Справа № 226/2526/15-ц
Справа № 2/226/1147/2015
I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 серпня 2015 року м.Димитров
Димитровський міський суд Донецької області у складі:
головуючого - судді Редько Ж.Є.,
при секретарі Козлової Д.В.,
за участю позивача ОСОБА_1,
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в місті Димитров Донецької області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, в обґрунтування якого вказала, що на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право спадщини за законом від 15.02.1999 року їй належить будинок загальною площею 43,2 кв.м, з них житловою 32,4 кв.м, який розташований за адресою: м.Димитров Донецької області, вул.Леніна, б.61. У зазначеному будинку було зареєстровано відповідача, який є її сином, та який у липні 2009 року, після розриву сімейних стосунків з дружиною, переїхав до неї жити. На весні 2010 відповідач виїхав до м.Києва на заробітки, звідти переїхав до Росії. Спочатку син телефонував їй, потім дзвонити перестав. Реєстрація відповідача у будинку спричиняє для неї матеріальну шкоду, яка полягає в оплаті житлово-комунальних послуг, які розраховується з урахуванням кількості осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні, також вона не має змоги оформити субсидію. Відповідач мешкає за іншою, невідомою їй адресою, звязку з ним вона не має. Тому позивач, посилаючись на ст.405 ЦК України, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала свої позовні вимоги у повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з'явився, повідомлений про час і місце розгляду справи відповідно до цивільно-процесуального законодавства.
Заслухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що будинок, розташований за адресою: Донецька область, м.Димитров, вул.Леніна, б.61, належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.02.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Димитровського державної нотаріальної контори, реєстровий номер 224. Право власності позивача на придбану квартиру зареєстровано у бюро технічної інвентаризації м.Димитров 20.11.2000 року у реєстровій книзі № 7 за реєстровим № 1414, що підтверджується відповідним свідоцтвом, реєстраційним посвідченням та технічним паспортом на будинок (а.с.7, 11, 12-14).
У даному будинку зареєстровані: з 06.03.1996 року позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та з 14.07.2009 року син позивача відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, про що свідчать копія свідоцтва про народження відповідача, довідки виконавчого комітету Димитровської міської ради від 04.06.2015 року, від 25.08.2015 року, записи з домової книги (а.с.3, 8, 9-10).
Відповідно до акту від 25.08.2015 року, складеному головою квартального комітету № 8 за участю мешканців-сусідів, та засвідченому виконавчим комітетом Димитровської міської ради, відповідач ОСОБА_2 з 2010 року за адресою: Донецька область, м.Димитров, вул.Леніна, б.61, не проживає.
Дану обставину у судовому засіданні підтвердили допитані свідки.
Так, свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що вона мешкає за адресою: Донецька область, м.Димитров, вул.Леніна, б.48. Позивач ОСОБА_1 сама мешкає по сусідству з нею на одній вулиці. Приблизно пять років тому з позивачем проживав її син ОСОБА_4, який уїхав на заробітки і більше додому не повертався. З того часу вона його ніколи не бачила. Позивач дуже любить свого сина і не могла його вигнати з дому.
Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона мешкає за адресою: Донецька область, м.Димитров, вул.Леніна, б.59, і знає позивача багато років як сусідку по вулиці. На теперішній час ОСОБА_1 мешкає у своєму будинку одна. Років пять тому до позивача приїжджав син ОСОБА_4, який прожив у неї десь півроку і знову поїхав, як вона чула, до м.Києва. З того часу вона його ніколи не бачила, місцезнаходження відповідача їй не відомо.
За приписами ст.41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності, гарантує право власності, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно за ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом.
Статтею 405 ЦК України визначені права членів сімї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням.
За чинним житловим законодавством членами сімї власника житлового приміщення визнаються дружина, чоловік, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть спільне з ним господарство (ч.2 ст.64 ЖК України).
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою проживання позивача у якості повнолітнього члену її сімї та не є співвласником спірної житлової площі.
Також судом достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не мешкає у житловому приміщенні позивача за вищевказаною адресою з 2010 року по теперішній час.
Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Зясовуючи причини відсутності відповідача понад встановлені строки на спірній житловій площі, суд не знайшов, що вони були поважні.
Враховуючи вищенаведене, а саме те, що будь-яких договорів щодо користування будинком позивача між сторонами не встановлено, як і не встановлено прояви відповідача інтересу до вказаного житла протягом пяти років, суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню.
На підставі ст.150 СК України, 405 ЦК України, керуючись ст.ст.10, 60, 213, 214, 215, 226, 294 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: будинком номер 61 (шістдесят один) по вулиці Леніна у місті Димитров Донецької області.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через Димитровський міський суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги у десятиденний строк з дня його оголошення. Особи, які брали участь, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати судову скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Повний текст рішення виготовлено 27.08.2015 року.

Суддя Ж.Є.Редько