Справа № 457/1620/13 Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/783/2728/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 11 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, -

встановила:

У жовтні 2013 року позивач ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності звернення з позовом до суду та захистити порушене його право, визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,5000 га, кадастровий номер :02:002:0054, яка розташована за адресою Львівська обл., м. Трускавець, вул. Роксолани, укладений 02.10.2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 1978.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що на час укладення оспорюваного договору страждав від алкоголізму, у зв"язку із чим проходив лікування в Одеській обласній клінічній психіатричній лікарні № 1 та у приватній психіатричній клініці в м. Одеса по вул. Шишкіна, 19. Вважає, що в цей час не міг усвідомлювати значення свої дій та керувати ними. З врахуванням вимог ст. 225 ЦК України просив визнати договір дарування земельної ділянки від 02.10.2009 року недійсним.

Оскаржуваним рішенням Трускавецького міського суду від 11 лютого 2015 року позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_5 строк позовної давності за вимогою про визнання недійсним договору дарування від 02 жовтня 2009 року.

Договір дарування земельної ділянки площею 0,5000 га, кадастровий номер :02:002:0054, яка розташована за адресою Львівська обл., м. Трускавець, вул. Роксолани, укладений 02.10.2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 1978, визнано недійсним.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4, вважає, що рішення ухвалене без повного та всебічного з"ясування обставин справи, за неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, а тому таке підлягає скасуванню.

Не погоджується із висновок суду першої інстанції про поновлення позивачу строку позовної давності, оскільки у позовній заяві позивач не зазначив поважних причин пропуску строку позовної давності, а саме відсутні докази того, що в період з 02.10.2012 року (строк закінчення строку позовної давності) по 20.03.2013 року (дата підписання позовної заяви) він був тяжко хворий, або перебував за межами місця проживання чи на службі у Збройних силах України.

Також, на думку апелянта, дана справа підсудна місцевим судам м. Одеси, а не Трускавецькому міському суду Львівської області, оскільки місцем проживанням сторін по справі є м. Одеса та місцем укладення договору також є м. Одеса.

Звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_3 не отримувала виклик в судове засідання на 11.02.2015 року, а відтак вона не була належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, при цьому це була перша неявка відповідача, а тому у суду не було підстав розглядати справу у відсутність відповідача.

Крім цього, висновок комплексної психолого-психіатричної експертизи № 679 від 17.12.2014 року не є допустимим та належним доказом по справі, складений на незрозумілій (російській) мові.

Просить рішення Трускавецького міського суду від 11 лютого 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу та доводи такої підтримав, додатково повідомив, що не погоджується із висновками як первинної, так і повторної психолого-психіатричних експертиз, оскільки експертизи проводилися лише по письмових матеріалах, без спілкування із самим ОСОБА_5

Представник позивача ОСОБА_7 в судове засідання 22.12.2015 року не прибула, не повідомила суд про причину неявки, в попередніх судових засідання надала пояснення на зперечення доводів апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що результати експертизи містять чіткі і конкретні висновки щодо психічного та психологічного стану позивача на час укладення оспорюваного договору, відповідно до яких в момент вчинення правочину 02.10.2009 року позивач ОСОБА_5 був абсолютно неспроможний розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Судова колегія погоджується з такими висновками виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов"яз кується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

В ході розгляду справи встановлено, що 02 жовтня 2009 року позивач ОСОБА_5 подарував відповідачу ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,5000 га, кадастровий номер :02:002:0054, яка розташована за адресою: Львівська обл., м. Трускавець, вул. Роксолани, цільове призначення ділянки для будівництва та обслуговування готельно-оздоровчого комплексу (а.с. 6).

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У ч. 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В свою чергу, відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені.

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз"яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд, відповідно до статті 145 ЦПК України, зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

Проведеною по справі судово-психіатричною експертизою (акт № 679 від 17.12.2014 року) встановлено, що ОСОБА_5 станом на 02.10.2009 року страдав психічними розладами у виді алкогольного галюцинозу. По своєму психічному стану ОСОБА_5 не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними під час укладення договору дарування 02.10.2009 року.

На час підписання оспорюваного договору дарування 02.10.2009 року, з врахуванням вживання ним алкоголю, біопсихосоціального стану, особливостей адиктивної особистості, його залежного мислення, сформованих стереотипів особи і особливостей ситуації, він не міг правильно усвідомлювати свої дії і керувати ними, а також правильно сприймати і розуміти досліджувані по справі обставини (т. 1 а.с. 113-120).

Доводи апелянта про те, що висновок судово-психіатричної експертизи № 679 від 17.12.2014 року не є допустимим та належним доказом по справі, складений на незрозумілій (російській) мові, є безпідставними, оскільки призначення та проведення експертизи проведено за правилами ст.ст. 143-147 ЦПК України, експерти попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і за відмову від виконання покладених на них обов"язків без поважних причин, відповідно до ст.ст. 384,385 КК України.

Що стосується складання висновку експертизи російською мовою, колегія суддів вважає, що відповідно до ст. 14 ЗУ "Про засади державної мовної політики" такий висновок не потребував додаткового перекладу на українську мову.

Разом з тим, під час розгляду апеляційної скарги, за клопотанням представника відповідача призначено та експертами КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» проведено повторну комплексну судову психолого-психіатричну експертизу, відповідно до висновку якої № 657 від 02.09.2015 року, станом на 02.10.2009 року ОСОБА_5 страждав тяжким психічним розладом у вигляді алкогольного галюцинозу внаслідок зловживання алкоголем, під час укладення договору дарування 02.10.2009 року ОСОБА_5 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 2 а.с. 2-5).

Таким чином, суд першої інстанції прийшов правильного висновку, що укладаючи 02.10.2009 року оспорюваний договір дарування земельної ділянки ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, відповідно укладений договір підставно визнаний судом недійсним.

В свою чергу, в апеляційній скарзі представник відповідача звертає увагу на пропуск позивачем встановленого строку для звернення до суду з вказаним позовом, оскільки оспорюваний договір вчинений 02.10.2009 року, а позовна заява підписана позивачем 20.03.2013 року.

Згідно із ст. 256 ЦПК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦПК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно із ч. 5 ст. 267 ЦК України. якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

На переконання колегії суддів, розглядаючи вимогу позивача про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності та про захист порушеного права, суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що як на час укладення договору дарування 02.10.2009 року, так і в подальшому у позивача були розлади психіки та поведінки, обумовлені вживанням алкоголю та виникненням синдрому залежності, що згідно із висновком експерта істотно впливає на здатність позивача усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, при цьому визнав такі причини пропуску поважними та поновив позовну давність.

Доводи апелянта про те, що справа підсудна місцевим судам м. Одеси, а не Трускавецькому міському суду Львівської області, оскільки місцем проживанням сторін по справі є м. Одеса та місцем укладення договору також є м. Одеса, є безпідставними, оскільки спір виник з приводу нерухомого майна земельної ділянки, місцем знаходження якої є Львівська обл., м. Трускавець, вул. Роксолани, а відтак позовна заява в силу положень ст. 114 ЦПК України про виключну підсудність, подана до суду за місцемзнаходження такого майна.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу на те, що розгляд справи в судовому засіданні 11.02.2015 року проведено з порушенням вимог процесуального закону, оскільки згідно із ч. 4 ст. 74 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Колегія суддів приходить висновку, що про виклик в судове засіданні на 11.02.2015 року відповідач ОСОБА_3 не була належним чином повідомлена, оскільки в матеріалах справи (а.с. 129) наявна розписка про вручення судової повістки відповідачу 12.02.2015 року, що є наступною датою після дати судового засідання 11.02.2015 року.

Проте, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

На переконання колегії суддів, порушення норм процесуального права в частині виклику відповідача в судове засідання на 11.02.2015 року, не призвело до неправильного вирішення справи, оскільки суд першої інстанції дав належну оцінку доказам і обставинам по справі в їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, а відтак підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні, апеляційну скаргу, яка не спростовує висновків рішення суду, слід відхилити.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 11 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_8