Справа № 127/2-1707/10
Провадження № 4-с/127/49/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2015 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І.Е.,

за участю: секретаря Пєскова Є.Д.,

представника заявника ОСОБА_1,

державного виконавця Микитюка М.О.,

представника заінтересованої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці скаргу ОСОБА_3, яка дії в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, на дії старшого державного виконавця Вишенського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_5 за участю заінтересованої особи ПАТ «Мегабанк» в особі Вінницького центрального регіонального відділення, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась із скаргою ОСОБА_3, яка дії в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, на дії старшого державного виконавця Вишенського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_5

Скарга мотивована тим, що 15.04.2010 року рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці, яке набрало законної сили 26.04.2010 року, було звернуто стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Мегабанк» в особі Вінницького центрального регіонального відділення на предмет іпотеки, а саме: житлову квартиру АДРЕСА_1, що у м. Вінниці. 26.05.2014 року Вінницьким міським судом Вінницької області було ухвалено рішення про відмову у виселенні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та зняття їх з реєстраційного обліку. Однак, рішенням апеляційного суду Вінницької області від 28.07.2014 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.05.2014 року було скасовано і ухвалено нове, яким позов ПАТ «Мегабанк» було задоволено та виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із зняттям їх з реєстраційного обліку. 19.01.2015 року державним виконавцем Вишенського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_5 була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з виконання вище вказаного судового рішення. 13.02.2015 року ізоляційною стрічкою на вхідних дверях квартири було залишено попередження про виселення. З такими діями заявник не згодна. 07.06.2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким заборонено примусове стягнення нерухомого майна, яке є предметом іпотеки за споживчими кредитами, наданими в іноземній валюті. Законодавець заборонив також і виселення позичальника або майнового поручителя та членів їх сімей із житлових будинків, які є предметом іпотеки. Державний виконавець, приймаючи рішення про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зобовязаний був пересвідчитись у наявності чи відсутності іншого нерухомого майна боржника. Примусове виселення з квартири є неможливим, зокрема, в звязку з набранням чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Вище вкладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про визнання неправомірними дій старшого державного виконавця Вишенського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_5 щодо виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та зобовязання державного виконавця отримати інформацію.

Ухвалою суду від 20.02.2015 року скаргу прийнято до розгляду і до участі у справі в якості заінтересованої особи залучено ПАТ «Мегабанк» в особі Вінницького центрального регіонального відділення.

В судовому засіданні представник заявника підтримав вимоги, аргументуючи їх мотивами, викладеними в скарзі та просив їх задовольнити.

Державний виконавець Вишенського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення скарги. Зазначив, що ним вчиняються усі необхідні дії для забезпечення примусового виконання судового рішення.

Представник заінтересованої особи - ПАТ «Мегабанк» просив відмовити в задоволенні скарги, оскільки вважає, що державний виконавець діяв правомірно.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

В судовому засіданні судом було оглянуто і досліджено матеріали виконавчого провадження № 46090120. Встановлено, що на примусовому виконанні у Вишенському відділі державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції перебуває виконавче провадження № 46090120, відкрите 19.01.2015 року старшим державним виконавцем Микитюком М. О., з виконання виконавчого листа № 127/4208/14-ц, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 15.08.2014 року про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Судом встановлено, що державним виконавцем Микитюком М. О., отримавши виконавчий документ, було вчинено дії у відповідності до положень ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, в постанові про відкриття виконавчого провадження вказано про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до 03.02.2015 року. Дану постанову направлено боржнику за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Тому, у відповідності до ст. ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження.

Згідно ч. 1 ст. 78 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець перевіряє стан виконання рішення про виселення боржника на наступний день після закінчення строку, встановленого ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного виконання рішення.

Оскільки самостійно рішення суду боржником виконано не було, державним виконавцем було розпочато примусове виконання судового рішення у відповідності до ч. 1 ст. 27 та ч. 2 ст. 78 Закону України «Про виконавче провадження».

06.02.2015 року державним виконавцем здійснено вихід за місцем проживання боржника і встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_3добровільно не виселились, проживають за даною адресою, перебувають там, але двері не відчиняють, про що складено відповідний акт.

З матеріалів виконавчого провадження, оглянутих в судовому засіданні, вбачається, що в ході примусового виконання виконавчого провадження № 33644373 державним виконавцем було отримано інформацію про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_3, про державну реєстрацію іпотеки та про державну реєстрацію обтяження на дану квартиру.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно Конституції України державний виконавець діє лише в межах наданих йому законом повноважень, а згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

В свою чергу, згідно ч. 6 та ч. 7 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», боржник зобов'язаний, зокрема, утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення, своєчасно з'являтися за викликом державного виконавця. Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Законом України «Про виконавче провадження» чітко визначено порядок виконання судового рішення про виселення боржника.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невідємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Також, Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу, що право на виконання судового рішення є складовою права на справедливий судовий захист.

Згідно ст. 14 ЦПК України та ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Виконання судових рішень це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, а для визначення розумного строку розгляду справи включається період з надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду.

Посилання заявника та її представника на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є безпідставним. Дія даного Закону жодним чином не поширюється на виконання рішення суд про виселення боржників. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 28.07.2014 року було встановлено наявність законних підстав для виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири, на яку було звернуто стягнення як на предмет іпотеки рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 15.04.2010 року.

Твердження заявника, викладені в скарзі, та її представника в судовому засіданні щодо неправомірності прийняття державним виконавцем рішення про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є безпідставними. Державним виконавцем таке рішення не приймалось, а було ухвалено судом, яке є обовязковим до виконання. Державним виконавцем вчинялись дії щодо виконання судового рішення, оскільки він зобов'язаний вживати передбачених законом заходів примусового виконання такого рішень.

Направлення державним виконавцем Івановій Л. А. попередження по виконавчому провадженню із повідомленням про виселення 27.02.2015 року, відповідає положенням ч. 3 ст. 78 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд оцінює докази наявні в справі, відповідно до ст. 212 ЦПК України, повно і всебічно зясовує обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, відповідно до ч. 3 ст. 213 ЦПК України.

Розглянувши скаргу, заслухавши пояснення представника заявника, державного виконавця та представника ПАТ «Мегабанк», оглянувши матеріали справи та матеріали виконавчого провадження, суд дійшов до переконання про відсутність підстав для задоволення поданої скарги, оскільки при примусовому виконанні рішення суду, прийнятого на користь ПАТ «Мегабанк», державний виконавець діяв відповідно до вимог чинного законодавства, забезпечуючи при цьому своєчасне і повне виконання рішення суду. Відповідно, враховуючи вище викладене, суд вважає необґрунтованими і безпідставними вимоги заявника щодо визнання неправомірними дій державного виконавця при виконанні судового рішення про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Щодо вимог заявника в частині зобовязання старшого державного виконавця Вишенського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_5 вчинити дії, а саме отримати інформацію, то суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цієї частини вимог, оскільки такі вимоги є необґрунтованими. Державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання, зокрема, судових рішень у порядку, передбаченому законом. Суд не вправі зобовязувати державного виконавця до вчинення тих дій, які згідно із Законом України можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

На що також звернув увагу Верховний Суд України в Постанові Пленуму «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» № 14 від 26.12.2003 року.

На підставі вище наведеного, суд прийшов до висновку, що скарга ОСОБА_3, яка дії в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, не підлягає до задоволення, оскільки є необґрунтованою.

Враховуючи наведене та керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 386, 387 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_3, яка дії в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, в задоволенні скарги на дії старшого державного виконавця Вишенського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_5

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня її проголошення.

Суддя: