Справа № 362/67/15-ц Головуючий у І інстанції Медведєв К. В.
Провадження № 22-ц/780/5481/15 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 4 06.10.2015
УХВАЛА

Іменем України

06 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Ігнатченко Н.В., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про врегулювання майнових відносин між колишнім подружжям, -

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про врегулювання майнових відносин між колишнім подружжям. Заявлені вимоги мотивувала тим, що перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі із 10 квітня 1999 року по 10 квітня 2012 року, при розірванні шлюбу розділили рухоме майно в судовому порядку. Будинок АДРЕСА_1, де проживала їх сім'я, належить відповідачу на підставі договору дарування, на момент набуття права власності 31 серпня 2002 року його було оцінено в 43400 грн., за час шлюбу будинок був істотно поліпшений. Так, 16 жовтня 2002 року мати позивача ОСОБА_4 продала належний їй будинок в с. Джурів Івано-Франківської області і за рахунок отриманих коштів в період з 2002 по 2003 роки було зроблено капітальний ремонт будинку відповідача, як подарунок позивачу; також мати та вітчим позивача проживали у вказаному будинку з 2002 по 2013 роки і власними силами здійснювали ремонтні та будівельні роботи в якості допомоги позивачу, вказані роботи оцінено в 29506 грн. Отже за період шлюбу в будинок відповідача було вкладено коштами та працею суму близько 53000 грн., також в 2011 році нею було здійснено косметичний ремонт в тій частині будинку, де вона проживає з дітьми, приблизною вартістю 10000 грн. Відповідач фактично не проживає в будинку і не доглядає за будинком, також вона несе всі витрати по утриманню будинку. Відповідач не визнає її прав на будинок, погрожує виселенням. Просила визнати будинок по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2015 року, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що в рішенні суду не сказано про проведення ремонту в спірному будинку в 2011 та 2014 році. Крім того, суд не дав позивачу можливості підготуватися до судових дебатів та письмово викласти текст виступу, що позбавило її можливості викласти всі аргументи. Суд послався в рішенні, що не може прийняти до уваги звіти про оцінку майна та оцінку ремонтно-будівельних робіт, надані позивачем, оскільки там зазначена інформація, що була надана виключено ОСОБА_2, однак матеріали були надані вітчимом позивача ОСОБА_5, який є будівельником, сам проводив ці роботи і підтвердив це в суді під присягою. Також суд зазначив, що позивач не здійснювала витрат на ремонт будинку, оскільки перебувала в декретній відпустці, однак відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте за час шлюбу, належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Вважала, що факти спільних трудових затрат подружжя та грошових затрат позивача у спірних будинок були повністю доведені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні позову про врегулювання майнових відносин між колишнім подружжям, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було надано допустимих доказів істотного збільшення вартості та якісних характеристик спірного будинку і доказів спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, що є підставою для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому із подружжя.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що із 10 квітня 1999 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2012 року.

31 серпня 2002 року ОСОБА_3 на підставі договору дарування придбав житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку пл. 0,339 га. в АДРЕСА_1. Житловий будинок зазначений за планом під літ. «А», жилою площею 70,5 кв. м., загальною площею 103 кв. м., літня кухня «Б», сарай «В», гараж «Г», погріб «Д», теплиця «Е», вбиральня «Ж», накриття «З», огорожа № 1-3, розташовані на земельній ділянці, наданій для будівництва та обслуговування жилого будинку 0,250 га. та ведення особистого селянського господарства 0,089 га., дар сторонами оцінюється в сумі 43400 грн.

16 жовтня 2002 року мати ОСОБА_3 ОСОБА_4 продала ? частину житлового будинку в АДРЕСА_2 за 29923,50 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2012 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання договору дарування удаваним правочином та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено в задоволенні позову. Даним рішенням встановлено, що розрахунок за спірні житловий будинок та земельну ділянку проведено ОСОБА_3 за рахунок коштів, одержаних від продажу квартири, яка була придбана ним до одруження з ОСОБА_2, договір між сторонами про створення спільної сумісної власності на укладався; мета придбання відповідачем цієї нерухомості також не була спрямована на створення спільної сумісної власності з позивачкою, тому суд дійшов висновку про те, що це майно не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 і в цій частині вимог про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ слід відмовити.

17 липня 2014 року Центром незалежної оцінки «Актив інвест» складено звіт про оцінку вартості ремонтно-будівельних робіт з поточного ремонту ? частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, станом на 2002 рік, згідно якого вартість вказаних робіт станом на 2002 рік складає 52727,52 грн.

Також 17 липня 2014 року Центром незалежної оцінки «Актив інвест» складено звіт про оцінку майна, а саме домоволодіння, до якого входить житловий будинок «А», загальною площею 103 кв.м., літня кухня «Б», сарай «В», гараж «Г», погріб «Д», теплиця «Е», вбиральня «Ж», накриття «З», огорожа № 1-3, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, власником якого є ОСОБА_3, розрахунок проводився на основі дійсних ринкових даних про існуючі на ринку пропозиції до продажу подібних квартир. Згідно даного звіту, ринкова вартість домоволодіння складає 201365 грн.

Згідно довідки Джурівської сільської ради від 18 липня 2012 року № 511, ОСОБА_2 була зареєстрована і проживала за адресою АДРЕСА_2 та вибула в м. Київ 19 квітня 1999 року.

Із довідки про склад сім'ї від 04 вересня 2014 року № 148 вбачається, що до складу сім'ї ОСОБА_2 (зареєстрованих) входять: ОСОБА_2 та її діти ОСОБА_7, ОСОБА_8

В матеріалах справи наявні квитанції за окремі місяці 2013-2014 років про оплату комунальних послуг за газопостачання та енергопостачання на ім'я ОСОБА_3, а також квитанція про сплату земельного податку.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 25 КпШС України, що діяла на момент отримання в дар ОСОБА_3, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ст. 62 СК України, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належному другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід, одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до ст. ст. 70, 71 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що перебувала із відповідачем у шлюбі, в період якого майно відповідача (спірний будинок) було покращене за рахунок спільних зусиль подружжя, а саме проведено ремонтно-будівельні роботи, в результаті яких вартість будинку істотно збільшилася. Крім того, її мати продала належний їй будинок та отримала за цей продаж кошти, за рахунок яких і було здійснено покращення будинку зусиллями матері позивача і її чоловіка.

Ці ж доводи викладені позивачем в апеляційній скарзі.

Оцінюючи обґрунтованість позову ОСОБА_2, суд першої інстанції врахував, що законом встановлено виключні умови, за яких збільшене в своїй вартості майно може бути визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за яких один з подружжя може набути право на спільне майно, що за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості, та прийшов до висновку, що позов є необґрунтованим, матеріалами справи не підтверджений.

При цьому судом першої інстанції було враховано, що збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Із даними висновками погоджується колегія суддів, оскільки вони є обґрунтованими, послідовними та відповідають вимогам закону.

На підтвердження істотного збільшення вартості спірного майна позивачем надано звіт про оцінку майна, за яким ринкова вартість спірного домоволодіння станом на 14 липня 2014 року становить 201365 грн. (а. с. 115), та звіт про оцінку вартості ремонтно-будівельних робіт з поточного ремонту ? частини спірного будинку станом на 2002 рік розміром 52727,52 грн. (а. с. 157).

Судом першої інстанції було дано належної оцінки наданим позивачем доказам.

Відповідно до ст. ст. 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції вірно не прийнято в якості доказу звіти про оцінку майна та вартості ремонтно-будівельних робіт від 14 липня 2014 року, враховуючи, що оцінювач, який склав ці звіти, не попереджений про кримінальну відповідальність, передбачену ст. ст. 384, 385 КК України за дачу завідомо неправдивого висновку та за відмову від дачі висновку.

При цьому колегія суддів враховує, що за змістом даного звіту, безпосередньо огляд оцінювачем не проводився, всі вихідні дані взяті зі слів замовника ОСОБА_2 (а. с. 162).

Колегія суддів приймає до уваги, що позивачу роз'яснювалося судом право заявити клопотання про призначення судової експертизи для з'ясування даних обставин, однак позивач даним правом не скористалася (а. с. 216).

Відтак, жодним чином не заперечується права позивача проводити оцінку належного їй майна, на що вона посилається в апеляційній скарзі, однак в якості безспірного доказу акт такої оцінки не може бути прийнятий судом.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що в 2002 році відповідач набув права власності на житловий будинок загальною площею 103 кв. м., житловою площею 70,5 кв. м.; на час оцінки майна станом на 14 липня 2014 року житлова та загальна площа спірного будинку не змінилася.

Доказів вартості спірного будинку станом на час отримання у власність відповідачем та на час розгляду справи у дійсних цінах позивачем не надано.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не надано доказів істотного збільшення майна внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів, зокрема тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення конкретного майна, і істотного збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом проведення нею ремонтних робіт в 2011 та 2014 роках, оскільки доказів істотного збільшення вартості спірного будинку в результаті їх проведення у конкретному вартісному вираженні позивачем взагалі надано не було. Крім того, колегія суддів враховує, що шлюб між сторонами було розірвано рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2012 року.

Доводи апелянта, що вона, незважаючи на відсутність доходів, під час перебування в шлюбі разом із відповідачем створила спільну власність за рахунок спільно набутих коштів, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки позивачем не було доведено, що належне її колишньому чоловіку майно за час шлюбу істотно збільшилося в своїй вартості.

В частині доводів апелянта про дарування їй матір'ю та вітчимом коштів від продажу власного будинку для проведення ремонту та їх трудової участі колегія суддів, погоджуючись із судом першої інстанції, розцінює дані дії як добровільну допомогу подружжю, оскільки договору дарування коштів не укладалось, а відшкодування здійснених витрат від подружжя при цьому не вимагалось як на час будівництва, так і на даний час.

Доводи апелянта відносно зловживання відповідача своїми правами, що виражене у спробі вселити до спірного будинку сторонніх осіб, не мають відношення до суті спору, разом із тим позивач не позбавлена можливості звернутися до суду із позовом про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, якщо вважає, що діями відповідача порушуються її права, свободи та законні інтереси її або її неповнолітніх дітей.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дав можливості їй підготуватися до судових дебатів та письмово викласти текст виступу, чим порушив її право, не ґрунтуються на вимогах процесуального закону та не підтверджуються матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Ігнатченко Н.В.

Фінагєєв В.О.