АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6014/15 Справа № 204/6448/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Токар Н. В. Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Макарова М.О.,

суддів - Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі - Самокиші О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Красногвардійський РВ у м. Дніпропетровську ГУДМС України в Дніпропетровській області, Комунальне підприємство «Житлове гоподарство Красногвардійського району» Дніпропетровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду із зазначим позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2., ОСОБА_3. та ОСОБА_4. такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1; зобов'язати Красногвардійський районний відділ у м.Дніпропетровську Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку відповідачів та стягнути з з них судовий збір.

У позовній заяві позивач послався на те, що, що він є квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1. Разом з ним у вказаній квартирі зареєстровані відповідачі: колишня дружина - ОСОБА_2, дочка - ОСОБА_3 та дочка - ОСОБА_4. На даний час квартира не приватизована та знаходиться на балансі Комунального підприємства «Житлове господарство Красногвардійського району» Дніпропетровської міської ради. Шлюб між ним та ОСОБА_2. було розірвано 25 березня 2002 року, і з того часу вони разом не проживають, відповідачка виїхала з квартири у 2002 році, створила іншу сім'ю та разом з дочками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживає за іншою адресою. В спірній квартирі відповідачі не проживають і нею взагалі не цікавляться. Всі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення в період з грудня 2012 року по даний час, виконуються ним одноособово, а також він вимушений сплачувати всі комунальні послуги за відповідачів, у зв'язку з чим просив задовольнити його вимоги.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1. посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Відмовляюи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у квартирі АДРЕСА_1 відповідачі не проживають у зв'язку з тим, що між ними та позивачем склалися неприязні відносини, останній веде аморальний спосіб життя та чинить перешкоди відповідачам у користуванні квартирою. Крім того, відповідачі вживали заходи для відновлення своїх житлових прав та проживання відповідачів в іншій квартирі носило вимушений характер. А також позивачем позовні вимоги не доведені та ним пропущено строк звернення до суду, оскільки про порушення своїх прав він дізнався у 2002 році та строк зверненян до суду закінчився відповідно у 2005 році, а до суду він звернувся лише у 2014 році.

Проте з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 перебуває на балансі Комунального підприємства «Житлове господарство Красногвардійського району» Дніпропетровської міської ради, а 25 жовтня 1983 року громадянці ОСОБА_5, 1937 року народження, було видано ордер на житлове приміщення на склад сім'ї з трьох осіб: ОСОБА_5-основний квартиронаймач, син-ОСОБА_1 та дочка - ОСОБА_6 (а.с. 166).

Також встановлено, що у 1983 році позивач ОСОБА_1. уклав шлюб з відповідачем ОСОБА_2., який було розірвано 25 березня 2002 року. Від цього шлюбу у них народилися діти: ОСОБА_3, 1984 року народження та ОСОБА_4, 1993 року народження (а.с. 10).

Після реєстрації шлюбу відповідачка у 1983 році була прописана у цій квартирі, а доньки були зареєстрованими з народження та вони на даний час залишаються бути зареєстрованими за вказаною вище адресою (а.с. 7, 10, 26).

Відповідно до рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська 10 липня 2009 року було вселено відповідачку з дітьми у спірну квартиру, цим рішенням встановлено, що між сторонами з 1999 року постійно виникали сварки, через що відповідачка вимушена виїхати з квартири з дітьми та переїхати до своїх батьків, про що також зазначено і в рішенні цього ж суду від 07 листопада 2012 року, згідно якого відмовлено ОСОБА_1. в задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_2., ОСОБА_4. та ОСОБА_3. про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, пред'явлених відповідно до ст.107 ЖК України (а.с. 54, ).

Саттею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках:

1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п'яти років перебування на військовій службі;

2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;

3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім'ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях;

4) виїзду у зв'язку з виконанням обов'язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов'язків;

5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них;

6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом всього часу перебування в ньому;

7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї.

Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім'ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання.

У випадках, передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

А згідно роз'яснень викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.

Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився.

Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, та зазначалося вище, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2009 року відповідачку ОСОБА_2. з дітьми ОСОБА_3. та ОСОБА_4., які є вже повнолітніми, було вселено в спірну квартиру, оскільки ОСОБА_1. змінив замки в квартирі та вчинив перешкоди у користуванні квартирою (а.с.173).

В подальшому, після набрання цим рішенням чинності, відповідач ОСОБА_2. отримала в суді 24 березня 2010 року виконавчий лист №2-605/09 з виконання цього рішення суду, про що зокрема зазначено у відповіді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за вих. №16459/15-Вих від 10 серпня 2015 року (а.с. 165).

Проте, відповідно до відповіді Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції за вих. № 13847/10 від 21 серпня 2015 року, вказаний виконавчий лист до відділу ДВС не надходив (а.с. 163), а також судом встановлено, що відповідачі після набрання чинності цим рішенням суду та отримання виконавчого листа вказане рішення суду з питанням його виконання нікуди не зверталися та взагалі його виконанням не займалася, а тому це рішення суду з вини відповідачів виконано взагалі не було.

Також, як вбачається із пояснень відповідача ОСОБА_2. вона разом з донькою ОСОБА_4. у 2013 році приходили до спірної квартири, але їх вигнали, разом з цим ці дії не можуть бути діями з виконання рішення суду про вселення, оскільки вони не були направлені на вселення відповідачів.

Відповідно до вимог ст.10,60 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інших доказів поважності відсутності відповідачів після ухвалення рішення суду про їх вселення до 2014 року у спірній квартирі суду надано взагалі не було, тим більше, що самі відповідачі в судовому засіданні вказували на те, що цією квартирою вони взагалі не цікавилися.

Крім того, за змістом ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 р. N 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

У зв'язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одночасно одну із таких і вимог: Г) про позбавлення права власності на; житлове приміщення; 2) про позбавлення права і користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на це вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства - статей 71, 72, 116, 156 ЖК, ст. 405 ЦК (постанова Верховного Суду України від 16 січня 2012 р. у справі N 6-57цс11).

Враховуючи те, що відповідачі втартили право користування квартирою, доказів поважності причин відсутності в спірній квартирі суду надано ними не було, у зв'язку з чим колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача є обгрунтованими, проте суд першої інстанції на це уваги не звернув, постановивши незаконне рішення суду.

Крім того, висновки суду першої інстанції про те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі у зв'язку з неприязними стосунками, оскільки позивач вживає алкогольні напої та наркотичні засоби, а також веде аморальний спосіб життя є безпідставиними, оскільки ці вимоги матеріалами справи взагалі не підтверджені, та про них фактично зазначалося лише у рішенні суду про вселення відповідачів, та мали місце вони у лише у період 1999- 2002 років, що були підставою для розірвання шлюбу у 2002 році та вимушене виселення з квартири й переїзд відповідачів на проживання до своїх батьків.

Також, висновки суду про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом своїх прав, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки позивач у позовній заяві зазначив про період непроживання та відсутності відповідачів саме з 2012 року, тобто після ухвалення рішення суду про вселення відповідачів (поновлення житлових прав) до спірної квартири від 10 липня 2009 року та рішення суду від 07 листопада 2012 року про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1. до ОСОБА_2., ОСОБА_4. та ОСОБА_3. про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, пред'явлених відповідно до ст.107 ЖК України, а також колегія суддів звертає увагу, що наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився (ч.4 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»).

Доводи відповідачів про те, що вони частково сплачували комунальні послуги за спірну квартиру, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки сплата заборгованості за комунальними послугами відбулася примосово за судовим наказом виданого Красногвардійським районним судом 19 березня 2014 року про стягнення з усіх сторін заборгованості за комунальні послуги та відповідно після відкриття виконавчого провадження із цього приводу (а.с.65-75, 176-184), а не добровільно, що не може бути підставою для відмови в задоволенні позову.

Що стосується вимог позивача про зобов'язання Красногвардійського РВ ДМУ МВС України про зняття відповідачів із реєстраційного обліку за адресою спірної квартири, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на підставі рішення суду про втрату права користування жилим приміщення вирішується автоматично питання про зняття особи з реєстраційного обліку, а не вирішується питання зобов'язання особи вчинити ці дії, а тому в задоволенні цих вимог необхідно відмовити.

Крім того, що стосується судового збору сплаченого позивачем в сумі 243 грн. 60 коп. (а.с. 1), то відповідно до ст. 88 ЦПК України, цей судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частинах.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення суду підлягає скасуанню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням-квартирою АДРЕСА_1 зі зняттям їх з реєстраціїного обліку з квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 81 грн. 20 коп. з кожного.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.О. Макаров

Судді Ж.І. Максюта

М. Л. Прозорова