РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

Справа №668/16953/14-ц

Пров. №2/668/302/15

24.03.2015

Суворовський районний суд м. Херсона у складі:

головуючого судді - Гаврилова Д.В.,

при секретарі - Підгрушко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в якому з урахуванням заяви про уточнення вимог просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість по кредитному договору в сумі 120695,83 дол. США (91629,21 дол. США - заборгованість по кредиту, 29066,62 дол. США - заборгованість по відсоткам) та 42633,12 грн. пені за прострочення погашення кредиту, звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_3, шляхом реалізації цього майна на прилюдних торгах, а також просило вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позовні вимоги мотивовано тим, що між позивачем та ОСОБА_1 укладено кредитний договір. В якості забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором укладено договори поруки між позивачем та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Крім того, в якості забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір іпотеки. У зв'язку з тим, що позичальник свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, у позивача виникло право на звернення до суду з відповідними вимогами.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідачі в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не відомі, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, письмових заперечень проти позову до суду не надходило.

Враховуючи те, що представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору № 01374/RX від 17.07.2008 року Відкритим акціонерним товариством «Морський Транспортний Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк») ОСОБА_1 було надано кредит у сумі 100000 дол. США строком до 16.07.2029 року зі сплатою 11,9% річних за період користування кредитом з 17.07.2008 року по 24.01.2012 року включно, 8% річних за період користування кредитом з 25.01.2012 року по 24.12.2012 року включно, 12,13% річних за період користування кредитом з 25.12.2012 року по 24.03.2013 року включно, 9,0% річних за період користування кредитом з 25.03.2013 року по 24.12.2013 року включно, 12,28% річних за період користування кредитом з 25.12.2013 року і до закінчення дії кредитного договору, натомість позичальник зобов'язався повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом та виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначенні договором.

В якості забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (з кожним окремо) укладено договори поруки № 02190rX від 17.07.2008 року та № 02528rX від 25.04.2013 року, відповідно до яких поручителі відповідають перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором в тому ж обсязі, що і позичальник.

Крім того, в якості забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки від 17.07.2008 року, відповідно до умов якого іпотекодавцем передано в іпотеку належний їй житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

На час розгляду справи відповідач ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, в наслідок чого утворилась заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені за порушення термінів виконання зобов'язання. В матеріалах справи відсутні докази повернення кредитних коштів позичальником.

Згідно розрахунків позивача, з урахуванням уточнень позовних вимог, заборгованість за кредитним договором становить 120695,83 дол. США (заборгованість по тілу кредиту - 91629,21 дол. США, заборгованість за відсотками -29066,62 дол. США) та 42633,12 грн. пені за порушення строків повернення кредиту.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного стану.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до положень ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов'язань.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Положеннями ст. 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно вимог ст. 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язань, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

У ч. 2 ст. 590 ЦК України зазначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Також ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначає, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 24 договору іпотеки передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором банк вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом положень ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Отже, суд вважає, що належними та допустимими доказами було доведено те, що відповідач ОСОБА_1 не виконала взяті на себе зобов'язання та не сплатила борг за кредитним договором, а тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як поручителі, не пов'язані між собою договором поруки і не несуть солідарної відповідальності по відношенню один до одного. Вони є солідарними боржниками разом з ОСОБА_1 і відповідають перед банком у тому ж обсязі.

При цьому відповідно до ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, викладеній в п. 42 постанови пленуму «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором.

З огляду на вищезазначене вимога позивача до ОСОБА_3 щодо одночасного звернення стягнення на предмет іпотеки (як майнового поручителя) та солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором (як поручителя) підлягає задоволенню лише в частині вимог про звернення стягнення.

Таким чином, в результаті неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань, у позивача виникло право на солідарне стягнення з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором №01374/RX від 17.07.2008 року в розмірі 120695,83 дол. США, що станом на день ухвалення рішення (24.03.2015 року) за офіційним курсом НБУ відповідає 2809798,92 грн. (2328 грн. за 100 дол. США), та 42633,12 грн. пені та право звернути стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог за вказаним договором.

Разом з тим, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача в частині розміру нарахування неустойки за неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань по поверненню кредиту.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеній у рішенні від 11.07.2013 року №7-рп/2013у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Враховуючи наведені положення, обставини справи, ситуацію в державі із знеціненням національної валюти, суд вважає, що сума неустойки має бути зменшеною до 20000 грн., що відповідатиме засадам розумності та справедливості та відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові від 03.09.2014 року у справі 6-100цс14.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України за споживчим кредитом, наданим йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умов, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищую 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

За змістом цей Закон є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Тому враховуючи те, що відповідно до матеріалів справи майно, яке перебуває в іпотеці, є постійним місцем проживання відповідача ОСОБА_3, у власності якої не має іншого житлового майна та встановивши сукупність обставин, що є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, суд вважає за необхідне на підставі положень ст. 217 ЦПК України відстрочити виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії цього Закону, що відповідає практиці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 19.11.2014 року у справі 6-29969св14, головуючий Гвоздик П.О.).

Крім того, згідно положень ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 3654 грн. по 1218 грн.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 33, 37 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 525, 526, 530, 551, 589, 590, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88, 209, 212-218, 224-233 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та про звернення стягнення на предмет іпотеки - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1), ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3) на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором № 01374/RX від 17.07.2008 року в сумі 120695,83 дол. США, що станом на день ухвалення рішення (24.03.2015 року) за офіційним курсом НБУ відповідає 2809798,92 грн. (2328 грн. за 100 дол. США), та 20000 грн. пені за порушення строків повернення кредиту.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 1374/RX від 17.07.2008 року в сумі 120695,83 дол. США, що станом на день ухвалення рішення (24.03.2015 року) за офіційним курсом НБУ відповідає 2809798,92 грн. (2328 грн. за 100 дол. США), та 20000 грн. пені за порушення строків повернення кредиту, звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_3, шляхом реалізації предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою вартістю, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності.

Відстрочити виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 11.06.2014 року.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1), ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3) та ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 654 грн. по 1218 грн. відповідно.

Заочне рішення суду може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Згідно загального порядку оскарження, дане рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Херсонської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення суду набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України, згідно якого рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяГаврилов Д. В.