Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2186/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Бондаренко Г. К.
Доповідач Потапенко В. І.
РІШЕННЯ

Іменем України

06.10.2015 Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі :

Головуючого-судді - Потапенка В.І.

Суддів - Суровицької Л.В., Авраменко Т.М.

секретар - Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 17.06.2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики ,-

ВСТАНОВИЛА:

23.12.2014 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та просив стягнути на його користь з відповідача гривневий еквівалент 997 819, 20 доларів США по комерційному курсу продажу на момент повернення, що станом на 19.12.2014р. дорівнює 16 503 929 грн.56 коп. Посилався на те, що він протягом кількох попередніх років систематично надавав відповідачу позики в різних сумах. Відповідач частково повертав позики і позичав знову на розвиток своєї підприємницької діяльності, пов'язаної з сільськогосподарським виробництвом. 28.12.2013 року сторони звірили свої взаєморозрахунки і вийшло, що в результаті відповідач ОСОБА_3 заборгував позивачу ОСОБА_2 суму в розмірі гривневого еквіваленту 890 910, 00 доларів США по комерційному курсу продажу на момент звірки. На підтвердження свого загального боргу в сумі гривневого еквіваленту 890 910, 00 доларів США по комерційному курсу продажу на момент звірки відповідач ОСОБА_3 видав позивачу ОСОБА_2 розписку від 28.12.2013 року із зазначенням загальної суми боргу та уклав з ним письмовий договір позики № 01/01 від 01.01.2014року. Відповідач своїх зобов'язань за договором позики не виконав.

Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 17.06.2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 17.06.2015 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Заслухавши доповідача, учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи , колегія суддів вважає , що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог , заявлених у суді першої інстанції. Згідно п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог , з підстав , передбачених ст. 309 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні позову , суд першої інстанції зазначив, що із позовної заяви, пояснень відповідача та представника позивача видно, що позивач 28.12.2013 року або після зазначеної дати грошові кошти в сумі 7350000 гривень позивачу не передавав, тому договір позики, зазначений у позові, відповідно до ст. 1046 ЦК України є неукладеним, тобто таким, який не тягне за собою будь-яких прав та обов'язків для сторін у справі.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що розписка відповідача від 28.12.2013 року також не може бути підтвердженням про укладання договору позики між позивачем та відповідачем.

Проте, погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав. Апеляційним судом встановлено, що 28.12.2013 року відповідач ОСОБА_3 власноручно склав розписку про те, що отримав безпосередньо від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 7350000.00 грн. відповідно до договору позики № 01/01 від 01.01.2014 року та зобов'язався повернути зазначену суму коштів до першого листопада 2014 року ( а.с. 162). Згідно п.2.1 договору позики від 01.01.2014 року сума позики складає 7350000.000 грн. ( еквівалент у доларах США 890910,00 дол. ) Строк повернення позики складає 9 календарних місяців з моменту надання суми позики. Строк повернення до 01 жовтня 2014 року (а.с.163). Зазначеним вище договором позики передбачено (п.6.1. та п.6.2.), що при прострочені повернення позики (її частини) позичальник сплачує штраф в розмірі 10% від неповернутої суми позики, за один календарний місяць, та відсотки в розмірі 24% річних, виходячи з неповернутої суми за весь строк прострочки. 14.11.2014 року на адресу відповідача, представник позивача направив претензію про сплату боргу за договором позики, але борг не було сплачено ( а.с. 6-7) Відповідач позов не визнав та пояснив, що 28.12.2013 року, він написав зазначену у позові розписку та підписав зазначений вище договір позики у зв'язку з тим, що на нього здійснювався психологічний тиск. Фактично грошей позивач йому в якості позики не передавав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79 цс 14, яку згідно зі ст. 360-7 ЦПК України суди мають враховувати при застосування таких норм права.

За положеннями ч.1ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Довести суду ці обставини належними доказами з дотриманням вимог цивільно-процесуального законодавства повинен позичальник.

За змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України при укладенні договору позики у письмовій формі доказування на підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Договір позики за його безгрошовістю позичальником не оспорений, отже діє презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України).

Проте суд, визнаючи неукладеним договір позики з підстав його безгрошовості й, відповідно, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу в розмірі у порушення вимог ст. ст. 213-215 ЦПК України на вищевказані положення закону уваги не звернув.

Позивач посилався на те, що зазначена у розписці від 28.12.2013 року грошова сума є загальною сумою боргу відповідача як фізичної особи, яка ним була визнана в результаті звірки, що підтверджується аудіозаписом від 28 грудня 2013 року, який долучено судом першої інстанції до матеріалів справи (а.с.83).

Обставини, за яких була написана розписка та підписаний договір позики свідчить про те, що всі боргові зобов'язання відповідача перед позивачем, які існували станом на 28.12.2013 року були замінені за домовленістю сторін на позикове зобов'язання, тобто виникло узгоджене сторонами нове зобов'язання, що підтверджується як розпискою, так і договором позики, справжність підпису на яких відповідач не оспорює.

Такі дії не суперечать ч.2 ст.604 ЦК України, якою передбачено, що зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

Частина 3 ст.604 ЦК України встановлює заборону новації щодо зобов'язань особистого характеру, до переліку якої договір позики не входить.

Факт отримання в позику від позивача грошових коштів відповідач не заперечував, проте посилався на те, що позика надавалася не йому, а СТОВ «Агрофірма «Еліта Придніпровя», засновником та директором якого він був (а.с.31-35), проте ці доводи відповідача спростовуються наданими ним актами звірки, з яких вбачається заборгованість між юридичними особами за договорами поставок, сума цієї заборгованості не співпадає із сумою, зазначеною в розписці та договорі позики (а.с.36-42). Також представники сторін підтвердили, що спір щодо заборгованості, яка виникла між юридичними особами, вирішений господарським судом.

В засіданні апеляційного суду представник відповідача зазначила, що при написанні розписки від 28 грудня 2013 року та договору позики від 01 січня 2014 року відповідач фактично поручився за виконання боргових зобов'язань СТОВ, проте позову про визнання договору позики удаваним правочином відповідач не подавав.

Також відповідач не подавав позову про визнання недійсним договору позики з підстав укладення його ним під впливом насильства.

За таких обставин, виходячи з презумпції правомірності правочину, колегія суддів приходить до висновку, що написана 28 грудня 2013 року відповідачем розписка про те, що він взяв в борг у ОСОБА_2, та договір позики від 1 січня 2014 року є належним підтвердженням укладення між сторонами договору позики.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичальником ) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Наявність у позивача оригіналу розписки та оригіналу договору позики свідчить про неповернення боргу відповідачем.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України на день платежу. Встановлено , що сторони визначили грошовий еквівалент позики у доларах США, офіційний курс НБУ на 06.10.2015 року становить 2121, 5640 грн. за 100 доларів США. Таким чином сума позики , яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 18901225,83 грн. ( 890910,00 дол. США х 2121,5640 грн. : 100) З змісту позовної заяви вбачається, що звертаючись у суд позивач просив стягнути з відповідача окрім основної суми позики , також штраф та відсотки за один місяць. Виходячи із засад диспозитивності цивільного процесу, апеляційний суд не має права вийти за межі позовних вимог. Відповідно до умов договору позики ( п.6.1) на користь позивача з відповідача підлягає стягненню штраф 10% від суми позики , тобто 735000,00 грн. ( 7350000,00 грн. х 10%) , оскільки позика була отримана саме у гривнях, і застосування грошового еквівалента - доларів США для визначення суми штрафу неможливо. Також відповідно до п.6.2 договору позики з відповідача підлягають стягненню відсотки за користування позикою у сумі 147000.00 грн. ( 7350000.00 грн. х 24% : 12 місяців). Виходячи з вищенаведеного , колегія суддів дійшла висновку , що суд першої інстанції ухвалив рішення з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права , що є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог. По справі постановлена окрема думка. Керуючись ст. ст. 1046 - 1050 ЦК України, ст. 88, 303, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 319 ЦПК України , колегія суддів ,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 17.06.2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити . Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики у сумі 18901225,83 грн. , штраф у сумі 735000.00 грн., відсотки 147000.00 грн., а всього стягнути 19783225,83 грн. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати у суді першої та апеляційної інстанції у сумі 5481.00 грн. Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судові витрати у сумі 2436.00 грн. Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий - суддя

Судді :