Справа № 136/881/15-ц Провадження № 22-ц/772/2719/2015Головуючий в суді першої інстанції Стадник С. І.
Категорія 39Доповідач Медяний В. М.
У Х В А Л А

Апеляційного суду Вінницької області

від 07 вересня 2015 року

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі :

Головуючого : Медяного В.М.,

Суддів : Зайцева А.Ю., Денишенко Т.О.,

При секретарі : Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 07 серпня 2015 року, -

встановила:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування. Посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер його батько - ОСОБА_4. Після його смерті відкрилася спадщина за законом, оскільки особистого розпорядження на випадок своєї смерті він не зробив. До складу спадщини увійшло майно, яке належало спадкодавцю, а саме: земельна ділянка площею 3,5058 га (кадастровий номер НОМЕР_1), яка розташована на території Славнянської сільської ради Липовецького району, земельна ділянка площею 0,61 га для ведення особистого підсобного господарства, що розташована в с. Улянівка Липовецького району, а також житловий будинок, який розташований в с. Улянівка Липовецького району.

До кола спадкоємців першої черги, крім позивача, увійшли також: ОСОБА_3 (син), ОСОБА_5 (син), ОСОБА_6 (дочка), ОСОБА_7 (дочка померлої ОСОБА_8, дружини ОСОБА_4).

Спадщину прийняв позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3, подавши нотаріусу заяви про її прийняття. Інші спадкоємці першої черги, а саме: ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 подали нотаріусу заяви про відмову від прийняття спадщини.

Позивач зазначає, що з 2012 року по день смерті спадкодавець ОСОБА_4 знаходився в безпорадному стані і самостійно не міг забезпечити умови свого життя, потребував стороннього догляду та допомоги, у зв'язку з цим він допомагав і постійно доглядав за ним (прав білизну, прибирав у будинку, готував їжу, купував ліки та всі необхідні продукти, а після його смерті поховав за власні кошти).

При цьому, відповідач ОСОБА_3, знаючи про безпорадний стан батька, з 2012 року по день смерті жодного разу не відвідав його, не піклувався про нього, не цікавився його справами і станом здоров'я, а тому вважає, що відповідач ОСОБА_3 не має права на спадкування, оскільки він ухилився від надання допомоги своєму батьку, який через похилий вік знаходився у безпорадному стані, а тому просив усунути відповідача від права на спадкування.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 07 серпня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі скаржник позивач у справі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник скаржника позивача у справі ОСОБА_2 - ОСОБА_9 апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Відповідач ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнав та заперечив проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, надавши також свої письмові заперечення на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши пояснення сторін у справі, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 17.01.2014 року.

Після його смерті відкрилася спадщина за законом, оскільки особистого розпорядження на випадок своєї смерті він не зробив. Згідно матеріалів Спадкової справи № 158/2014, до кола спадкоємців першої черги, крім позивача, увійшли також: ОСОБА_3 (син), ОСОБА_5 (син), ОСОБА_6 (дочка), ОСОБА_7 (дочка померлої ОСОБА_8, дружини ОСОБА_4). Позивач прийняв спадщину, подавши нотаріусу заяву про її прийняття в межах шестимісячного строку визначеного законом для прийняття спадщини (а.с. 20). Факт сімейних відносин позивача з спадкодавцем підтверджуються свідоцтвом про народження. Крім позивача, спадщину прийняв ОСОБА_3, який в межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини подав нотаріусу заяву про її прийняття (а.с. 25). Факт сімейних відносин відповідача із спадкодавцем підтверджуються свідоцтвом про народження.

Відповідно до ч.2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Встановлено, що інші спадкоємці першої черги, а саме, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подали нотаріусу заяви про відмову від прийняття спадщини (а.с. 21, 23, 26).

Також судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали нотаріусу заяви про відкликання заяв про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_2, в якій крім цього вказали, що відмовляються від прийняття спадщини на користь ОСОБА_3 (а.с. 22, 24). Таким чином, спадкоємцями ОСОБА_4 за законом є позивач і відповідач.

Згідно свідоцтва про смерть вбачається, що на день смерті ОСОБА_4 було повних 75 років, тобто, він був особою похилого віку. Спадкодавець проживав за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Славнянської сільської ради Липовецького району від 25.03.2015 року № 132.

З показів свідків встановлено, що впродовж останніх декількох місяців перед смертю (2-4 місяці) ОСОБА_4 перебував в безпорадному стані у зв'язку з чим потребував стороннього догляду, який забезпечував позивач (прав білизну, прибирав у будинку, готував їжу, купував ліки та всі необхідні продукти). Допомога, яку надавав ОСОБА_2 була достатньою для забезпечення ОСОБА_4 всім необхідним. Після смерті ОСОБА_4 позивач похоронив його, що також підтверджується довідкою виконавчого комітету Славнянської сільської ради Липовецького району від 25.03.2015 року № 131.

Також судом встановлено, що відповідач мав можливість надавати спадкодавцеві матеріальну допомогу, так як є особою працездатного віку, яка займається підприємницькою діяльністю. При цьому суд також врахував і те, що ОСОБА_4, будучи батьком відповідача, ухилився від виконання своїх батьківських обов'язків, так як залишив свого сина ОСОБА_3 у віці 5,5 років з бабусею, сам його вихованням не займався, матеріальної допомоги впродовж життя йому не надавав. У зв'язку з цим суд вважає, що у відповідача були усі підстави для звільнення його від обов'язку утримувати батька.

Таким чином суд дійшов висновку, що позивач не довів потреби в наданні допомоги відповідачем ОСОБА_4, при тому, що така допомога, як зазначили свідки та сам позивач, в достатньому обсязі надавалася останньому самим позивачем. Також позивач не довів належними доказами, що спадкодавець потребував від відповідача матеріальної допомоги зі сплати на його користь аліментів, витрат на лікування та догляду за ним. Суд вважає, що якщо ОСОБА_4 і потребував стороннього догляду, а саме дітей, в тому числі і ОСОБА_3, то у них виник обов'язок покрити витрати, що пов'язані з лікуванням батька та доглядом за ним. Крім цього судом враховано, що фізично відповідач доглядати батька не міг, оскільки в 2013 році він проживав та працював в м. Вінниця, що знаходиться на відстані близько 50 км. від с. Ульянівка, в якому проживав спадкодавець.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши такі обставини, правильно застосувавши норми матеріального права, прийшов до вірного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Так, частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Колегією суддів установлено, що предметом судового спору є питання про усунення особи відправа на спадкування за законом.

За правилами ч. 3 ст. 1224 ЦК не мають право на спадкування за законом повнолітні діти, а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Згідно з ч. 5 ст. 1224 ЦК особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

З огляду на зміст зазначеної норми закону, вирішуючи таку справи згідно з вимогами ст. 214 ЦПК, суд повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично чи матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Отже, ухилення характеризується умисною формою вини.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, таким що відповідає вимогам ст. 1224 ЦК і підлягає залишенню в силі, оскільки суд правильно керувався тим, що позивачем не доведено в судовому засіданні те, що спадкодавець потребував допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб (зокрема від сина ОСОБА_2) і чи мав спадкоємець ОСОБА_3 змогу надавати таку допомогу.

Судом першої інстанції на виконання вимог ст. ст. 213 - 215 ЦПК України встановлено, що спадкодавець ОСОБА_4 дійсно через свій похилий вік останні декілька місяців до смерті перебував у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги. Разом з тим, позивач не довів суду належними та допустимими доказами доведеність фактів потреби ОСОБА_4 в отриманні такої допомоги від сина ОСОБА_3, який тривалий час працював та проживав окремо від нього, за умови надання йому такої допомоги іншим сином - позивачем ОСОБА_2, який мав змогу надавати йому таку допомогу, оскільки саме позивач до дня його смерті фактично проживав разом із батьком.

А тому, встановивши факт ухилення відповідача ОСОБА_3 від надання допомоги батькові, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що за змістом ч. 5 ст. 1224 ЦК України лише при одночасному настанні цих обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від права на спадщину.

Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами і те, чи звертався спадкодавець до відповідача з проханням про надання будь-якої допомоги, чи мав відповідач матеріальну та фізичну можливість надати йому таку допомогу, чи було йому відомо про фізичний стан свого батька ОСОБА_4 Та обставина, що сторони не спілкувалися протягом тривалого часу, не свідчить про факт умисного ухилення від надання допомоги.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає. що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому з одних лише формальних міркувань не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду.

Таким чином, колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно з'ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об'єктивний склад, права та обов'язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 07 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ А.Ю.Зайцев

/підпис/ Т.О.Денишенко

Згідно з оригіналом:

Суддя: В.М. Медяний