Справа № 161/74/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р.М.
Провадження № 22-ц/773/770/15 Категорія: 53 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Карпук А.К., Здрилюк О.І.,

при секретарі - Концевич Я.О.,

з участю позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Волиньобленерго" про зміну формулювання причин звільнення, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) "Волиньобленерго" про зміну формулювання причин звільнення, стягнення коштів та моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 18.11.1991 року був прийнятий на посаду диспетчера ПАТ "Волиньобленерго", що підтверджується відповідним наказом № 646-1 про прийняття на роботу (а. с. 58).

Діяльність диспетчера ПАТ "Волиньобленерго" врегульована посадовою Інструкцією диспетчера оперативно-диспетчерської служби, з якою ОСОБА_1 ознайомлений, що стверджується його підписом (а. с. 113-126).

15 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до генерального директора ПАТ "Волиньобленерго" із заявою наступного змісту: "За вашою письмовою ініціативою від 06.08.2014р. № 12/11-203 мною прийнято попереднє рішення про припинення з 19 грудня 2014 року трудових відносин з підприємством як пенсіонера за віком на умовах п.3.2 ... 4.25 ... діючого колдоговору між дирекцією ПАТ "Волиньобленерго" і трудовим колективом на 2011-2013 роки, прийнятого 06 квітня 2011 року та зареєстрованого в законом передбаченому порядку, з одночасною виплатою законом передбачених розрахункових коштів. За інших обставин трудові відносини не припиняються..." (а. с . 60).

Листом від 18 грудня 2014 року, ОСОБА_1 ПАТ "Волиньобленерго" повідомило про неможливість припинення з ним з 19 грудня 2014 року трудових відносин на основі прийнятого ним попереднього рішення, оскільки Кодексом законів про працю України не передбачено можливості звільнення працівників відповідно до прийнятих ними попередніх рішень, а також роз'яснено про можливість отримання консультації у відділі кадрів і соціального розвитку товариства щодо порядку оформлення заяви на звільнення (а. с. 61). Даний лист був позивачем отриманий, що ним не заперечувалось.

18 грудня 2014 року ОСОБА_1 відповідачу адресовано додаткову заяву в якій він стверджував, що виключно за ініціативою роботодавця та на умовах п.п. 3.2; 4.25 Колективного договору, надає згоду на припинення трудових відносин з 19.12.2014 року. За змістом даної заяви така є невід'ємною частиною заяви від 15.12.2014 року.

В повідомленні від 19 грудня 2014 року позивач, вказував про те, що ним цього дня відпрацьовано останній день. Просив в двохденний термін надати копію наказу про його звільнення.

Як пояснили в судовому засіданні представник відповідача на кожну з вищезгаданих заяв ОСОБА_1 роботодавцем були направлені відповіді за змістом яких ПАТ "Волиньобленерго" згоди на вивільнення позивача з ініціативи роботодавця не давало. Однак листи ПАТ "Волиньобленерго" позивачем не отримувались та повертались відправнику без вручення.

Як вбачається з резолюцій, зроблених генеральним директором ПАТ "Волиньобленерго", на даних заявах звільнення з ініціативи роботодавця не було погоджено (а. с. 60,62).

За змістом первинної позовної заяви позивач просив суд зобов'язати відповідача розірвати з ним трудовий договір укладений на невизначений термін з 19 грудня 2014 року за ініціативою роботодавця, видати трудову книжку та стягнути кошти передбачені п. 3.2., 4.25 Колективного договору. Дана позовна заява подана до суду 5 січня 2015 року.

Відповідно до наказу про припинення трудового договору за №33-к від 23.01.2015 року ОСОБА_1 звільнений з посади диспетчера оперативно-диспетчерської служби з 25.12.2014 року за прогул без поважних причин (а. с. 37).

За змістом уточненої позовної заяви (а. с.18-22) позивач просив змінити формулювання у наказі № 33-кк від 23.01.2015 року, зазначивши про його звільнення за згодою сторін, за пунктом 1 ст. 36 КЗпП України з 19 грудня 2014 року.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні таких вимог з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 статті 21 КЗпП України трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом з підстав передбачених ст. 40 КЗпП України.

За змістом вищенаведеної норми закону власник, на відміну від працівника, позбавлений права на свій розсуд розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк. Його право на розірвання трудового договору є значно більш обмеженим, ніж таке ж право працівника. Власник вправі із своєї ініціативи звільнити працівника тільки за умови, що є підстави, з якими закон пов'язує виникнення в нього права на розірвання трудового договору. І лише за наявності права на звільнення працівника власник реалізує його на свій розсуд: він вправі звільнити працівника або не звільняти.

Судом встановлено, що на час написання ОСОБА_1 18 грудня 2014 року заяви про надання згоди на його звільнення за ініціативою власника, передбачених законом підстав, які б надавали роботодавцю право ініціювати розірвання трудового договору з позивачем не було, відтак ПАТ "Вольньобленерго" і не пропонувало розірвати такий договір, а відповідно і не виносило наказу про звільнення ОСОБА_1 за ініціативою роботодавця.

Доводи ОСОБА_1 про те, що факсограма від 6 серпня 2014 року (а. с. 5) свідчить про ініціювання роботодавцем процедури звільнення працюючих пенсіонерів саме з ініціативи власника або уповноваженого ним органу є голослівними та безпідставними.

З дослідженої в судовому засіданні факсограми від 06.08.2014 року №12/11-203 вбачається, що така адресована начальнику оперативно-диспетчерської служби ОСОБА_5 За її змістом генеральний директор ПАТ "Волиньобленерго" ОСОБА_6 вказує про те, що з метою планування фінансових потоків до кінця року встановлені суми коштів для вивільнення працюючих пенсіонерів за власним бажанням та зазначено конкретні суми за вересень-листопад. При цьому у даній факсограмі відсутня будь-яка вказівка про те, що звільнення працюючих пенсіонерів має відбутись саме за ініціативи роботодавця. Відсутня також будь-яка вказівка про необхідність ознайомлення з даною факсограмою працюючих пенсіонерів, або ж про попередженнях їх про вивільнення.

В судовому засіданні представник відповідача вказувала, що дана факсограма носила лише інформативний характер та була спрямована на організацію планування фінансової діяльності відповідача.

Такі пояснення відповідача у повній мірі відповідають змісту факсограми та викладеній у ній інформації і на думку колегії суддів така факсограма не може вважатись пропозицією на припинення трудового договору.

Таким чином позивач не довів, що йому було запропоновано звільнення за ініціативою роботодавця з 19 грудня 2014 року, а відтак були відсутні підстави на видачу наказу про припинення трудового договору з ініціативи власника.

Відповідно до п. 2.5. Правил внутрішнього трудового розпорядку ПАТ "Волиньобленерго" (а. с. 85) припинення трудового договору оформляється наказом роботодавця.

За матеріалами справи вбачається, що не отримавши наказу про звільнення, ОСОБА_1 без погодження з роботодавцем, відпрацювавши 19 грудня 2014 року перестав виходити на роботу.

Як вбачається з графіку чергування диспетчерів ОДС ПАТ "Волиньобленерго" з 9 по 31 грудня 2014 року (а. с. 64), після відпрацьованих 7 робочих годин 19 грудня 2014 року, наступне чергування ОСОБА_1 у першу зміну мало б відбутись 25 грудня 2014 року, а потім 26, 29, 30, 31 грудня.

Як пояснила в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 початково графік чергувань диспетчерів на грудень 2014 року був затверджений 28 листопада 2014 року, однак в подальшому у зв'язку із переговорами та розробкою нового колективного договору та прийняття участі у цьому ОСОБА_1 у даний графік на підставі розпорядження директора № 30 були внесені зміни, які і були відображені у графіку, що затверджений 9 грудня 2014 року. Про те, що з змінами чергувань, які викладені у графіку чергувань від 09.12.2014 року ОСОБА_1 був ознайомлений, свідчить його підпис у журналі розпоряджень (а. с. 82), а також відпрацювання ним 19 грудня 2014 саме 7 робочих годин, які даним графіком передбачені.

Доводи ОСОБА_1 про те, що зміни до графіку вносились лише на період проведення колективних переговорів з 09.12.2014 року по 12.12.2014 року є голослівними та не підтвердженні жодними доказами. Розпорядження № 30 свідчить про необхідність внесення змін до графіку чергувань диспетчерів ОДС, які і були відображені в графіку від 9 грудня 2014 року.

Таким чином починаючи з 25 грудня 2014 року ОСОБА_1 перестав виходити на роботу без поважних причин. Даний факт стверджується наявними в матеріалах справи актами, складеними працівниками відповідача від 25, 26, 29, 30, 31 грудня 2014 року, службовими записками заступника начальника оперативно-диспетчерської служби (а. с. 68- 77).

Як вбачається з листа ПАТ "Волиньобленерго" № 07.1-4311 від 31.12.2014 року, адресованого ОСОБА_1, останньому було запропоновано надати пояснення щодо його відсутності на робочому місці в період з 25.12 по 31.12.2014 року, а у випадку ненадання пояснень до 21.01.2015 року повідомлено про можливість розірвання трудового договору у встановленому Законом порядку (а. с. 66). Даний лист повернуся без вручення, оскільки позивач не з'явився на відділення Укрпошти.

В судовому засіданні позивач не заперечуючи не отримання кореспонденції, що приходила на його адресу вказував, що не отримував таку з суб'єктивних причин.

17 січня 2015 року відповідач звернувся до профспілки "Енергія Регіонів" з поданням про надання згоди на звільнення позивача на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (а. с. 78).

21 січня 2015 року товариством отримано лист від профкому "Енергія Регіонів", у якому згода на звільнення ОСОБА_1 не надавалася та було зазначено, що профком "Енергія Регіонів на своєму засіданні розглянув дане питання і стверджує, що на час отримання подання, ОСОБА_1 є звільненим працівником" (а. с. 79).

У відповідності до ст. 43 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника.

Отже, як вбачається із рішення профспілки "Енергія Регіонів" стосовно розгляду подання відповідача про звільнення позивача, то суд погоджується із доводами представників відповідача і розцінює його як необґрунтоване, оскільки виборний орган первинної профспілкової організації безпідставно дійшов до висновку, що позивач на момент розгляду подання відповідача припинив трудові відносини з останнім з 19.12.2014 року, так як вказаний орган не вправі приймати рішення про звільнення працівника чи ні, а лише висловлює свою згоду або обґрунтовує причини відмови.

В судовому засіданні встановлено, що роботодавець, яким є ПАТ "Волиньобленерго", до 17 січня 2015 року не звертався то профспілкового органу з приводу надання згоди на вивільнення або ж розірвання трудового договору з ОСОБА_1

Таким чином у профспілкового органу були відсутні підстави у грудні 2014 року погоджувати припинення трудових відносин диспетчера ОДС ОСОБА_1, оскільки роботодавець до виключних повноважень якого належить таке звернення, не ініціював питання про розірвання з позивачем трудового договору.

Отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що відповідачем були дотримані приписи ст. 43 КЗпП України щодо проведення розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Водночас не заслуговують на увагу пояснення позивача, що з ним не проведено розрахунку в день звільнення, оскільки ПАТ "Волиньобленерго" 23 січня 2015 року, у день видачі наказу про звільнення ОСОБА_1, повідомляло останнього телеграмою та листом від 23.01.2015 року про необхідність з'явитись на роботу для ознайомлення з наказом про звільнення, одержанням трудової книжки та розрахункових коштів, однак позивач проігнорував зазначені повідомлення (а. с. 80).

Зважаючи, що відповідачем факт невиходу на роботу без поважних причин був виявлений 25 грудня 2014 року - у перший робочий день згідно з графіком чергувань після 19 грудня 2014 року, коли позивач востаннє виходив на роботу і протягом періоду з дня виявлення проступку позивача відповідачем здійснювалися заходи щодо встановлення причини невиходу на роботу, доводи апелянта про пропущення строків притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення є безпідставними. При цьому працівниками роботодавця, у відповідності до ст.149 КЗпП України вчинялися дії щодо отримання письмового пояснення від позивача 31 грудня 2014 року та 13 січня 2015 року, за місцем його проживання, про що свідчать складені акти.

Таким чином на думку колегії суддів роботодавцем правомірно звільнено позивача за прогул, у зв'язку з невиходом останнього на роботу без поважних причин починаючи з 25 грудня 2014 року.

Разом з тим, слід зауважити, що позич не заявляв вимогу про визнання незаконним його звільнення з підстав передбачених п.4 ст. 40 КЗпП України, а лише просив змінити формулювання причин звільнення "за згодою сторін, пункт 1 ст. 36 КЗпП України".

Така вимога позивача не узгоджується з приписами Законів які регулюють відносини між роботодавцем та працівником.

П. 1 ст. 36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору за угодою сторін.

Відтак за згодою сторін можливе припинення трудового договору лише за умови такої домовленості та бажання двох сторін, як роботодавця так і працівника.

За матеріалами справи та поясненнями представників відповідача встановлено, що такої згоди роботодавець не виявляв та не виявляє.

Покликання апелянта на наявність права на отримання виплат передбачених п. 3.2, 4.25 Колективного договору не заслуговують на увагу, оскільки виплата грошових сум передбачених даними пунктами не можлива у випадку звільнення працівника на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Окрім того, слід зазначити, що виплати передбачені п. 4.25 Колективного договору можливі лише у випадку звільнення працівника з ініціативи нового власника.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 стверджував, що не бажав та не бажає розірвати трудовий договір за власним бажанням, що на думку колегії суддів з врахуванням поданих позивачем заяв роботодавцю на звільнення, свідчить про намагання позивача отримати виплати передбачені саме п. 4.25 Колективного договору.

Колегія суддів також зауважує, що за змістом заяв поданих ОСОБА_1 (а. с. 6,8) роботодавцю позивач погоджувався на припинення трудових відносин з підприємством, як пенсіонера за віком, лише за умови здійснення йому виплат передбачених п. 3.2, 4.25 колективного договору при тому, що діючим Законодавством про працю звільнення за умови не допускається.

В судді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_3 вказувала, що при наявності заяві позивача на звільнення за власним бажанням ПАТ "Волиньобленерго" не заперечувало б проти такого звільнення з виплатою коштів передбачених п. 3.2 Колективного договору в редакції чинній станом на грудень 2014 року, однак позивач такого бажання не виявив.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно перевіривши доводи сторін, надавши належну правову оцінку дослідженим доказам та фактичним обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено обставин, які давали б суду можливість змінити формулювання причин звільнення, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, а відтак - правомірно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: