації права власності на нього було неможливим. Проте будь-яких грошових коштів від позивачки він не отримував та не просив про надання йому таких коштів у позику а тому договірних відносин, які виникають на підставі договору позики між ними не виникало.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_4, який діє на підставі договору на представництво інтересів від 09 листопада 2015 року (а.с.43) в судовому засіданні 24 листопада та 16 грудня 2015 року позов не визнав та зазначив, що оскільки відповідно до положень ст. 1046 ЦК України договір позики є реальним, то правовідносини з договору позики виникають після передачі грошових коштів, проте розписка від 02 квітня 2012 року не свідчить про те, що відбувся факт передачі грошових коштів, а відповідач заперечує що отримував такі кошти від позивачки. На підставі зазначеного, представник відповідача вважає, що правовідносини договору позики між сторонами не виникли, а виникли інші правовідносини з приводу спору між сторонами про поділ обєкту нерухомого майна. Вважає, що розписка, яка надана позивачем, не може свідчити про новацію боргу, оскільки ніякого боргу у відповідача перед позивачем не виникало.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення відповідача та представників сторін, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Вимогами частини 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до п. 5 Розділу XX Перехідних полoжeнь Податкового кодексу України неоподатковуваний мінімум доходів громадян становить 17 гpивень, а отже договір позики на суму, що перевищує не менш як у десять разів встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто 170 гривень, повинен укладатися в письмовій формі.

Судом встановлено, що 02 квітня 2012 року ОСОБА_2 власноручно написав розписку, згідно якої зобовязався віддати гроші в сумі 75 000 гривень 00 копійок ОСОБА_1, яка згідно свідоцтва про шлюб, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Солонянського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 56 змінили прізвище з «Гагавчук» на «Щербина» (а.с.29), в строк до 02 липня 2012 року (а.с.4). Оригінал розписки був оглянутий судом в судовому засіданні 16 грудня 2015 року.

Відповідач в судовому засіданні не заперечував факту написання ним власноручно такої розписки, проте заперечував що відбулася передача грошових коштів, оскільки розписка була написана ним не у звязку з виникненням між сторонами правовідносин з договору позики, а у звязку з розглядом справи про поділ майна, рішення суду по якому ухвалено не було.

Згідно ст.ст. 10, 27 ЦПК України позивач повинен довести та надати суду докази на обґрунтування своїх позовних вимог, а відповідно до ч.2 ст.64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі, а якщо подані копії письмового доказу, суд за клопотанням сторін, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб в межах заявлених ними позовних вимог.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Проте під час дослідження розписки від 02 квітня 2012 року судом було встановлено, що хоча такий письмовий документ і має назву «розписка», проте він не має правової природи щодо підтвердження існування між сторонами правовідносин які виникають з договору позики, оскільки в тексті розписки не зазначено про те, що ОСОБА_2 отримував від позивачки грошові кошти, а лише міститься посилання на те, що він зобовязується лише повернути грошові кошти.

Оскільки ч. 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка, яка посвідчує передання визначеної грошової суми, то розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови про отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів.

Судом встановлено, що згідно розписки від 02 квітня 2012 року ОСОБА_2 зобовязався віддати позивачці грошові кошти в сумі 75 00 гривень в строк до 02 липня 2012 року, проте розписка не містить посилання про те, що відповідач отримував або йому передавалися позивачем грошові кошти в такій сумі.

Таким чином, судом встановлено, що дана розписка не може свідчити про виникнення між сторонами правовідносин щодо укладання договору позики, оскільки ОСОБА_2 не було зазначено про те, що він отримував від позивачки грошові кошти, а позивачем не було доведено суду існування правовідносин, які виникають з договору позики будь-якими іншими належними доказами.

Висновок суду про відсутність між сторонами правовідносин, які виникають між сторонами з договору позики узгоджується з правовою позицією ВСУ, яка викладена в постановах від 13 травня 2015 року у справі № 6-144цс15 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, в яких ВСУ зазначив, що судами неправильно застосовано статті 1046, 1047, 1049 ЦК України та зроблено помилковий висновок про те, що між сторонами укладено договір позики, а підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що правові підстави для задоволення позову відсутні.

У звязку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати по справі, відповідно до ст. 88 ЦПК України покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.202-208,525,526,599,626,628,1046,1047 ЦК України, ст. ст.ст.10,11,27,57,60, 64, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складений 21 грудня 2015 року.

Головуючий: суддя Н. О. Щербина