Справа № 128/3082/15-ц
23 грудня 2015 року м. Вінниця
Вінницький районний суд Вінницької області
В складі: головуючого судді Ганкіної І.А.
При секретарі: Шеванюк О.О.
Пред-ві позивача ОСОБА_2
Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» про визнання договору недійсним та стягнення коштів, -
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» про визнання договору недійсним та стягнення коштів, посилаючись на те що 01.08.2015р. він уклав з відповідачем - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» договір № 002698 фінансового лізингу з додатками. Згідно п. 1.1 укладеного договору фінансового лізингу (надалі - договір) лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль Chevrolet Aveo, зазначений у п. 3.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п. 3.3 договору) та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця автомобіля (п. 5.9 договору). Згідно ст. 11 договору позивач має право викупу предмету лізингу за окремим договором купівлі-продажу за умови сплати його повної вартості, а також інших заборгованостей, штрафних санкцій та збитків. Водночас згідно п. 5.1 договору предмет лізингу передається лізингоодержувачу у строк не більше 50 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію у розмірі (10% від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу). Позивач вважає, що укладений договір не відповідає законодавству про фінансовий лізинг, нормам ЦК України та до нього включено положення, які порушують права споживача, що полягає в наступному: Всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України, у договорі і у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. Так, згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» до істотних умов договору лізингу відноситься умова про предмет лізингу, який згідно ч. 1 ст. 3 закону та ч. 1 ст. 807 ЦК України визначається як неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що відрізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивіалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками є незамінними.
Натомість у специфікації, що є додатком до договору, предметом лізингу визначено: марка Chevrolet, модель Aveo, у кількості 1, еквівалент 8747,06, ціна 200920 грн. Таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (рік випуску, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації, тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо). У спірному договорі відсутня обов'язкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу, прямо передбачена законодавством про фінансовий лізинг, і це є порушенням ст. 203 ЦК України. За чинним законодавством лізинговими платежами є платежі, пов'язані із користуванням предметом лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним, у зв'язку з чим, договірні умови можуть містити лише такі лізингові платежі, які передбачені переліком, встановленим законом, сплата яких здійснюється у порядку, встановленому договором. Перелік встановлений законом та розширенню у договірному порядку не допускається. Водночас будь-яких інших платежів на користь лізингодавця, окрім лізингових, законодавством про фінансовий лізинг - не передбачено. Між тим, відповідач включив до договірних умов платежі, які не є лізинговими так як не пов'язані із користуванням предметом лізингу та у додаток не передбачені переліком, встановленим у наведеній вище законодавчій нормі, та, чим вийшов за межі, передбачені законом для діяльності фінансового лізингу, що доводиться наступним:
Перелік та розрахунок лізингових платежів описаний у ст. 8 договору та містить, зокрема:
Перший лізинговий платіж (п. 8.2.1) який складається із:
- а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору («комісія за організацію») у розмірі 10% вартості предмета лізингу згідно додатку № 1 до договору;
- б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, який визначений в додатку № 1 до договору;
- в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу як платіж, що покриває витрати лізингодавця пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингодавця. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмету лізингу визначений в додатку № 1 до договору та складає 3% вартості предмета лізингу.
Другий лізинговий платіж(п. 8.2.3), який складається із:
- відшкодування частини вартості предмета лізингу;
- сплата відсоткової ставки за користування предметом лізингу;
- сплата комісії за супроводження договору.
При цьому, «Комісія за організацію» не передбачена ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», а відтак включена до договору безпідставно. Перш за все цей платіж не є лізинговим, так як не відповідає його поняттю, визначеному законом як плати за користування предметом лізингу. У розділі 2 договору - «Визначення термінів» Комісія за організацію формулюється як «одноразова плата лізингогодержувачем лізингодавцю за перевірку, розгляд та підготовку документів для оформлення даного договору, моніторинг, систематизацію та аналіз даних, отриманих з різних джерел по всій території України, зустрічі та перемовини з дилерами та дистриб'юторами на предмет придбання предмету лізингу, купівлю предмета лізингу, супроводження договору протягом усього строку його дії, та відшкодування інших витрат лізингодавця, що пов'язані із його виконанням (у тому числі не зазначені у договорі, але можуть виникнути в процесі його виконання)», а саме: Законом передбачений лише один вид лізингового платежу, що є винагородою - за передачу у лізинг майна, і така винагорода окремо передбачена договірною умовою у складі першого лізингового платежу у вигляді «комісійної винагороди лізингодавцю за передачу предмета лізингу» (п.п. в) п. 8.2.1 ст. 8 договору), а тому «комісію за організацію» не можна віднести до цього виду винагороди. «Супроводження договору протягом усього строку його дії» у складі комісії за організацію спростовується аналогічною складовою другого лізингового платежу. Таким чином, із договірних умов вбачається подвійне включення до обов'язків лізингоодержувача винагороди, що не передбачено законом та подвійної плати за «супроводження договору» тобто за одні й ті ж самі дії, не говорячи про те, що поняття «супроводження договору» є абстрактним, не передбаченим жодною нормою закону, перш за все, ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», а у договірних умовах не розшифровано його зміст та вартість. Формулюючи зміст лізингових платежів, відповідач застосовує поняття, що мають протилежні значення як у загальновизначеному значенні так і у значенні, визначеному законодавством - аванс визначає як відшкодування, винагороду - як витрати. Крім того, подвійне включення до договору винагороди - за укладання договору, що водночас не передбачено законодавством та за передачу у лізинг майна порушує принцип рівності сторін договору, так як збільшується передбачений законом обсяг обов'язків лізингоодержувача, зокрема, по сплаті лізингових платежів, в той час як обов'язки, які приймає на себе відповідач залишаються у обсязі, передбаченому законом. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» порушення рівності сторін договору є порушенням прав споживача.
Договірне формулювання дій відповідача, обумовлених обов'язком лізингоодержувача сплатити комісію за організацію, як-то «моніторинг, систематизацію та аналіз даних, отриманих з різних джерел по всій території України, зустрічі та перемовини з дилерами та дистриб'юторами на предмет придбання предмету лізингу, купівлю предмета лізингу», окрім абстрактності таких визначень, їх безпідставність в якості лізингового платежу, окрім викладеного вище, доводиться наступним: як позивач зазначив вище, фінансовий лізинг є фінансовою послугою, зміст якої визначено у законі та полягає у наданні у користування предмету лізингу за плату. Водночас спірний договір за своєю суттю є договором приєднання за визначенням згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки його умови встановлені відповідачем у формулярі (стандартній формі), і договір міг бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.
Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, дії щодо "організації та оформлення" такого договору не можуть вважатися послугою в розумінні ч. 1 ст. 901 ЦК України та п. 17 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити. штраф, як вид неустойки є способом забезпечення зобов'язання і стягується лише у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником свого обов'язку. Штрафу за розірвання договору законом не передбачено. Однак, п. 12.12 договору не визначає, за невиконання якого договірного зобов'язання застосовується «штраф», рівно як сума цього зобов'язання та відсотки від нього, як-то передбачено законом. Сплачена позивачем «комісія за організацію» якраз є виконаним договірним зобов'язанням з боку позивача. Водночас розірвання договору за бажанням лізингоодержувача є узгодженою сторонами договірною умовою. Тому використання лізингоодержувачем договірного права на розірвання договору не є порушенням зобов'язання, у зв'язку з чим застосування неустойки у вигляді штрафних санкцій та неповернення сплаченого за договором - суперечить нормам ЦК України. При цьому, розірвання позивачем договору не містить для відповідача будь-яких негативних наслідків для здійснення ним господарської діяльності, так як:
- «комісія за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладання договору» не є послугою та отримана відповідачем безпідставно, шляхом включення до договору умов, не передбачених законом, що обґрунтовано вище;
- аванс ціни предмета лізингу сплачується згідно договірних умов на придбання відповідачем у свою власність предмету лізингу і фактично, виходячи з договірних умов є привласненням відповідачем 20% авансового платежу під виглядом штрафу, законні підстави для якого відсутні та суперечить нормам ЦК України в частині визначення поняття штрафу та підстав його застосування.
Також включення до договору умов, за якими лізингоодержувач зобов'язаний сплатити на користь лізингодавця не передбачені законом платежі (що надає підстави для визнання таких умов недійсними на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України), та ще й у невиправдано великому розмірі (10% від вартості предмета лізингу), які при розірванні договору не повертаються - є очевидно несправедливими договірними умовами
Водночас договірна умова, передбачена п. 12.12 договору в частині часткового повернення авансового платежу та неповернення комісії за організацію при розірванні договору прямо підпадає під поняття несправедливої умови, конкретно визначеної п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого до несправедливих умовдоговору відноситься надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 - позовні вимоги підтримали повністю, в межах заявлених вимог та на підставах зазначених у позові. Позов просили задоволити, суду показали, що за умовами договору позивач повинен був отримати автомобіль на протязі 50 діб, однак про його надходження до відповідача він повідомлений не був. Зрозумівши, що його ошукали, він звернувся до суду, так як зрозумів, що звернувся до шахраїв.
Відповідач ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» в судове засідання представника не направили, заяви про слухання справи у їх відсутність не надходило, хоча про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про що свідчить матеріали справи (зворотні поштові повідомлення).
Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.
01 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу № 002698 (а.с.8-19).
Як вбачається з додатку № 1 до Договору фінансового лізингу № 002698 від 01.08.2015 року, вартість предмета лізингу складає 200 920,00 грн. (а.с.20).
Відповідно до додатку № 2 до Договору фінансового лізингу № 002698 від 01.08.2015 року, встановлено графік сплати лізингових платежів (а.с.21).
Згідно додатку № 3 до Договору фінансового лізингу № 002698 від 01.08.2015 року, відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль «Chevrolet Aveo» , без визначення предмету лізингу, що відповідають поняттю індивідуально визначеної речі (рік випуску, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації, тощо) (а.с.22).
Згідно з п. 1.3 вище вказаного Договору фінансового лізингу, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (Chevrolet, модель Aveo), зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 2 до договору у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором.
Проте, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.
Крім того, всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України, у договорі і у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом.
Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» до таких істотних умов договору лізингу відноситься умова про предмет лізингу, який згідно ч. 1 ст. 3 закону та ч. 1 ст. 807 ЦК України визначається як неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що відрізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивіалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками є незамінними.
Також суд враховує, що згідно ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Тому, визначення особи продавця є обов'язковою, що в договорі є відсутнім.
Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 3.5 Договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже, такі умови договору не відповідають вимогам ст.203 ЦК України та є несправедливими.
Частинами 1, 2 , 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Дані положення відображені і у положеннях Хартії захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року N 543, якою зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.
Крім того, як вбачається з п. 6.4 Договору, лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням та ін. предмета лізингу.
Але, на підставі п. 10.3 Договору, страхування предмета лізингу здійснюється за рахунок споживача, але на користь лізингодавця.
Пунктом 8.13 Договору встановлено, що у разі зміни розміру лізингових платежів, сторони укладають відповідну додаткову угоду до основного договору та підписують акт коригування вартості предмета лізингу. При цьому, передбачено, що у разі відмови споживача від підписання такої додаткової угоди, лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем лізингові платежі поверенню не підлягають. Таким чином, позивачу як споживачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів.
До істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним. Умовами договору передбачені такі лізингові платежі (ст. 8 договору): перший лізинговий платіж, який складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору («комісія за організацію»); авансу ціни предмета лізингу; комісію за передачу предмета лізингу. Крім того, позивач зобов'язується за договором сплачувати «другий лізинговий платіж» (п. 8.2.3 ст. 8 договору), який складається з: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору.
Таким чином, як вбачається із наведених договірних умов, складові першого лізингового платежу - «комісія за організацію» та «аванс ціни предмету лізингу» - виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом. Розділом 12 Договору «Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем, що створює значну перевагу у правах лізінгодавця над правами та обов»язками лізінгоотримувача.
Так, пунктами 12.1-12.12 Договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.
Згідно п. 12.11 Договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізинговадець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 20 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.
Відповідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до несправедливих умов договору відноситься надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.
Отже, положення розділу 12 Договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем.
Відповідно, виходячи з аналізу змісту договору лізингу, суд вважає доведеним включення відповідачем у договір несправедливих умов. Згідно ч.ч 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.
На підставі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Враховуючи характер і суть правовідносин, що склалися між сторонами, як це вбачається із наведених вище і встановлених судом обставин, і зважаючи на те, що за обставинами справи, умови спірного договору є несправедливими та непрозорими, унаслідок чого утворився дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачеві, а ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» не надало належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості визначеної комісії в розмірі 10% вартості предмета лізингу лише за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору чи спричинених на цій стадії виконання договору збитків при його розірванні, що унеможливлюють повернення сплачених позивачем грошових коштів, суд вважає, що є достатні правові підстави для задоволення позову. Сплата 10% від вартості предмета лізингу в сумі 20 092,00грн., лише за організаційні заходи пов'язані з підготовкою та укладенням договору, є тією обставиною, при роз'ясненні якої договір укладений не був би, як такий що не відповідає принципу справедливості, а його розмір є неспівмірним з затратами лізингодавця при укладенні договору, оскільки за вчинення лізингодавцем інших дій на виконання договору, передбачені інші платежі, які належить сплатити лізингоодержувачу.
Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.
Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.
Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 року ; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.
Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.
Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України).
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").
Частиною 3 ст. 10, ст.ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.
За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Керуючись ст.ст.203,215, 806,807 Цивільного Кодексу України, ст.ст.15,19,21,22 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст.11,15,59,60,203,209,213,214,223,224,225 ЦПК України, суд, -
Визнати недійсним договір фінансового лізингу №0026998 від 01.08.2015р. укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»».
Заочне рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький районний суд шляхом подачі апеляційної скарги на протязі 10 діб з моменту винесення рішення.
Відповідачем може бути подана заява про перегляд заочного рішення суду на протязі 10 діб з моменту отримання копії заочного рішення суду до Вінницького районного суду Вінницької області.
Суддя: