АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/560/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 43 Горячківська Л. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоНерушак Л. В.
суддівПальонного В. С. , Єльцова В. О.
при секретаріЖуравель Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Уманської міської ради Черкаської області про вселення та усунення перешкод в користуванні житлом та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок того, що тривалий час була відсутньою ,-

в с т а н о в и л а :

21 липня 2014 року ОСОБА_8 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Уманської міської ради Черкаської області про вселення та усунення перешкод в користуванні житлом, посилаючись на те, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було зареєстровано 02 липня 2011 року відділом ДРАЦС по м. Умані реєстраційної служби Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області. Від даного шлюбу вони мають сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач ОСОБА_8 зазначає у позові, що відповідач ОСОБА_6 є власником 53/100 частин будинку, розташованого по АДРЕСА_1, в яку вона вселилася як дружина власника та зареєструвалася, де проживала з 2011 року по 2014 рік.

Позивач вказує, що взимку вона з сином перебувала на лікуванні в м. Києві, а коли повернулась, то відповідач ОСОБА_6 не допустив її до будинку, мотивуючи тим, що він не бажає більше проживати з нею. В зв'язку з цим ОСОБА_8 звернулася до суду з даним позовом та просила вселити її та її малолітнього сина - ОСОБА_9, 2011 року народження в частину будинку по АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_6; зобов'язати ОСОБА_6 не перешкоджати їй та сину користуватися належною йому частиною будинку по АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_6 на користь позивача судові витрати.

12 листопада 2014 року ОСОБА_6 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_8 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок того, що тривалий час була відсутньою, посилаючись на те, що він є власником 53/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1.

Позивач за зустрічним позовом зазначає, що з 02 липня 2011 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, який 29 вересня 2014 року розірвано рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області. Від даного шлюбу вони мають сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач ОСОБА_6 зазначає у позові, що за час шлюбу ОСОБА_8 була зареєстрована у належній йому частині будинку по АДРЕСА_1. Він вказує, що 06 червня 2013 року поїхав у Польщу з метою знайти роботу, повернувшись додому через тиждень, не застав там дружини з сином, яка забрала речі та поїхала з сином проживати до своїх батьків в с. Носівці Гайсинського району Вінницької області. ОСОБА_6 вважає, що оскільки відповідач ОСОБА_8 тривалий час, без поважних причин, не проживає у вищевказаній частині будинку, не цікавиться нею та не бере участі в оплаті комунальних послуг, тобто припинила виконувати обов'язки члена сім'ї, тому він звернувся до суду та просив визнати ОСОБА_8 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у частині будинку АДРЕСА_1, що належить йому на праві приватної власності.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 грудня 2014 року позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про вселення та усунення перешкод в користуванні житлом - задоволено.

Вселено ОСОБА_8 та її малолітнього сина - ОСОБА_9, 2011 року народження в частину будинку, розташованого по АДРЕСА_1 Черкаської області, яка належить ОСОБА_6.

Зобов'язано ОСОБА_6 не перешкоджати ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в користуванні частиною будинку АДРЕСА_1

В зустрічному позові ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок того, що тривалий час була відсутньою відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 витрати за надання правової допомоги в розмірі 1000 грн.

Судові витрати стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави в розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції винесено з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 грудня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 відмовити у повному обсязі, а зустрічний позов ОСОБА_6 задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову про вселення та усунення перешкод в користуванні житлом, та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок того, що тривалий час була відсутньою, суд першої інстанції виходив з доведеності основного позову, поважності причин відсутності позивача з хворим сином у будинку відповідача, пославшись на ч. 1 ст. 156 ЖК України, згідно якої члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Також суд першої інстанції посилався на вимоги ст. 64 ЖК України, якою передбачено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ч.1 ст. 176 СК України батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач ОСОБА_8 разом зі своїм малолітнім хворим сином ОСОБА_9 проживала та зареєстрована в будинку по АДРЕСА_1, тому необхідно вселити її разом з дитиною і зобов'язати відповідача ОСОБА_6 не перешкоджати у користуванні жилим приміщенням.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважаючи їх вірними, такими що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

У відповідності до ч. 2 ст. 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї.

За ч. 1 ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном.

У відповідності до преамбули ЗУ «Про охорону дитинства» цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

За статтею 1 Закону охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Згідно статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно статті 11 Закону сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У відповідності до статті 18 Закону діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

У відповідності до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. За ч. 3 ст. 5 СК України держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

У відповідності до ч. 2 ст. 176 СК України права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюється законом.

Згідно ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 липня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, який заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 вересня 2014 р було розірвано.

Згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1, виданого ВДРАЦС по м. Умані реєстраційної служби Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області в шлюбі у ОСОБА_6 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_9.

Відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 15 грудня 2010 року ОСОБА_6 належить 53/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 у яку вселилась, як дружина власника ОСОБА_8, і була зареєстрована 02 листопада 2011 року, що вбачається із даних будинкової книги.

Згідно даних довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 10 липня 2014 року № 164, виданій ОСОБА_8, проживаючій в АДРЕСА_1, до складу сім'ї (зареєстрованих) входять: ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_9

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 не допускає ОСОБА_8 із сином до належного йому будинку, в зв'язку з чим вона вимушена була поїхати проживати до своїх батьків у Вінницьку область.

Судом встановлено, що син сторін - ОСОБА_9 є інвалідом дитинства з діагнозом: «важке органічне ураження головного мозку (кістозна трансформація за даними МРТ головного мозку). Симптоматичний. Вест-синдром. Мікродефальний синдром. Виражена затримка розвитку. Спастичний тетрапарез» та перебуває на обліку в Уманській дитячій поліклініці і потребує лікування та постійних консультацій з лікарем, постійний догляд за дитиною здійснює ОСОБА_8

У відповідності до вимогам ч. 2 ст. 176 СК України, ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства», ч. 1 ст. 405 ЦК України права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюється законом, діти - члени сім'ї власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником.

Так, ч. 3 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку ( квартири ), які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку ( квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку ( квартири) член його сім'ї вправі вселити в займане ним приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Виходячи із вищевказаного, вбачається, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, задовольнивши позов ОСОБА_8 про вселення та усунення перешкод в користуванні житлом, оскільки вона з сином на відповідній правовій підставі має право проживати у належній ОСОБА_6 частині житлового будинку та була відсутня з дитиною і не проживала в частині будинку відповідача в зв'язку з постійною потребою у лікуванні хворої дитини в різних медичних установах, що підтверджується наданими медичними довідками про лікування дитини в матеріалах справи.

ОСОБА_6, звертаюсь до суду із зустрічним позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок того, що тривалий час була відсутньою, посилався на те, що ОСОБА_8 забрала речі та поїхала з сином проживати до своїх батьків в с. Носівці Гайсинського району Вінницької області, і тривалий час, без поважних причин, не проживає у належній йому частині будинку, не цікавиться нею та не бере участі в оплаті комунальних послуг, тобто припинила виконувати обов'язки члена сім'ї , на чому наполягав ОСОБА_6

Виходячи з положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла, втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тому позивач за зустрічним позовом ОСОБА_6 помилково послався як на підставу своїх вимог на положення ст. ст.71, 72 ЖК України, які стосуються лише наймача жилих приміщень, а не власника, яким є ОСОБА_6, так як невірно визначився із спірними правовідносинами.

Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як термін його відсутності, так і поважність причин такої відсутності.

Колегія суддів вважає, що позивачем не надано належних доказів того, що ОСОБА_8 втратила право, як член сім'ї, на користування належною ОСОБА_6 частиною будинку, так як дані доводи спростовуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства, оскільки малолітній син сторін є інвалідом з дитинства, хворіє та потребує постійного медичного лікування, що підтверджується наданими позивачем ОСОБА_8 довідками з лікувальних закладів, з яких вбачається, що вона з дитиною проходили курси лікування та обстеження за межами м. Умані, а тому в період лікування не могли користуватись житлом і проживати в будинку, що обґрунтовано визнано судом як поважна причина їх відсутності. Крім того, сторони не заперечували, що позивач з дитиною не проживала в будинку з вересня 2013 року, а з позовом звернулась до суду в липні 2014 року, коли дитині стало краще, і вона могла зайнятися крім лікування сина і вирішенням питання захисту їх прав на проживання в будинку. Відповідач ОСОБА_6 звернувся із зустрічним позовом про втрату права на житло ОСОБА_8 лише у листопада 2014 року, розірвавши шлюб 29 вересня 2014 року на підставі заочного рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області, тобто уже після того, як позивач за первісним позовом звернулась до суду за захистом своїх та малолітнього сина порушених прав на житло.

Колегія суддів вважає, що не підлягають до задоволення доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що зараз у спірній частині будинку проводиться капітальний ремонт і вказаний будинок не придатний для проживання.

Також колегія суддів погоджується з тим, що не можливо прийняти до уваги пропозицію про надання ОСОБА_8 з дитиною іншого облаштованого житла, яке є власністю ОСОБА_6 та знаходиться по АДРЕСА_2, враховуючи те, що вона відмовилася від проживання там з дитиною, сторони не дійшли згоди щодо укладення мирової угоди, а відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 174 ЦПК України визначено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Крім того, відповідно до вимог ст. 175 ЦПК України з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок сторони мають право укласти мирову угоду.

Із матеріалів даної справи вбачається, що предметом даного спору є проживання в частині будинку, яка знаходиться по АДРЕСА_1 Черкаської області, а не у вказаному будинку відповідача в с. Аполянка Уманського району, а відмова від позову чи укладення мирової угоди є правом позивача, а не обов'язком.

Також колегія суддів, вважає, що посилання апелянта, що позивач була безпідставно звільнена судом від сплати судового збору є необґрунтованим, оскільки суд, враховуючи матеріальне становище позивача, вирішує дане питання при відкритті провадження у справі і підстави для залишення позову без руху чи призначення справи до розгляду.

Не підлягають задоволенню посилання апелянта, що судом не взято до уваги та не встановлено дійсні обставини, чому позивач з дитиною покинула проживання в будинку в м. Умані та поїхала до своїх батьків у Вінницьку область, оскільки дані обставини були предметом дослідження суду, та суд дійшов висновку, що ОСОБА_8 не втратила права проживати в будинку ОСОБА_6, тому обґрунтовано задовольнив її вимоги та відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність та законність рішення суду першої інстанції, тому також не підлягають до задоволення, так як спростовуються матеріалами справи, яким судом дана належна оцінка.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Обов'язок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Посилання апелянта, що рішення суду першої інстанції є незаконним не підтверджено доказами та не наведено підстав, визначених у ст. 309 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі.

Виходячи з викладеного, доводи апелянта носять суб'єктивний характер, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Уманської міської ради Черкаської області про вселення та усунення перешкод в користуванні житлом та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок того, що тривалий час була відсутньою - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :