Дата документу 24.12.2015 Справа № 554/9409/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я Справа № 554/9409/15-ц

Іменем України Провадження № 2/554/3035/2015

24 грудня 2015 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави, у складі:

головуючого судді- Шевської О.І.,

при секретарі - Шевченко О.Г.

відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду у м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 надання дозволу на виготовлення проїздного документа для виїзду дитини за кордон та виїзд дитини, яка досягла 16-річного віку, за кордон без дозволу та супроводу другого батька,-

в с т а н о в и л а:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення проїзного документа для виїзду дитини за кордон та виїзд дитини, яка не досягла 16-річного віку, за кордон без дозволу та супроводу другого з батьків.

Позивачка ОСОБА_2 в судове засідання не з»явилася звернувшись до суду з заявою про розгляд справи без її участі, вимоги позову підтримала в повному обсязі та просила задоволити.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні проти позову заперечив та просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Третя особа, представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради в судове засідання не з»явився надіславши до суду заяву в якій проти позовних вимог не заперечує та просив суд проводити розгляд справи без представника.

Третя особа, представник Ленінського районного сектору у м. Полтаві УДМС України в Полтавській області в судове засідання не з»явився надіславши до суду заяву в якій проти позовних вимог не заперечує та просив суд проводити розгляд справи без представника.

Третя особа, представник управління Державної міграційної служби України в Полтавській області в судове засідання не з»явився надіславши до суду заяву в якій проти позовних вимог не заперечує та просив суд проводити розгляд справи без представника.

Ознайомившись із матеріалами цивільної справи, дослідивши та давши оцінку доказам по справі суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, мають спільну доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Між батьками дитини після розірвання шлюбу склалися неприязні стосунки, які призвели до конфліктної ситуації, що, в свою чергу, негативно відображається на дитині.

Вищезазначене підтверджується, зокрема, численними рішеннями судів, ухваленими з питань матеріального утримання доньки, листами служби у справах дітей, а також письмовими доказами, що підтверджують неодноразові звернення позивачки до нотаріуса з приводу надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Викладене унеможливлює вирішення ситуації про виїзд дитини за кордон за взаємною згодою батьків.

Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків, мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини (ст.ст.141,155 СК України).

Як убачається зі ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини 1989 р., Україна прийняла на себе міжнародно-правові зобов`язання по здійсненню міжнародних стандартів прав дитини, відповідно з якими вона повинна забезпечити добробут, охорону здоров`я, житло, освіту для кожної дитини без будь-якої дискримінації, забезпечити якнайкраще здійснення інтересів і прав дитини в усіх сферах суспільного життя.

Норми цієї Конвенції, відповідно до ст.9 Конституції України 1996 р., діють як складова національного законодавства України з 27 вересня 1991 року, тобто з часу її ратифікації Україною.

Згідно статті 3 Конвенції про права дитини, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст. 27 Конвенції).

Відповідно до ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України,Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальних захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності.

За змістом ч.7 ст.7 СК України,положень Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року при вирішенні будь-яких спорів, що стосуються дитини, державні органи, у тому числі суди, мають забезпечити пріоритет прав дитини, тобто спір має бути вирішений таким чином, щоб максимально гарантувати фізичний, розумовий, духовний розвиток дитині у соціально здоровому середовищі. При цьому особисті амбіції батьків або одного з них відносно дитини чи будь-які конфлікти між самим батьками стосовно питання утримання і виховання дитини не можуть прийматися до уваги.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».

Частиною другою статті 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» встановлено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом четвертим Правил перетинання кордону громадянами України (у редакції постанови Кабінету Міністрів України N 724 від 25 серпня 2010 р.)встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків:

рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Аналіз наведених спеціальних нормативних актів не дає підстав для висновку про те, що за рішенням суду може бути наданий дозвіл лише для виїзду у одну конкретну поїздку з визначенням однієї країни перебування та певного короткого проміжку часу.

Більше того, вимога про зазначення конкретної однієї країни перебування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі встановлена лише для нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, якщо останній відсутній у пункті пропуску.

За правилами ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності,батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно частини 1 статті 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.ч.1,3,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (пункт 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2).

Позивачка ставить питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини на певний термін та визначає перелік країн, враховуючи, при цьому вік дитини, її стан здоров»я, фізичний, духовний та моральний розвиток, а також вподобання малолітньої дитини. При цьому, визначаючи терміни виїзду за кордон мати пов»язує з терміном на який виготовляється проїзний документ, малолітнім віком дитини, можливістю скористатися послугою «гаряча путівка», хворобами, які притаманні дитині та з врахуванням цієї обставини, планування поїздки, враховуючи пору року, температурний режим тощо.

З матеріалів справи вбачається, що малолітня ОСОБА_3 часто хворіє на простудні захворювання, має діагноз аденоїдні вегетації 2-3 ст. та перебуває на диспансерному обліку з діагнозом хронічний тонзиліт, плосковальгусна деформація стоп.

Рішеннями Октябрського райсуду м. Полтави від 25 червня 2013 року та ухвалою Апеляційного суду Полтавської області встановлено, що з медичної картки ОСОБА_3 вбачається, що дитині був встановлений діагноз- дифузний зоб 1 ст.,також хворіє на сколіотичну поставу, плоскостопість, потребує йодопрофілактики та санаторно-курортного лікування.

За змістом ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд приходить до висновку, що відмова батька в наданні дозволу на виїзд дитини за кордон перш за все обмежує право малолітньої доньки на оздоровлення.

Так, судом визначено перелік країн, термін надання дозволу на виїзд, при цьому, відповідачем не було надано жодних доказів порушення безпосередньо прав та інтересів дитини. Позивачка, звертаючись до суду, діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3. Незважаючи на визначений матір»ю термін, виїзд дитини носить тимчасовий характер з обов"язковим поверненням на територію України, не пов'язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцією і має на меті перш за все оздоровлення дитини.

Керуючись ст.ст. 6, 7, 141, 150, 151, 155 Сімейного Кодексу, ст.ст. 14, 57 - 59, 208, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 задоволити.

Дозволити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянки України, Ленінському районному сектору у м. Полтаві Управління державної міграційної служби України у Полтавській області, Управлінню Державної міграційної служби України в Полтавській області виготовити проїзний документ дитини для виїзду - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянки України за межі України без згоди батька - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_6, громадянина України.

Дозволити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянки України тимчасові поїздки протягом періоду: з 01.08.2015 року по 31.12.2018 року за межі України до таких країн: Греція, Грузія, Туреччина, Кіпр, Польща, Німеччина, Болгарія, Хорватія, Італія, Єгипет та Туніс з дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянкою України без згоди та супроводу другого з батьків - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_6, громадянина України.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 243,60 грн судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції протягом 10 днів зо дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні, а особами, які не брали участь у судовому засіданні протягом 10 днів зо дня отримання ними копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили протягом 10 днів зо дня його проголошення, або протягом 10 днів зо дня отримання його копії учасниками процесу, які не брали участь у судовому засіданні, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя О.І.Шевська