УХВАЛА

іменем україни

7 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П..

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Вікторія» до ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння та користування, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодування збитків за касаційною скаргою сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Вікторія» на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 4 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Вікторія» (далі - СТОВ «Вікторія») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 1 жовтня 2001 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, розташованої на території Нещеретівської сільської ради Білокуракинського району Луганської області. 1 січня 2009 року між товариством та ОСОБА_3 було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 15 років. У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання вказаного договору оренди недійсним. Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 8 січня 2014 року у задоволенні позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Луганської області від 6 березня 2014 року рішення суду від 8 січня 2014 року скасовано, визнано договір оренди від 1 січня 2009 року недійсним. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 червня 2014 року рішення апеляційного суду Луганської області від 6 березня 2014 року скасовано, рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 8 січня 2014 року залишено в силі. Зазначало, що ОСОБА_3 не виконує умов договору оренди, перешкоджає товариству користуватись земельною ділянкою, зокрема відповідач самовільно засіяв спірну земельну ділянку технічними культурами (соняшником) і станом на вересень 2014 року не звільнив її та продовжує самовільно використовувати. Такими діями відповідача товариству завдано збитків у розмірі 19 422 грн 02 коп.

Ураховуючи наведене, позивач просив витребувати у відповідача і передати товариству орендовану останнім земельну ділянку та зобов'язати відповідача звільнити земельну ділянку від технічних культур; відшкодувати товариству завдані неправомірними діями відповідача збитки: у вигляді фактичних витрат, які товариство має здійснити для приведення земельної ділянки у належний для використання стан у розмірі 1 538 грн 66 коп., доходи, які товариство могло б реально отримати у разі належного виконання орендодавцем умов договору оренди землі у розмірі 17 883 грн 36 коп.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 4 грудня 2014 року у задоволенні позову СТОВ «Вікторія» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог СТОВ «Вікторія» про витребування орендованої земельної ділянки з незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та зобов'язання звільнити земельну ділянку від технічних культур скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Позовні вимоги СТОВ «Вікторія» задоволено. Витребувано у ОСОБА_3 на корись СТОВ «Вікторія» орендовану на підставі договору оренди земельної ділянки від 1 січня 2009 року, земельну ділянку, розташовану на території Нещеретівської сільської ради Білокуракинського району Луганської області. Усунуто перешкоди СТОВ «Вікторія» у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов'язання ОСОБА_3 звільнити земельну ділянку від технічних культур. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі СТОВ «Вікторія», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Отже, судові рішення в частині вирішення позовних вимог про витребування орендованої земельної ділянки з незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та зобов'язання звільнити земельну ділянку від технічних культур не оскаржуються, тому в цій частині не переглядаються (ч. 2 ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно діючого договору оренди землі від 1 січня 2009 року та акту передачі земельної ділянки позивач є орендарем земельної ділянки і її місцезнаходження не було змінено. Вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку можливого прибутку у разі використання земельної ділянки з урахуванням відомостей, які не підтверджені належним чином та викликають сумніви у їх достовірності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги в частині витребування орендованої земельної ділянки з незаконного володіння і користування та передачі цієї ділянки орендарю, апеляційний суд виходив з того, що з весни 2014 року ОСОБА_3 перешкоджає СТОВ «Вікторія», як орендарю, користуватися земельною ділянкою і обробляє її сам. Також апеляційний суд виходив з того, що підстави вважати, що відповідачем завдано СТОВ «Вікторія» збитків щодо витрат на проведення польових робіт та упущеної вигоди відсутні.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 1 жовтня 2001 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, розташованої на території Нещеретівсьої сільської ради Білокуракинського району Луганської області.

1 січня 2009 року між ОСОБА_3 тв. СТОВ «Вікторія» було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 15 років.

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання вказаного договору оренди недійсним.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 8 січня 2014 року у задоволенні позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Луганської області від 6 березня 2014 року рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 8 січня 2014 року скасовано, визнано договір оренди від 1 січня 2009 року недійсним. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 червня 2014 року рішення апеляційного суду Луганської області від 6 березня 2014 року скасовано, рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 8 січня 2014 року залишено в силі.

Отже, недійсність договору оренди не встановлена, а, відтак, діє презумпція правомірності правочину, яка відповідачами не спростована.

Відповідно до п. 1.1 договору оренди орендодавець (ОСОБА_3.) передав, а орендар (СТОВ «Вікторія») прийняв в оренду земельну ділянку № 551, яка належить орендодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 1 жовтня 2001 року.

У п. 2.2.1 цього договору зазначено, що договір укладається терміном на 15 років і діє до 31 грудня 2023 року.

Відповідно до акту від 2 січня 2009 року ОСОБА_3 передав СТОВ «Вікторія» спірну земельну ділянку.

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо такі порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Відшкодування збитків є однією із підстав цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною 1 вказаної статті зазначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Таким чином, законодавством передбачено відшкодування особі майнової шкоди, зокрема збитків, за наявності порушення цивільного права особи та причинного зв'язку між порушенням права й збитками. При цьому розмір заподіяних збитків доводить позивач.

Відповідно до п. 1 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 19 квітня 2013 року, збитки відшкодовуються власникам землі та землекористувачам. Неодержаний дохід - це дохід, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

Пунктом 2 цього Порядку передбачено, що розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, що створили ці комісії.

У порушення ст. ст. 214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, не дослідив чи були порушені права СТОВ «Вікторія» як орендаря спірної земельної ділянки, не встановив причинного зв'язку між порушенням права й збитками; не врахував, що позивачем не надано, а судом першої інстанції не витребувано і не досліджено належних та допустимих доказів на підтвердження розміру упущеної вимоги, як того вимагає Порядок.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено, його рішення в частині вирішення позовних вимог СТОВ «Вікторія» про відшкодування збитків не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Вікторія» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2015 року в частині вирішення позовних вимог сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Вікторія» про відшкодування збитків скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик