АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/5561/2015 Головуючий в 1 інстанції - Луценко О.М.
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А., Рубан С.М.

при секретарі Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора м. Києва Тимченко Сергія Миколайовича на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року в справі за позовом заступника прокурора Оболонського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на землю та договору купівлі-продажу земельної ділянки, відновлення становища, що існувало до порушення, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Заступник прокурора Оболонського району м. Києва звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на землю та договору купівлі - продажу земельної ділянки, відновлення становища, що існувало до порушення, посилаючись на те, що згідно з рішенням Київської міської ради від 24 грудня 2009 року № 1127/3196 передано в приватну власність земельну ділянку площею 0, 10 га, яка розташована у АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На виконання вказаного рішення ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку. 07 лютого 2011 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, на підставі якого право власності на земельну ділянку перейшло до ОСОБА_5 Зазначене рішення Київської міської ради, на думку позивача, прийнято з порушенням вимог закону, виданий державний акт на право власності на земельну ділянку та укладений 07 лютого 2011 року договір купівлі-продажу земельної ділянки не відповідають вимогам чинного законодавства тому, що спірна земельна ділянка відносилась до земель рекреаційного призначення, входить до складу земель, наданих Управлінню внутрішніх справ Київської області для організації реабілітаційного центру відповідно до розпорядження Ради Міністрів УPCP від 14.03.91 № 72-р. Крім того, земельну ділянку передано без зміни цільового призначення та виключення з переліку земель рекреаційного призначення, проект землеустрою не погоджено з природоохоронним органом, обов'язкова державна експертиза проекту відведення земельної ділянки не проводилась.

З огляду на положення ст.ст. 14, 121 Конституції України, ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», ст.ст. 51, 52, 118. 152 Земельного Кодексу України, заступник прокурора Оболонського району м. Києва просив суд визнати незаконним і скасувати рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 року № 1127/3196 "Про передачу громадянину ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1», визнати недійсним виданий ОСОБА_4 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, зареєстрований 06.05.2010 року, Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 04-7-02518, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 07.02.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ракитянським В.А., зареєстрований у реєстрі за № 356, та відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради земельної ділянки площею 0, 10 га у АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02.10.2015 року в задоволені позову заступника прокурора Оболонського району м. Києва Справедливого Дмитра Олександровича до Київської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на землю та договору купівлі-продажу земельної ділянки, відновлення становища, що існувало до порушення - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, заступник прокурора м. Києва подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Посилався на те, що суд в супереч ст.ст. 212, 213 ЦПК України не надав оцінку всім доказам, наявним у матеріалах справи, зокрема щодо передачі земельної ділянки рекреаційного призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, в порушення ст.ст. 51, 52 Земельного кодексу України та безпідставно відмовив в задоволені позовних вимог. На думку позивача, судом було невірно встановлено правовий статус спірної земельної ділянки. Зазначав, що відповідно до земельно-кадастрової інформації спірна земельна ділянка до її передачі у власність ОСОБА_2 відносилась до земель рекреаційного призначення (графа 57), і після передачі в порушення ст. 52 ЗК України її категорія була змінена на землі житлової та громадської забудови (графа 35). Звертає увагу на те, що внесення змін до Генерального плану м. Києва не доводить віднесення у встановленому законодавством порядку землі до тієї чи іншої категорії. Також, вважає помилковими висновки суду про те, що прокурором було невірно обрано спосіб захисту порушеного права в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Вказував, що судом всупереч ст.ст. 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України не враховано, що обов'язкова державна експертиза проекту відведення земельної ділянки, відповідно до ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», не проводилась. Судом не взято до уваги, що Київською міською радою порушено порядок зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, що відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України є підставою для визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки.

В судовому засіданні апеляційного суду представник прокуратури доводи скарги підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечував проти задоволення скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

При ухваленні рішення суд першої інстанції вважав встановленими такі обставини.

Рішенням Київської міської ради від 24 грудня 2009 року № 1127/3196 передано в приватну власність земельну ділянку площею 0, 10 га, що розташована по АДРЕСА_1 в Оболонському районі в м. Києві ОСОБА_4, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, (а.с. 9-10).

На підставі зазначеного рішення 06 травня 2010 року ОСОБА_4 було видано держаний акт на право власності на земельну ділянку, що розташована на адресою: АДРЕСА_1 в Оболонському районі в м. Києві.

07 лютого 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого продавець передав, а покупець прийняв у власність земельну ділянку площею 0, 10 га, що розташована по АДРЕСА_1 в Оболонському районі в м. Києві.

З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Ради Міністрів УРСР від 14.03.1991 зазначена земельна ділянка надана Управлінню внутрішніх справ Київської області для організації реабілітаційного центру.

Оскільки, державний акт, який посвідчує право користування земельною ділянкою у відповідності з положеннями законодавства, не було видано, право користування такою земельною ділянкою в Управління внутрішніх справ Київської області не виникло, а тому вказану земельну ділянку передбачалося передати за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування.

На момент погодження проекту землеустрою спеціально уповноваженим органом, який здійснював ведення державного земельного кадастру було Головне управління земельних ресурсів (зараз - Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Відповідно до п. 2.3. Положення про Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого Рішенням КМР від 19.12.2002 № 182/342 (далі-Положення) (в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення) основними завданнями Управління і ведення державного земельного кадастру відповідно до законодавства, моніторинг земель, здійснення землеустрою.

На виконання вимог ст. 118 ЗК України розроблений проект відведення земельної ділянки був погоджений Головним управлінням містобудування і архітектури та дизайну міського середовища, Київською міською санепідемстанцією, Головним управлінням екології та охорони природних ресурсів, Головним управлінням охорони культурної спадщини, Головним управлінням земельних ресурсів.

Згідно з висновками Київської міської санепідемстанції від 25.11.2009 р. № 1966 та Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища № 09-2274-В від 28.10.2009 № 19-11285 ділянка розміщена в правобережній південній частині Оболонського району м. Києва та за своїм функціональним призначенням належить до території житлової та громадської забудови відповідно до Генерального плану міста затвердженого рішенням Київради від 28 березня 2002 року № 370/1804. (а.с. 31-32, 24-25,).

Київська міська рада при прийнятті рішення керувалася позитивним висновком саме Головного управління земельних ресурсів, так як саме цей орган перевіряв проект землеустрою на відповідність чинному законодавству, здійснював ведення Державного земельного кадастру та мав інформацію про цільове призначення земельної ділянки.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 13 Порядку передачі земельних ділянок на підставі доручення (резолюції) Київського міського голови або заступника міського голови - секретаря Київради, Головне управління земельних ресурсів здійснює комплексний аналіз проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та, за умови його відповідності законодавству, готує проект рішення Київської міської ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування (у власність) або направляє зацікавленій особі повідомлення про необхідність приведення розробленого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у відповідність до норм законодавства.

У висновку від 07 грудня 2009 року № 05-5376, Головне управління земельних ресурсів КМДА погодило проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки як такий, що відповідає нормам ст.ст. 81, 116, 118, 121 ЗК України та Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 677 (а.с. 34-35).

Уповноважений законом орган по земельних ресурсах у своєму висновку вказав цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та надав інформацію, що зазначена земельна ділянка відноситься до земель не наданих у власність та користування, тобто рішення органу місцевого самоврядування про віднесення зазначеної земельної ділянки до тієї чи іншої категорії в порядку ст. 20 ЗК України не приймалось.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про землеустрій», зміни до документації із землеустрою вносяться за рішенням органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування або власників землі та землекористувачів, у тому числі орендарів, які затвердили проекти землеустрою.

Згідно із ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки, зокрема, цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель) та склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв.

Функціональне призначення земельної ділянки встановлюється на підставі плану зонування території та детального плану території відповідно до положень Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності».

На підставі вказаного рішення Київської міської ради 06.05.2010 № 04-7-02518 ОСОБА_2 виданий державний акт, серія НОМЕР_2, на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер: НОМЕР_3, розташовану у АДРЕСА_1 в Оболонському районі м. Києва з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 48-49).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про землеустрій», документація із землеустрою - це затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель, авторського нагляду за виконанням проектів тощо.

Статтею 20 Тимчасового порядку передачі (надання) земельних ділянок у користування або у власність у місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 15.07.2004 № 457/1867 «Про врегулювання процедури передачі в користування земельних ділянок в м. Києві», в редакції, яка діяла на момент прийняття оспорюваного рішення Київської міської ради (далі - Тимчасовий порядок), передбачені вимоги до документації із землеустрою.

Документація із землеустрою виготовляється з дотриманням вимог нормативно-правових актів, що регламентують порядок підготовки відповідної документації із землеустрою, та складається з текстової і графічної частин.

Текстова частина проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки має містити: пояснювальну записку; документ, що є підставою для розроблення документації із землеустрою; вихідні дані на розроблення документації із землеустрою, видані Головним управлінням земельних ресурсів; документи щодо правового статусу земельної ділянки; документи щодо існуючих та можливих обмежень та обтяжень; копії установчих документів для юридичних осіб, а для громадянина - документа, що посвідчує особу, та копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера; інші матеріали, передбачені законодавством.

Отже, проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки повністю відповідав чинному на той час законодавству України.

За таких обставин, земельна ділянка передана у приватну власність відповідача ОСОБА_2 на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яким визначено таке цільове призначення земельної ділянки, що відповідає її функціональному призначенню за Генеральним планом міста.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі 6-164цс14, наявність висновку Головного управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради є достатнім для погодження проекту відведення земельної ділянки й не потребує подальшого його погодження, оскільки відповідно до Положення про Головне управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, затвердженого рішенням Київської міської ради від 18 червня 2009 року № 632/1688 (яке було чинним на момент погодження проекту відведення) до повноважень Головного управління віднесено погодження проектів відведення земельних ділянок.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України (в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення Київської міської ради) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Пунктом 9 ст. 118 ЗК України передбачено, що проект відведення земельної ділянки має бути погоджений з природоохоронним органом. При конкретний природоохоронний орган у нормі закону не вказаний.

Пунктом 5.12. Положення про Головне управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), затверджене рішенням Київської міської ради від 18.06.2009 № 632/1688 (чинне на момент погодження проекту відведення), передбачено, що Головне управління відповідно до покладених на нього завдань погоджує відповідно до чинного законодавства документацію із землеустрою шляхом надання висновку.

Рішенням Конституційного Суду України від 25.12.2003 № 21-рп/2003 у справі № 1-45/2003 (справа про особливості здійснення виконавчої влади та місцевого самоврядування у місті Києві) роз'яснено, що Київська міська державна адміністрація є єдиним в організаційному відношенні органом, який виконує функції виконавчого органу Київської міської ради та паралельно функції місцевого органу виконавчої влади. З питань, віднесених до відання місцевого самоврядування, цей орган підзвітний і підконтрольний Київській міській раді, а з питань здійснення повноважень у сфері виконавчої влади - Кабінету Міністрів України.

Згідно із ст. 11 Тимчасового порядку, погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки забезпечує зацікавлена особа.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується Головним управлінням земельних ресурсів, Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головним управлінням екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), державними органами охорони навколишнього природного середовища у випадках, передбачених законодавством, органом охорони культурної спадщини, санітарно-епідеміологічним органом, а також відповідним територіальним органом виконавчої влади з питань лісового або водного господарства (у передбачених законодавством випадках).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується органами, зазначеними в частині другій цієї статті, в порядку, визначеному законодавством, шляхом надання ними письмового висновку або напису на проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки, в тому числі на графічній частині або на погоджувальному листі до проекту землеустрою, «погоджено», засвідченого підписом уповноваженої особи і скріпленого печаткою відповідного органу. Надання висновку (погодження) у письмовій формі є обов'язковим за наявності обмежень (обтяжень) прав на земельну ділянку.

Органи, зазначені в частині другій цієї статті, протягом двох тижнів погоджують проект землеустрою або надають висновок про відмову в його погодженні із зазначенням підстав з посиланням на відповідні норми законодавства.

При розгляді проекту землеустрою забороняється органам, які його розглядають (погоджують), надавати будь-які попередні висновки з вимогою надати на погодження проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та/або вимагати надання висновків, актів обстеження, інших погоджень від будь-яких комерційних (госпрозрахункових) підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та їх підпорядкування, мети або предмету обстеження, якщо це безпосередньо не передбачено законодавством.

Окрім того, Верховним Судом України у постанові від 29.01.2013 по справі № 21-365а12, зроблено правовий висновок, який є обов'язковим для застосування судами у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, про те, що прийняття рішення уповноваженого органу щодо розпорядження земельними ділянками відповідно до статей 118, 123, 151 ЗК України не обумовлене лише наявністю позитивних висновків відповідних органів і відсутність висновку одного із цих органів не є підставою для скасування рішення про розпорядження земельними ділянками.

Стосовно визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, слід вказати наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЗК захист прав громадян чи юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в Постанові від 31.10.2012 по справі № 6-53цс12, за змістом ст. 152 ЗК України визнання недійсним державного акта на право власності на землю як самого по собі правовстановлюючого документа, не передбачено зазначеною нормою. Вимога захисту порушених прав власника на землю реалізується зацікавленою особою шляхом звернення до суду з вимогою визнання відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки недійсним.

Таким чином, зважаючи на відсутність підстав для визнання незаконним та скасування оскаржуваного рішення Київської міської ради, немає підстав для задоволення вимог про визнання недійсним державного акту на право власності на землю.

З огляду на викладене, вбачається правомірність набуття відповідачем права власності на земельну ділянку.

Вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам закону.

Також принагідно зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Здійснюючи публічно-правові функції в сфері надання земельної ділянки у власність відповідно до ст.ст. 81, 116, 118, 121 ЗК України, Київська міська рада діяла як суб'єкт владних повноважень і повинна була приймати рішення в межах чинного на той час законодавства.

Відповідач, як правонабувач, не мав і не міг мати можливості перевірити правильність рішень Київської міської ради щодо реалізації нею наданої законодавством компетенції.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30.06.2006 визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003 майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила.

У наведеній справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» суд акцентує увагу на Рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 у справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії», виходячи зі змісту пунктів 32-35 якого, звертаючись із заявою до уповноважених органів та, виконуючи визначені чинним законодавством умови, та, дотримуючись відповідного порядку, відповідач мав право очікувати про набуття майнового права в значенні статті 1 Першого Протоколу Конвенції.

Європейський суд з прав людини в Рішенні «Стретч проти Об'єднай Королівства Великобританії і Північної Ірландії» також зазначив про те, що є неприпустимими визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав певні права від держави, та подальше позбавлення його цього права на підставі того, що державний орган порушив закон.

Таким чином, відповідач, який діяв добросовісно, виконував всі передбачені законодавством дії щодо отримання у власність земельної ділянки, не повинен нести відповідальність за помилки допущені органами державної влади, якщо такі були, при відведенні земельної ділянки.

Посилання апелянта на те, що рішенням Київської міської ради від 24 грудня 2009 № 1166/3235 змінено цільове призначення земельної ділянки рекреаційного призначення без проведення обов'язкової державної експертизи, колегія суддів вважає безпідставним, так як зазначеним рішенням Київради цільове призначення земельної ділянки не змінювалося.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до земельно-кадастрової інформації спірна земельна ділянка до її передачі у власність ОСОБА_2 відносилась до земель рекреаційного призначення (графа 57), і після передачі її категорія була змінена на землі житлової та громадської забудови (графа 35), не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки в цій частині суд першої інстанції на підставі наявних у справі письмових доказів правильно встановив, що відповідно до рішення Київської міської ради «Про затвердження містобудівних обґрунтувань» № 58/2127 від 17 вересня 2009 року були затверджені містобудівні обґрунтування згідно з додатком. Вказаним рішенням були внесені зміни до Генерального платну міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затверджених рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 № 370/1804, та «Програми розвитку зеленої зони міста Києва до 2010 року», затвердженої рішенням Київської міської ради від 19 липня 2005 № 806/338, відповідно до пункту 1 цього рішення. (а.с.83). Отже, рішенням Київської міської ради «Про затвердження містобудівних обґрунтувань» № 58/2127 від 17 вересня 2009 року спірна земельна ділянка переведена із території рекреаційної зони (земель рекреаційного призначення) до території житлової садибної забудови.

Оспорюване рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 року № 1127/3196, яким передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га, що розташована по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, було ухвалене за наслідками рішення Київської міської ради «Про затвердження містобудівних обґрунтувань» № 58/2127 від 17 вересня 2009 року. Отже, на час передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_2, спірна земельна ділянка вже була переведена із території рекреаційної зони (земель рекреаційного призначення) до території житлової садибної забудови.

Водночас, у рамках даної справи позовні вимоги про визнання незаконним рішення Київської міської ради «Про затвердження містобудівних обґрунтувань» № 58/2127 від 17 вересня 2009 року у цій частині прокурором заявлені не були.

Також, колегія суддів відхиляє посилання позивача на те, що внесення змін до Генерального плану м. Києва не доводить віднесення у встановленому законодавством порядку землі до тієї чи іншої категорії, оскільки вони базуються на невірному тлумаченні стороною ст. 20 Земельного Кодексу України та ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо невірно обраного прокурором способу захисту порушеного права в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу також не можуть бути прийняті апеляційним судом, оскільки вони суперечать правовим позиціям Верховного Суду України в цій частині, правильно застосованим судом першої інстанції.

Здійснюючи публічно-правові функції в сфері надання земельної ділянки у власність відповідно до ст.ст. 81, 116, 118, 121 ЗК України, Київська міська рада діяла як суб'єкт владних повноважень і повинна була приймати рішення в межах чинного на той час законодавства.

ОСОБА_3, як правонабувач, не мав і не міг мати можливості перевірити правильність рішень Київської міської ради щодо реалізації нею наданої законодавством компетенції.

Інші доводи скарги на правильність ухваленого рішення не впливають

Суд повно і об'єктивно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким дав належну правову оцінку.

Рішення суду першої інстанції ухвалене без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва Тимченко Сергія Миколайовича відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: