Справа № 463/4658/15 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/7508/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю ОСОБА_2, представника Львівської комерційної академії - Попадюка С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської комерційної академії про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

03 вересня 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до відповідача про поновлення на посаді асистента кафедри цивільного права та процесу Львівської комерційної академії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 50 000 гривень моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що наказом від 31.08.2015 року її незаконно звільнено із займаної посади асистента кафедри цивільного права та процесу Львівської комерційної академії, куди вона була прийнята та працювала з вересня 2012 року на підставі наказу від 28.09.2012 року. Зокрема зазначила, що була прийнята на роботу на підставі строкового трудового договору тривалістю на один рік, який з нею переукладався кожного року на новий термін. Однак, у відповідності до положень Закону України «Про освіту» на неї поширюються положення трудового законодавства, зокрема в частині того, що якщо строковий трудовий договір декілька разів переукладався, і при цьому жодна із сторін за три місяці до закінчення його дії не поставила вимогу про його припинення, такий трансформується у трудовий договір, укладений на невизначений строк і трудові відносини в силу цього між сторонами не припиняються. Крім цього зазначила, що відповідачем в порушення вимог ст. 47 КЗпП України не ознайомлено її в день звільнення із відповідним наказом, а зазначені причини звільнення не відповідають дійсним обставинам справи. Також вважає, що внаслідок незаконного звільнення їй заподіяно моральну шкоду, яка виразилася у тяжких душевних стражданнях внаслідок незаконного звільнення, ганебному приниженні нецензурними погрозами на засіданні кафедри 1 вересня 2015 року. Тому просить позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_2 до Львівської комерційної академії про поновлення на роботі асистента кафедри цивільного права та процесу Львівської комерційної академії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,відмовлено за безпідставністю вимог.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, вважає його незаконним, необґрунтованим, ухваленим на основі неналежних доказів, прийнятих з процесуальним порушенням, що грубо порушує її право на працю та підлягає скасуванню. Зазначає, що законні підстави для її звільнення із займаної посади відсутні, оскільки із наказом про звільнення ознайомилася лише на другому судовому засіданні. Зловживаючи своїми повноваженнями, керівництво, не повідомляючи про наміри звільнення, залишило її без науково-педагогічного навантаження, чим грубо порушило її права. Звертає увагу на те, що суд прийняв докази, які не стосуються предмета доказування, адже мають відношення лише до працівника, який претендує на таку ж посаду вперше. Суд порушив вимоги цивільно-процесуального законодавства в частині порядку прийняття доказів у справі, а саме прийняв до матеріалів справи документи про педагогічне навантаження та заперечення перед виходом до нарадчої кімнати, що позбавило її права на ознайомлення з даними матеріалами справи, не врахував та однобічно дослідив протокол засідання кафедри від 31 серпня 2015 року, оскільки ніхто її не повідомляв про звільнення, більше того будучи на особистому прийомі у ректора, їй не було надано документів, які б підтверджували звільнення, остаточний розрахунок при звільненні не проводився, конкурс на заміщення займаної нею посади не оголошувався. Зазначає, що підстав для звільнення з даної посади не було, судом належно не досліджено наказ про звільнення, не враховано тієї обставини, що службове подання не може бути причиною звільнення, більше того, таке питання не вирішується на засіданні кафедри. Суд, відмовляючи в задоволенні позову, не визначився з характером спірних правовідносин, зокрема не звернув уваги на те, що відповідачем не заперечувалося, що між сторонами у справі контракт, як різновид строкового трудового договору, не укладався. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, представника Львівської комерційної академії - Попадюка С.С., перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Конституція України гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист від незаконного звільнення.

Поняття «трудовий договір» міститься у ч. 1 ст. 21 КЗпП України. Під цим поняттям розуміється угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України трудовий договір може бути припинено внаслідок закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Згідно із ст. 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Відповідно до змісту вказаної норми припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов'язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Згідно ч. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом.

Судом встановлено наступні обставини.

З копії трудової книжки (а.с. 18-20) вбачається, що позивач ОСОБА_2 03.09.2012 року була прийнята на посаду асистента кафедри цивільного права та процесу Львівської комерційної академії до 31.08.2013 року на підставі наказу від 31.08.2012 року № 269/02 (а.с. 22); 31.08.2013 року їй продовжено термін перебування на посаді асистента кафедри цивільного права та процесу до 29.08.2014 року на підставі наказу від 30.08.2013 року № 208/02 (а.с. 24); та 29.08.2014 року продовжено термін перебування на посаді асистента кафедри цивільного права та процесу до 31.08.2015 року на підставі наказу від 29.08.2014 року № 184/02 (а.с. 26).

Наказом від 31.08.2015 року № 238/02 ОСОБА_2 звільнено з роботи з 31.08.2015 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору (а.с. 17).

Позивач обґрунтовуючи свої вимоги вказувала, що її звільнення у зв'язку із закінченням дії строкового трудового договору є незаконним внаслідок того, що її трудові відносини з відповідачем переросли у безстроковий трудовий договір, так як вони декілька разів переукладалися, а також ніхто із сторін не вимагав їх припинення.

Проте вищевказане твердження позивача спростовується наступним.

Положеннями ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 10 Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24.12.2002 року № 744, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15 липня 2003 року за № 600/7921, відповідно до чинного законодавства при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, у тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін.

Оскільки відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП України укладення строкового трудового договору можливо, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, то обов'язок підтвердження обставин, які роблять неможливим укладення трудового договору на невизначений строк, покладається на роботодавця.

Посилаючись на те, що трудові відносини з ОСОБА_2 не могли бути установлені на невизначений строк, представник відповідача вказував на те, що умови праці позивача у Львівській комерційній академії носили особливий характер, оскільки обсяг педагогічного навантаження у поточному навчальному році, а відповідно і відпрацювання годин робочого часу, безпосередньо залежить від кількості студентів, які вступають до академії в поточному навчальному році. З огляду на вказані обставини, академією укладався з позивачем строковий трудовий договір щоразу тривалістю на один рік, і перед початком кожного наступного навчального року потреба в його продовженні визначалася в залежності від наявності чи відсутності педагогічного навантаження.

Враховуючи встановлені у справі обставини й вимоги матеріального права, районний суд дійшов правильного висновку, що позивач була прийнята на роботу у Львівську комерційну академію на умовах строкового трудового договору, строк дії якого було визначено сторонами тривалістю з 29.08.2014 року по 31.08.2015 року.

При цьому суд правильно врахував, що позивач давала свою згоду на продовження дії трудового договору з відповідачем саме на визначений строк, що підтверджується поданою нею заявою від 29.08.2014 року (а.с. 25).

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що трудовий договір позивача із відповідачем укладався за її згодою виключно на строкових умовах, що в силу особливості роботи та умов її виконання не суперечить положенням ст. 53 ч. 3 Закону України «Про освіту» та Положенню про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24.12.2002 року № 744, та ч. 2 ст. 23 КЗпП України, згідно якої строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з врахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

При цьому, судом вірно зазначено, що виходячи із положень ст. 39-1 КЗпП України, продовження трудових правовідносин, тобто вихід працівника на роботу на наступний день після закінчення дії строкового трудового договору та допуск його до роботи є юридичним фактом, в силу якого строкові трудові відносини набувають характер безстрокових. Проте особливістю такої трансформації трудових правовідносин є фактична згода двох сторін на їх продовження на невизначений строк, тобто якщо роботодавець не висуває вимоги про їх припинення, яка зокрема може оформлятися наказом про звільнення із відповідним записом у трудовій книжці.

Однак, як встановлено районним судом, позивач була відсутня на роботі 26 і 27 серпня 2015 року, і після вихідних днів 31.08.2015 року відповідач видав наказ про звільнення позивача із займаної посади у зв'язку із закінченням дії строкового трудового договору, чим підтвердив небажання продовжити дію трудового договору на невизначений строк.

Судом першої інстанції підставно не взято до уваги посилання позивача на ту обставину, що вийшовши на роботу 31.08.2015 року, тим самим вона продовжила дію трудового договору на невизначений термін. Оскільки, як встановлено в судовому засіданні, і вказані обставини підтверджуються витягом з протоколу засідання кафедри цивільного права та процесу від 31.08.2015 року № 2 (а.с. 30), прийшовши на засідання кафедри 31.08.2015 року позивач була повідомлена про відсутність згоди на продовження з нею трудових відносин з наступним припиненням таких в силу закінчення дії строкового договору.

А відтак суд першої інстанції прийшов до вірного переконання, що факт виходу на роботу позивача 31.08.2015 року не може свідчити про продовження її трудових відносин із відповідачем на невизначений строк, оскільки їй фактично було відмовлено у допуску на роботу, а в подальшому висунуто вимогу про припинення строкових трудових відносин у формі наказу про звільнення та запису у трудову книжку.

Крім цього правильно районний суд зазначив про відсутність порушення в діях відповідача в частині відсутності доказів про ознайомлення позивача із текстом наказу про її звільнення, оскільки в силу вимог ст. 47 КЗпП України такий обов'язок у нього виникає у випадку звільнення працівника з ініціативи адміністрації, а в даному випадку позивача звільнено з загальних підстав визначених ст. 36 КЗпП України.

Також вірно враховано, що на виконання вимог ст. 47 КЗпП України відповідачем декілька разів було повідомлено позивача про необхідність отримання трудової книжки, однак з невідомих причин ОСОБА_2 не з'явилася та таку не отримала, і зазначене підтверджується письмовими доказами (а.с. 31, 32) та не заперечувалось позивачкою в суді.

Наведені в рішенні районного суду підстави відмови у позові ОСОБА_2 також повністю підтверджені показаннями, допитаного у суді апеляційної інстанції в якості свідка - зав. кафедрою цивільного права і процесу Львівської комерційної академії ОСОБА_4, який, крім того, спростував неправдиві пояснення в суді апеляційної інстанції позивачки про те, що у серпні - вересні 2015 року вона передала йому письмову заяву про бажання продовжити строкову угоду з відповідачем, яку ОСОБА_4, ніби то, мав передати ректору академії.

Матеріали справи не містять жодних доказів про подання позивачкою відповідачу заяви про згоду на продовження її роботи.

Отже встановивши на підставі доказів, яким було дано належну оцінку, що строкові трудові договори було укладено між сторонами правомірно, ОСОБА_2 знала про укладення з нею строкових трудових договорів і погодилася з їх умовами, а також факт дотримання відповідачем трудового законодавства при звільненні ОСОБА_2 з роботи за п. 2 ст. 36 КЗпП України, районний суд обґрунтовано дійшов висновку про відмову в позові про поновлення її на роботі.

Оскільки позовні вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної (немайнової) шкоди є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі, то і в цій частині рішення суду першої інстанції про відмову - є законним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, були належним чином досліджені судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.