Справа № 305/29/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 травня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Леска В.В.

суддів - Готри Т.Ю., Кожух О.А.

при секретарі - Марчишаку Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу нікчемним та застосування наслідків нікчемного правочину за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Рахівського районного суду від 19 лютого 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

12 січня 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу нікчемним та застосування наслідків нікчемного правочину. Свої вимоги обґрунтував тим, що між ним та відповідачем 5 грудня 2014 року було укладено договір фінансового лізингу, предметом якого був автомобіль марки «Nissan Qashqai». Відповідно до договору лізингодавець брав на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та умовах передбачених договором. В день підписання договору позивач перерахував відповідачеві грошові кошти в розмірі 37500 грн.. ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» відмовилося передавати предмет лізингу позивачу з посиланням на те, що договором передбачено сплату 50% від вартості предмету лізингу, а сплачена сума в розмірі 37500 грн. - це реєстраційний платіж (комісія за організацію та укладення самого договору лізингу). Умови договору фінансового лізингу та додатків до нього є несправедливими, суперечать вимогам ст.ст. 18 та 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Договором не встановлено щомісячних лізингових платежів, не вказано в кого саме лізингодавець придбає предмет лізингу, не визначено конкретний порядок та місце отримання лізингоодержувачем предмета лізингу та строк виконання зобов'язань. Кошти, які були сплачені позивачем ,відповідач у добровільному порядку повертати відмовляється.

Посилаючись на вказані обставини позивач просив суд ухвалити рішення, яким позов задовольнити. Визнати договір фінансового лізингу №001717 від 5 грудня 2014 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_1, нікчемним, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 37500 гривень та вирішити питання по судових витратах.

Рішенням Рахівського районного суду від 19 лютого 2015 року визнано договір фінансового лізингу №001717 від 5 грудня 2014 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" та ОСОБА_1, нікчемним.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон", 01133 м. Київ, 113, вул. Кутузова, 18/7, офіс 506, , п/р 2140 в ПАТ "КБ Приватбанк", МФО 300711 в користь ОСОБА_1 кошти в сумі 37500 гривень.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон", 01133 м. Київ, 113, вул. Кутузова, 18/7, офіс 506, , п/р 2140 в ПАТ "КБ Приватбанк", МФО 300711, в спеціальний фонд Державного бюджету України в особі Рахівського районного суду Закарпатської області 375 гривень судового збору, № доходного рахунку 0211, Код класифікації доходів бюджету 22030001.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність судового рішення із-за порушення норм матеріального права, неповного встановлення обставин справи, просив скасувати оскаржуване ним рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Межі доводів апеляційної скарги - лізингоодержувач погодився з усіма умовами Договору під час його підписання й здійснив оплату Комісії за організацію та оформлення Договору при його укладенні, що визначено умовами Договору, висновки суду щодо невідповідності п. 3.5 Договору вимогам ст. 808 ЦК України є безпідставними. Є безпідставними й висновки суду про відсутність у Договорі права позивача на його розірвання та одержання компенсації від відповідача в зв'язку з таким розірвання й, що умови Договору є несправедливими та такими, що суперечать принципу добросовісності, і створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків.

Позивач та представник відповідача в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення судової повістки. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України справу розглянуто у відсутності нез'явившихся осіб, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не проводилось (ч. 2 ст. 197 ЦПК).

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення має відповідати, в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як матеріалами справи так і судом встановлено, що 5 грудня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон", як лізингодавцем, і ОСОБА_1, як лізингоодержувачем, укладено договір № 001717 фінансового лізингу з додатками, які є невід'ємними частинами договору.

Відповідно до умов п. 1.1 Договору лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Відповідно до п. 3.1. Договору предметом лізингу є автомобіль марки "Nissan Qashgai", вартість предмету лізингу на момент укладання договору та розмір авансового платежу вказується в Додатку № 1 до даного Договору, який є його невід'ємною частиною.

Встановлено, що відповідно до п. 8.2.1 спірного договору перший лізинговий платіж складається із:

а. Комісійної винагороди Лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього Договору (надалі -«Комісія за організацію»), яка розраховується як: комісія за організацію, яка визначена у Додатку № 1 до даного Договору;

б. Авансу ціни предмета лізингу, який розраховується, як авансовий платіж, який визначається у Додатку №1 до даного Договору;

в. Комісійної винагороди лізингодавцю за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір Комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений у Додатку № 1 до даного Договору.

Судом також встановлено, що згідно Додатку № 1 до Договору вартість предмету лізингу становить 375000 грн.; авансовий платіж - 187500 грн.; комісія за організацію - (10%) 37500 грн..

Пунктами 8.2.2, 8.2.3 спірного договору визначений періодичний авансовий платіж та другий лізинговий платіж за формулами.

У додатку № 1 до укладеного договору фінансового лізингу № 001717 від 5 грудня 2014 року зазначена вартість предмета лізингу - 375000 грн., відсоток платежів - 50%, авансовий платіж - 187500 грн., комісія за організацію (10%) - 37500 грн., комісія за передачу ( 3%) - 11250 грн. (а.с. 11).

У Додатку № 2 до спірного договору зазначено вартість предмета лізингу - 375000 грн., авансовий платіж - 50%, сума лізингу - 1875000 грн., викупна вартість 5625 грн., відсоткова ставка - 12,50%, комісія - 5% та щомісячний платіж - 2022,14 грн., а також витрати, які сплачує лізингоодержувач за відвантаження предмета лізингу, комісію за передачу автомобіля в сумі 4710 грн. (а.с.12).

У Додатку № 3 до вказаного договору фінансового лізингу вказано марку автомобіля - nissan, модель - qashqai, кількість - 1 та ціна - 375000 грн..

Також судом встановлено, що 5 грудня 2014 року позивачем здійснено оплату комісії в розмірі 37500 гривень, що вбачається із квитанції, з якої також вбачається, що ОСОБА_1 підтвердив правильність вказаних реквізитів (а.с.4).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її в користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Згідно із ст. 16 вищевказаного Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до ч. 1, абз. 1 ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Задовольняючи позов суд виходив з того, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу № 001717 від 5 грудня 2014 року про надання послуг, спрямованих на придбання транспортного засобу, з Додатками № 1, 2, 3, є нікчемним з підстав, визначених ст. 220 ЦК України, положеннями ч. 2 ст. 18 й ч. 1, п. 5 ч. 2, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", так як його умови є несправедливими й непрозорими, унаслідок чого утворюється істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачеві, а в діяльності відповідача вбачаються ознаки нечесної підприємницької діяльності.

При цьому суд зазначив, що оспорюваним договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін і що нечесна підприємницька діяльність полягає у введенні в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього часу для прийняття свідомого рішення, що позивач не мав реальної можливості детально ознайомитись з умовами договору.

Такі висновки суду суперечать в тому числі і положенням ч. 4 ст. 60 ЦПК України, так як рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

Крім того, зазначені обставини не підтверджені іншими матеріалами справи.

Суд не звернув уваги, що в матеріалах справи відсутні докази й позивач таких не надав, що під час укладення спірного договору фінансового лізингу відповідач ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» вчинив дії, які можливо кваліфікувати як прояв недобросовісної конкуренції, чи вчинив дії або бездіяльність, що ввели позивача в оману або були агресивними.

Висновки суду щодо відсутності у позивача реальної можливості детально ознайомитись з умовами договору, на думку судової колегії, нічим не підтвердженні й базуються на припущеннях.

Із заяви, яка міститься в матеріалах справи та яку позивач підписав при укладенні договору фінансового лізингу № 001717 від 5 грудня 2014 року, вбачається, що ОСОБА_1 уважно прочитав та зрозумів умови договору фінансового лізингу №001717 від 5 грудня 2014 року, в повному обсязі та коректно отримав інформацію від менеджера-консультанта ОСОБА_2, свій примірник договору та додатки до нього отримав 5 грудня 2014 року (а.с. 26). Крім того, особистий підпис позивача міститься на кожному аркуші спірного договору та додатках до нього (а.с. 5-13).

Отже, волевиявлення позивача на укладання саме такого договору не спростоване, оскільки його підпис на кожній сторінці договору свідчить про те, що він знав та свідомо допускав настання прав і обов'язків згідно з умовами договору.

Висновок суду про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін є безпідставним. Зазначені у договорі права та обов'язки сторін, їх кількість не суперечить положенням ст.ст. 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», де визначено загальні права та обов'язки лізингодавця і лізингоодержувача. Крім того, у ч. 4 ст. 10 та в ч. ст. 11 зазначеного Закону вказано, що лізингодавець, лізингоодержувач можуть мати інші права та обов'язки відповідно до умов договору лізингу, цього Закону та нормативно-правових актів.

Позивач вважав і суд зазначив це в рішенні, що укладений договір фінансового лізингу є нікчемним у зв'язку з недодержанням сторонами вимоги закону щодо нотаріального посвідчення такого договору.

Згідно ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст. 806 ЦК України фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у свою власність річ відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений в письмовій формі. Вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору не передбачено.

Статтею 799 ЦК України передбачено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Вказана стаття є складовою параграфу 5 глави 58 ЦК України, який регулює відносини, що виникають не з лізингу, а з найму (оренди) транспортного засобу, а тому до виниклих правовідносин застосована бути не може. Крім того, дані правовідносини також регулюються спеціальним Законом - «Про фінансовий лізинг».

Отже, твердження позивача про нікчемність спірного договору фінансового лізингу від 5 грудня 2014 року з підстав, передбачених ч. 1 ст. 220 ЦК України є помилковим, оскільки в силу положень Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфу 6 глави 58 ЦК України нотаріальне посвідчення такого не є обов'язковим.

Також, не можна погодитись з висновком суду щодо обов'язкової наявності у договорі лізингу умови, яка вказує у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача, оскільки така умова не є істотною для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством.

Лізингодавець вправі обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару. У визначеннях договору фінансового лізингу зазначено, що продавець означає юридичну чи фізичну особу - суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в акті приймання-передачі предмета лізингу, який є предметом даного договору. Крім того, лізиногодавець на момент укладення договору не може передбачити, в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар тощо.

Умовами договору чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, та лише тоді передати його у право користування та розпорядження лізингоодержувачу.

Також передчасним є висновок суду про відсутність у договорі конкретних визначень та розмірів лізингових платежів як підстави для визнання його нікчемним, оскільки ст. 8 спірного договору чітко визначено поняття «Лізингові платежі» та вказані відповідні конкретні формули, на підставах яких були враховані конкретні суми. Крім того, відповідно до п.п. 8.1, 8.2 ст. 8 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках №№ 1, 2 до цього договору, які є невід'ємною його частиною.

Договором фінансового лізингу передбачено, в яких випадках встановлені суми можуть бути змінені, а саме з підстав, які не залежать від лізингодавця, та передбачено, що у разі такої зміни між сторонами має бути підписана обов'язкова додаткова угода до договору, а також акт коригування вартості предмета лізингу.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про недійсність (нікчемність) договору через невідповідність укладеного договору Закону України "Про захист прав споживачів" є необґрунтованим.

Всупереч ст.ст. 212-214 ЦПК України суд не дослідив умови спірного договору, не встановив суть спірних правовідносин та фактичні обставини справи, а також норми права, яка регулює спірні правовідносини, не застосував, та прийшов до хибного висновку про визнання договору нікчемним.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

З огляду на викладене та на підставі ст. 309 ЦПК України колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права й підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу нікчемним та застосування наслідків нікчемного правочину.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з позивача на користь відповідача необхідно стягнути понесені ним та документально підтверджені витрати на оплату судового збору в розмірі 309 грн. 30 коп..

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» задовольнити.

Рішення Рахівського районного суду від 19 лютого 2015 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу нікчемним та застосування наслідків нікчемного правочину відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» витрати по оплаті судового збору в розмірі 309 грн. 30 коп..

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: