Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Малого приватного підприємства „Сигнал на рішення Костопільського районного суду від 27 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Малого приватного підприємства „Сигнал про стягнення невиплаченої зарплати і грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

3 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Малого приватного підприємства „Сигнал про стягнення невиплаченої зарплати і грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, поновлення на роботі, стягнення 18 087, 80 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування 10 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Костопільського районного суду від 27 серпня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Позивача поновлено на посаді начальника охорони Малого приватного підприємства „Сигнал. З відповідача на користь позивача стягнуто 14 987, 50 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У задоволенні решти позовних вимог (про стягнення невиплаченої заробітної плати і грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та відшкодування моральної шкоди) відмовлено.

Рішення про поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

В поданій апеляційній скарзі позивач вважав, що висновок суду першої інстанції про те, що він не довів факту спричинення йому моральної шкоди відповідачем, який незаконно звільнив його з роботи (про що суд сам зазначив в оскаржуваному рішенні), є помилковим.

Покликаючись на ці обставини, позивач рішення місцевого суду у цій частині вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Відповідач у своїй апеляційній скарзі доводив, що місцевий суд прийшов до помилкового висновку про те, що позивач був звільнений з роботи незаконно, та що позивач попередньо погодив із відповідачем свою чергову щорічну відпустку з 18 березня 2015 року.

Виконуюча обовязки директора Малого приватного підприємства „Сигнал ОСОБА_2 визнала, що позивач дійсно телефонував їй 16 березня 2015 року і повідомляв про бажання використати свою чергову та додаткову відпустки. Проте ОСОБА_2 не погоджувала позивачу дату та період такої відпустки, а лише запропонувала ОСОБА_1 поштою направити відповідну заяву для визначення дати відпустки, видання відповідачем наказу про відпустку та нарахування і виплати належної йому заробітної плати.

Позивач заяву про надання відпустки з 18 березня 2015 року спочатку надіслав електронною поштою, яка була отримана відповідачем 17.03.2015 р., а потім поштовим відправленням, яке було отримане підприємством 23 березня 2015 року. З 18 березня 2015 року ОСОБА_1 на роботу більше не виходив.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КзпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у звязку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки тощо).

Тому невихід позивача на роботу з 18 березня 2015 року відповідач розцінив як порушення трудової дисципліни та відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КзПП України кваліфікував його як прогул.

19 березня 2015 року відповідач вирішив питання про заміну начальника охорони ОСОБА_1, який з 18 березня 2015 року на обєкті охорони не зявлявся.

Перед цим за порушення виконання своїх трудових обовязків з організації роботи охоронників на обєкті ПрАТ „Костопільський склозавод наказами відповідача № 13/1 і № 18 від 10 та 17 березня 2015 року начальнику охорони ОСОБА_1 були оголошені догани.

З урахуванням викладеного висновок Костопільського районного суду про позитивну оцінку відповідачем роботи позивача до його звільнення з роботи не відповідає матеріалам справи.

Покликаючись на ці обставини, відповідач рішення місцевого суду в частині задоволених позовних вимог вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його у цій частині скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В запереченні на апеляційну скаргу позивач рішення місцевого суду вважав законним та обґрунтованим і просив апеляційний суд залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку сторонами в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянтів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, а апеляційна скарга відповідача задоволенню із частковим скасуванням рішення місцевого суду з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Поновлюючи позивача на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що свою відпустку позивач погодив із відповідачем та що, накладаючи на позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за прогул, відповідач не врахував ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_1 проступку і заподіяну ним шкоду, обставин, за яких було вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Проте погодитися з такими висновками місцевого суду не можна.

Порядок надання щорічних відпусток визначено ст. 10 Закону України "Про відпустки" та ст. 79 КЗпП України, за якими черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку.

У судовому засіданні апеляційного суду представники відповідача пояснили, що згідно з графіком надання щорічних відпусток позивач мав право на таку відпустку у травні 2015 року. Позивач існування у відповідача графіку надання відпусток заперечив.

Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Таким чином, надання щорічних відпусток повинно узгоджуватися між субєктами трудових правовідносин шляхом подання з боку працівника заяви про надання відпустки (у межах, установлених графіком надання відпусток) та видання з боку власника або уповноваженого ним органу наказу про надання працівникові такої відпустки.

При цьому згідно із законом власник або уповноважений ним орган, крім викладеного вище, зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку його відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював у МПП „Сигнал начальником охорони з 8 вересня 2014 року (а. с. 4).

Наказом відповідача № 19 від 24 березня 2015 року з 18 березня 2015 року з роботи був звільнений на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Як встановлено колегією суддів, і це підтверджується матеріалами справи, свою заяву про надання з 18 березня 2015 щорічної та додаткової відпустки позивач подав відповідачу лише 17 березня 2015 року, тобто напередодні (а. с. 6).

Відповідач наказу про надання позивачу відпустки з 18 березня 2015 року не видав, що свідчить про неузгодження між субєктами трудових правовідносин зазначеного питання.

Проте незважаючи на це, позивач з 18 березня 2015 року на роботу більше не вийшов, що змусило відповідача вжити відповідних заходів із заміни його відсутності.

Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснив, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КзпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у звязку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Зважаючи на викладені вище обставини, колегія суддів приходить до висновку, що з боку позивача мало місце самовільне використання без погодження із власником або уповноваженим ним органом днів чергової відпустки.

Доводи позивача про усне погодження із відповідачем надання йому з 18 березня 2015 року щорічної та додаткової відпустки матеріалами справи не підтверджені.

Крім того, зі справи видно, що до свого звільнення з роботи позивач за порушення виконання покладених трудових обовязків з організації роботи охоронників на обєкті ПрАТ „Костопільський склозавод наказами відповідача № 13/1 і № 18 від 10 та 17 березня 2015 року двічі притягувався до дисциплінарної відповідальності (а. с. 46, 61).

Ці накази ОСОБА_1 у судовому порядку не оскаржив, а тому вони залишилися чинними до цього часу. Більше того, накази відповідача № 13/1 і № 18 від 10 та 17 березня 2015 року про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності не є предметом спору у даній справі.

За наведених обставин висновок суду першої інстанції про неврахування відповідачем ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_1 проступку і заподіяну ним шкоду, обставин, за яких було вчинено проступок, і попередньої роботи працівника не ґрунтується на матеріалах справи.

Доводи позивача про незаконність його звільнення з роботи у звязку з тим, що він є депутатом Костопільської районної ради, не заслуговують на увагу, оскільки недотримання умов попередження депутата та відповідної місцевої ради про звільнення з роботи не обмежує право власника або уповноваженого ним органу на звільнення депутата місцевої ради з роботи за наявності для цього законних підстав, оскільки недопустимість звільнення у такому випадку законодавством не передбачена. Недотримання умов попередження не є підставою для поновлення позивача на роботі з огляду на те, що чинним законодавством такої підстави для поновлення працівника на роботі як порушення вимог ч. 3 ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» не передбачено.

Як убачається з матеріалів справи, позивач надання йому відпустки з 18 березня 2015 року у звязку з необхідністю виконання депутатських обовязків не повязував.

Враховуючи викладене вище, доводи ОСОБА_1 про заподіяння йому відповідачем моральної шкоди є необґрунтованими.

На підставі наведеного рішення місцевого суду не в повній мірі відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, через що підлягає частковому скасуванню.

Керуючись ст.ст. 40 п. 4 ч. 1, 79, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу Малого приватного підприємства „Сигнал задовольнити.

Рішення Костопільського районного суду від 27 серпня 2015 року у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Малого приватного підприємства „Сигнал про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати.

Позивачу у задоволенні цих позовних вимог до відповідача відмовити.

Рішення Костопільського районного суду від 27 серпня 2015 року про відмову позивачу у відшкодуванні моральної шкоди залишити без змін.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: