Єдиний унікальний номер 242/7/15-ц Номер провадження 22-ц/775/219/2015
Головуючий у 1 інстанції Пирогова Л.В. Єдиний унікальний номер 242/7/15-ц Доповідач Корчиста О.І. Номер провадження 22ц-775/219/15
У Х В А Л А

Іменем України

07 жовтня 2015 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючої: Корчистої О.І.

суддів: Дундар І.О., Осипчук О.В.

при секретарі: Баранові В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Артемівську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 травня 2015 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного вищого навчального закладу «Донецький інститут соціальної освіти» про стягнення не донарахованої та невиплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористані дні щорічних оплачуваних відпусток та матеріальної допомоги на оздоровлення,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення з Приватного вищого навчального закладу «Донецький інститут соціальної освіти» (надалі за текстом ПВНЗ «ДІСО») не донарахованої та невиплаченої заробітної плати за період з 01 вересня 2009 року по 21 вересня 2012 року, грошової компенсації за невикористані дні щорічних оплачуваних відпусток та матеріальної допомоги на оздоровлення на загальну суму 109 568, 40 гривень.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 травня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції незаконне, необґрунтоване, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково посилається на те, що вона працювала на посаді виконуючого обов'язки завідуючої кафедри дошкільної і початкової освіти з 01 вересня 2009 року та професора з 01 грудня 2009 року за одним договором, на одному підприємстві ПВНЗ «ДІСО» поряд з основною роботою - ректора в межах установленої тривалості робочого дня, тобто мало місце суміщення вищевказаних посад. Також вказувала, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги, що вона працювала на посаді ректора ПВНЗ «ДІСО», а не виконуючого його обов'язки. Крім цього, судом першої інстанції не було враховано документи, які свідчать про те, що вона працювала на посаді професора кафедри дошкільної і початкової освіти. Також, поза увагою суду залишилось те, що за період роботи в ПНВЗ «ДІСО» заробітна плата за науково-педагогічну роботу на посаді професора їй не виплачувалась. Крім цього, на думку апелянта, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що її позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невикористані дні щорічних оплачуваних відпусток за 2009-2012 роки та матеріальної допомоги на оздоровлення задоволенню також не підлягають оскільки робота на умовах суміщення не впливає на право позивача на відпустку, адже робота за суміщенням виконується одночасно з основною роботою.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 доводи викладені в апеляційній скарзі підтримала та просила її задовольнити.

В судове засідання представник відповідача ПВНЗ «ДІСО» не з'явився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, апеляційний суд приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно копії трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 01 вересня 2009 року по 21 вересня 2012 року працювала на посаді ректора ПВНЗ «ДІСО». (а.с. 74)

Також, судом першої інстанції встановлено, що 01 вересня 2009 року між ПВНЗ «ДІСО» та ОСОБА_1 укладено контракт, за умовами якого позивача прийнято на посаду ректора ПВНЗ «ДІСО». Строк дії контракту до 31 серпня 2014 року. Пунктом 2.2.22 Розділу 2 контракту передбачено, що ректор самостійно визначає свій трудовий розпорядок. (т. І, а. с.54-62)

Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що розділом 3 контракту, укладеного між ПВНЗ «ДІСО» та ОСОБА_1, визначено умови оплати праці та соціально - побутового забезпечення ректора. За положеннями пунктів 3.1, 3.2, 3.3., 3.4 Контракту норма тривалості робочого часу встановлюється Колективним договором «ДІСО» згідно з чинним законодавством. За навантаження і роботу у час в режимі ненормованого робочого дня надається додаткова відпустка - 5 днів, але не більше 56 календарних днів, з урахуванням додаткової відпустки, встановленої цим контрактом за умов виконання норм навчального навантаження (240 годин на рік). Ректору ОСОБА_1 за виконання обов'язків, передбачених цим контрактом, виплачується щомісячно за рахунок коштів ДІСО: посадовий оклад у розмірі 10000 гривень, встановлений оклад може бути збільшений за згодою сторін, оформленою доповненням до контракту; заробітна плата за науково-педагогічну роботу в розмірі, передбаченому діючим законодавством; надбавка за вислугу років відповідно до чинного законодавства; до посадового окладу встановлюється доплата за науковий ступінь, вчене звання, знання та використання в роботі іноземної мови, почесне або спортивне звання в розмірі згідно до чинного законодавства; ОСОБА_1 надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 36 календарних днів; якщо річне навантаження становить 240 годин, відпустка збільшується до 56 календарних днів. Час і порядок використання відпустки погоджується з Радою; до щорічної відпустки виплачується матеріальна допомога для оздоровлення в розмірі середньомісячного заробітку.

Крім цього, судом встановлено, що на підставі п. 8.1 наказу ПВНЗ «ДІСО» № 106-к від 31 серпня 2009 року дозволено суміщення ОСОБА_1, ректору у посаді в.о. завідувача кафедри дошкільної і початкової освіти з 01 вересня 2009 року за окладом відповідно до штатного розпису. Підстава:рішення Ради засновників. (т. І, а.с. 90)

Згідно п. 2 наказу ПВНЗ «ДІСО» № 142-к від 01 грудня 2009 року дозволено ОСОБА_1 ректору «ДІСО» суміщення посади ректора з посадою професора кафедри дошкільної та початкової освіти з 01 грудня 2009 року. Підстава: заява ОСОБА_1 (т. І, а.с.77)

Також, судом першої інстанції встановлено, що робота ОСОБА_1 на посаді в.о. завідувача кафедри дошкільної і початкової освіти з 01 вересня 2009 року та професора з 01 грудня 2009 року по 21 вересня 2012 року у відповідача проводилася за одним трудовим договором, на одному підприємстві - ПВНЗ «ДІСО» поряд з основною роботою - ректора в межах установленої тривалості робочого дня, тобто мало місце суміщення вищевказаних посад.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 мотивувала свої позовні вимоги тим, що за період її роботи фактично мало місце не суміщення посад ректора і професора, а виконання нею роботи ректора та окремо виконання науково-педагогічної роботи як професора, тому за фактичне виконання науково-педагогічної роботи відповідач повинен був виплатити їй заробітну плату у розмірі 57449, 14 гривень. Проте, такі посилання позивача, на думку суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать нормам матеріального права. Також, суд першої інстанції виходив з того, що фактично мало місце суміщення позивачкою посад за спірний період за одним трудовим договором, на одному підприємстві - ПВНЗ «ДІСО» поряд з основною роботою - ректора в межах установленої тривалості робочого дня.

Крім цього, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивачки ОСОБА_1 з приводу того, що доказом виконання роботи за сумісництвом є реєстри професорсько-викладацького складу, звіти кафедри початкової освіти, де її зазначено як внутрішній сумісник, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки суміщення вищевказаних посад оформлено відповідними наказами із зазначенням посад, що суміщуються та розміру доплати за суміщення.

Також, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення компенсації за невикористані дні щорічних відпусток за 2009-2012 роки у розмірі 10535 гривень та матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 41584, 26 гривень за 2009-2010 роки та за 2010-2011 роки, виходив з того, що робота на умовах суміщення не впливає на право позивача на відпустку, адже робота за суміщенням виконується одночасно з основною роботою.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи і вимогам діючого цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні контракту.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 01 вересня 2009 року між ПВНЗ «ДІСО» та ОСОБА_1 укладено контракт, за умовами якого позивачку прийнято на посаду ректора ПВНЗ «ДІСО». Строк дії контракту до 31 серпня 2014 року. Пунктом 2.2.22 Розділу 2 контракту передбачено, що ректор самостійно визначає свій трудовий розпорядок. (т. І, а.с.54-62)

Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно ст. 21 КЗпП України та ст. 20 Закону України «Про оплату праці» оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, колективного договору і пов'язана з виконанням умов контракту.

Як убачається зі змісту Контракту, укладеного між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ПВНЗ «ДІСО», п.п. 3.1., 3.2, 3.3, 3.4. передбачені умови роботи позивачки на посаді ректора закладу. (т.І, а.с. 54-63)

Відповідно до ст. 105 КЗпП України працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов'язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника. Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі.

Зі змісту наявних в матеріалах справи копій наказів №142-к від 01 грудня 2009 року (т. І, а.с. 77-78), №32а-к від 05 квітня 2011 року (т. І, а.с. 79-80), №106-к від 31 серпня 2009 року (т. І, а.с. 81-91) вбачається, що ОСОБА_1 як ректору ПВНЗ «ДІСО» було дозволено суміщення посади ректора з посадою професора кафедри дошкільної та початкової освіти з 01 грудня 2009 року, а також, дозволено суміщення посади ректора та посади в.о. завідувача кафедри дошкільної і початкової освіти з 01 вересня 2009 року за окладом відповідно до штатного розпису.

Крім цього, зі змісту копій реєстру професорсько-викладацького складу за спірний період, вбачається, що ОСОБА_1 зазначено як «внутрішній сумісник». (т.ІІ, а.с.1-21)

В матеріалах справи відсутні дані про укладанні окремих трудових договорів між позивачкою ОСОБА_1 та ПВНЗ «ДІСО».

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було надано належну оцінку наявним в матеріалах справи доказам, а також, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи є неспроможними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Крім цього, висновки суду першої інстанції в частині того, що не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невикористані дні щорічних оплачуваних відпусток за 2009-2012 роки та матеріальної допомоги на оздоровлення, відповідають вимогам матеріального права, оскільки робота на умовах суміщення не впливає на право позивача на відпустку, адже робота за суміщенням виконується одночасно з основною роботою. Крім цього, матеріальна допомога на оздоровлення надається при черговій відпустці, її виплаоу за минулі роки законодавством не передбачена.

Таким чином доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді