Справа № 196/390/15-ц
№ провадження 2/196/236/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2015 року смт Царичанка

Царичанський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої - судді Гудим О.М.

при секретарі - Шевченко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Царичанка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 серпня 2002 року по 30 листопада 2005 року. Від шлюбу мають спільного неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 2005 року вона з сином проживають окремо від відповідача.

На даний час вона з сином проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Син ОСОБА_4 зараз навчається у 6 класі Воронізької ЗОШ.

З лютого 2005 року і по даний час відповідач ОСОБА_2, окрім сплати аліментів згідно рішення суду, ніяким чином не піклується про сина, його не цікавить фізичний, духовний та моральни й розвиток дитини. Протягом останніх десяти років відповідач жодного разу не відвідав сина.

В звязку з тим, що вона має безліч родичів в ОСОБА_5 Білорусь, їй у 2012 році відповідач нотаріально засвідченою заявою надавав згоду на тимчасовий виїзд сина за кордон.

На даний час відповідач без обгрунтування причин відмови відмовляється в подальшому надавати згоду на тимчасовий виїзд сина за кордон.

Зазначає в позовній заяві, що 04.03.2015 року вона уклала шлюб з громадянином ОСОБА_5 Білорусь ОСОБА_6, який зареєстрований та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3. На даний час чоловік ОСОБА_6 працює в м. Москва Російської Федерації директором ТОВ "Експрес-Авто", яке зареєстроване в ІНФОРМАЦІЯ_4, у звязку з чим при виїзді до ОСОБА_5 Білорусь вона має намір виїздити із сином через Російську Федерацію, оскільки через ст. Терещенську смт Вороніж прямують поїзди до м. Москви, а звідти вже автомобілем прямувати до ОСОБА_5 Білорусь.

В звзку з укладенням шлюбу із громадянином ОСОБА_5 Білорусь вона має намір виїздити разом із сином на час літніх, осінніх, зимових та весняних канікул саме до ОСОБА_5 Білорусь через Російську Федерацію, за адресою місця роботи та проживання чоловіка, що буде відповідати інтересам сина у частині духовного та морального розвитку.

Виїзд неповнолітнього сина за кордон з метою оздоровлення та відпочинку відповідає інтересам дитини, сприятиме її фізичному, духовному та моральному розвитку.

Виходячи з вищевикладеного, посилаючись на норми ст. 33 Конституції України, ст. ст. 3,10 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ст. ст. 7, 159 СК України, ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України", Постановою КМУ № 57 від 27.01.1995 року "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", прохає суд надати дозвіл їй ОСОБА_1, на виїзд дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження смт Царичанка Царичанського району Дніпропетровської області, за межі України без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 на період літніх, осінніх, зимових та весняних канікул до Російської Федерації за адресою: м. Москва, 3-я Хорошевська вулиця, б.18, корп.1, та до м. Бобруйськ, 2-й провул. Чайковський, 18 Могилівської області Республіки Білорусь, до досягнення сином шістнадцятирічного віку, тобто до 01 жовтня 2018 року включно. Крім того, надати їй дозвіл на виготовлення дитині ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження смт.Царичанка Царичанського району Дніпропетровської області, проїзного документа для виїзду за кордон.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, надіславши до суду заяву від 04.08.2015 року про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що загалом не заперечує надавати згоду на виїзд дитини за умови, якщо цей виїзд буде відповідати інтересам дитини, надав копію заяви від 31.08.2015 року, засвідченої нотаріально, про надання дозволу на тимчасовий виїзд сина ОСОБА_4 до ОСОБА_5 Білорусь з 31.08.2015 року по 25.12.2015 року, але позовні вимоги він не визнає, заперечує проти надання дозволу на перетинання дитиною кордону України до 16 років, так як вважає, що позивачкою не обгрунтовано та не конкретизовано позовні вимоги.

Суд, заслухавши відповідача ОСОБА_2, дослідивши докази, які є в матеріалах справи, вважає необхідним відмовити у задоволенні позову з наступних підставах.

Згідно ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу (ч.1 ст.60 ЦПК України).

Згідно вимог ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

У судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 серпня 2002 року по 30 листопада 2005 року. Від шлюбу мають спільного неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (копія свідоцтва про народження серії І-КИ №189348 від 15 жовтня 2002 року), який проживає з позивачкою в смт Вороніж Шосткинського району Сумської області. та перебуває на її утриманні.

До часу звернення позивачки до суду з даним позовом, відповідач ніколи не заперечував проти виїзду дитини за межі України.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Статтями 141, 150, 155 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ст. 8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частиною 2 статті 4 Закону України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України № 3857-ХІІ від 21.01.1994 року передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження необхідності виїзду дитини за кордон, не вказано чіткої мети такого виїзду та конкретний час з визначенням його початку та закінчення. В наданій позивачкою довідці зазначений лише орієнтовний період канікул і лише на 2015/2016 рік. Також не вказано конкретне місце, де можливе тимчасове перебування дитини за кордоном із зазначенням адреси, зокрема в м. Москва, оскільки в позовній заяві зазначена адреса розташування місця роботи чоловіка позивачки.

Позивачкою вказана мета такого виїзду: оздоровлення, однак не додано жодної довідки з рекомендаціями лікаря на лікування, оздоровлення дитини саме за межами України.

Відповідно до ч. 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, відповідач зазначає, що не заперечує надавати згоду на виїзд дитини за умови, якщо цей виїзд буде відповідати інтересам дитини, про що свідчить надана останнім копія заяви, засвідчена нотаріально, про надання дозволу на тимчасовий виїзд сина ОСОБА_4 до ОСОБА_5 Білорусь з 31.08.2015 року по 25.12.2015 року.

За викладених обставин, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 313 ЦК України, ст.ст. 141, 155 СК України, Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 зі змінами, ст.ст. 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з подачею апеляційної скарги через районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуюча О.М.ГУДИМ