АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/5647/14-ц 22-ц/774/394/К/15
Справа №212/5647/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22ц/774/394/К/15 суддя Шум Л.І.
Категорія 44 ( 4 ) Доповідач -Михайлів Л.В.
РІШЕННЯ

Іменем України

25 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого-судді : Михайлів Л.В.,

суддів : Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

при секретарі : Булах К.А.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 17 грудня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Житлокомцентр", Сектор у справах громадянства міграції та реєстрації фізичних осіб Жовтневого РВ Криворізького міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області про визнання членом сім'ї власника жилого приміщення, визнання права користування жилим приміщенням та взяття на реєстраційний облік та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Житлокомцентр" про усунення перешкод в користуванні власністю та виселення з квартири,-

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до відповідача ОСОБА_2, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Житлокомцентр", Сектор у справах громадянства міграції та реєстрації фізичних осіб Жовтневого РВ Криворізького міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області про визнання членом сім'ї власника жилого приміщення, визнання права користування жилим приміщенням та взяття на реєстраційний облік.

В обґрунтування позову зазначила, те що відповідач ОСОБА_2, є її матір'ю. З 1977 року вони проживали разом у квартирі АДРЕСА_1, яку відповідач приватизувала на своє ім'я, а позивача було вселено до зазначеної квартири, як чена сім'ї відповідача, на реєстраційний облік за даною адресою позивача ОСОБА_1 поставлено не було, хоча вони проживали однією сім'єю. Певний час позивач була вимушена залишити постійне місце свого проживання у зв'язку з тим, що вона мешкала у бабусі до її смерті, а потім у зв'язку з необхідністю виїхати на заробітки до Італії. На даний час відповідач ОСОБА_2 створює для ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим приміщення та намагається виселити позивача. Враховуючи те, що позивач бере участь у витратах по утриманню квартири та не має іншого житла та посилаючись на ст..ст. 156-157 ЖК України, просила суд визнати її членом сім'ї відповідача ОСОБА_2, зазнати за собою право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та зареєструвати її за вказаною адресою.

У серпні 2014 року ОСОБА_2, звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Житлокомцентр" про усунення перешкод в користуванні власністю та виселення з квартири, в обґрунтування якого зазначила, що квартира АДРЕСА_1 належить їй на праві приватної власності, відповідач за зустрічним позовом у вказаній квартирі не зареєстрована, проте проживає в ній разом зі своїм сином ОСОБА_6, 1986 року народження. Відповідачці на праві власності належало дві квартири за адресою АДРЕСА_2 та квартира, яку відповідач прийняла в спадщину за адресою: АДРЕСА_3, які були нею продані. Продавши квартири, обманним шляхом, прийшовши разом із сином до ОСОБА_2 у гості, попросилась деякий час пожити, але до сьогоднішнього часу із спірної квартири не уходить. Враховуючи зазначене, та те що ОСОБА_1 чинить перешкоди для ОСОБА_2 в розпорядженні її власністю, всілякими шляхами витісняючи її із квартири, просила суд усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом виселення ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, у задоволенні первісного позову відмовити.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 19.08.2014 року вказані позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 17 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Житлокомцентр", Сектор у справах громадянства міграції та реєстрації фізичних осіб Жовтневого РВ Криворізького міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області про визнання членом сім'ї власника жилого приміщення, визнання права користування жилим приміщенням та взяття на реєстраційний облік - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Житлокомцентр" про усунення перешкод в користуванні власністю та виселення з квартири - задоволено.

Усунено перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_1 зі квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду і постановлення нового рішення про задоволення первісних позовних вимог та відмову у задоволенні вимог за зустрічним позовом, посилаючись на те, що суд неповно з'ясував обставини справи, не надав належну оцінку факту проживання її та відповідача ОСОБА_2 в спірній квартирі, а також створення відповідачем перешкод у користуванні нею.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2, що підтверджується записом акту про народження. (а.с.7)

Квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_7 на праві приватної власності, відповідно до свідоцтва про право власності на житло №8653 від 12.05.1993 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Криворізької міської ради та зареєстрованої в Криворізькому бюро технічної інвентаризації (а.с. 29,30)

Відповідно до довідки Жилово-експлуатаційної організації №31 від 27.03.2014 року ОСОБА_1 проживає у спірній квартирі без реєстрації.

Відмовляючи в задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1,та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався ст.ст. 98, 156-157 ЖК України та виходив з безпідставності заявленого ОСОБА_1 позову та непорушності права власності, відповідно до ст..316-317 ЦК України, при цьому дійшов висновку, що ОСОБА_1 має статус тимчасового мешканця, оскільки місце її проживання не зареєстроване в спірній квартирі й у зв'язку з цим відсутності у неї права на вселення до вказаного житла.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник з приводу реалізації ОСОБА_1 права користування квартирою АДРЕСА_1, в якій вона не зареєстрована, проте проживає в ній.

Із пояснень сторін, в суді апеляційної інстанції, встановлено те що ОСОБА_1 вселилась в квартиру своєї матері -ОСОБА_2 разом із сином, за її згодою у 2004 році, де й проживає до теперішнього часу. Іншого житла для проживання ОСОБА_1 у власності не має. Зареєстрована у КП "Будинок нічного перебування" з 01.11.2013 року.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщення нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме до членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Право членів сім'ї власника житла на користування ним є особистим сервітутом, який встановлюється фактом визнання певних осіб членами сім'ї власника житла.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила , встановлені ст. 162 ЖК України.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9 постанови від 12 квітня 1985 р. N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", суд при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, повинен з'ясувати, чи додержано встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх повнолітніх членів сім'ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем проживання осіб, що вселилися, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами його сім'ї певний порядок користування жилим приміщенням.

Доводи ОСОБА_1 у скарзі про залишення судом без уваги всіх обставин і доказів набуття нею права користування спірним жилим приміщенням, спростовуються вищевикладеним та не відповідають матеріалам справи, фактично зводяться до одностороннього тлумачення регулюючого спірні правовідносини законодавства.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що заявляючи вимоги про визнання права користування спірним житловим приміщенням на підставі ст. 64 ЖК України позивачка не надала суду необхідних доказів про її вселення до нього як члена сім'ї ОСОБА_7 з дотриманням вимог ст. ст. 64, 65 ЖК України та про постійне проживання в її квартирі з і своїм сином в цій якості зі сплатою житлово-комунальних послуг за користування цим житлом за всіх мешканців, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову ОСОБА_1 у задоволені заявленого нею позову.

При цьому колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції з приводу задоволення зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_1 з спірної квартири.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про виселення ОСОБА_1 із займаного нею житла, не врахував положення ч.4 ст.9 ЖК України, яка закріплює гарантії здійснення права громадян на житло, а саме того, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Це правило розповсюджується на всіх громадян. Ні хто не може бути виселеним із займаного житлового приміщення: ні наймач, ні піднаймач, ні тимчасовий мешканець, ні член сім'ї, в тому числі і колишній ні інші особи, не інакше як з підстав та порядку передбачених законом.

Суд першої інстанції, не обґрунтовано виселив ОСОБА_1 із житлового приміщення з підстав не заявлених позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2.

Так, підстави та порядок позбавлення членів сім'ї власника прав користування жилими приміщеннями визначені у ст. 157 ЖК України, якою встановлено, що членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Таке виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Саме до цього зводяться роз'яснення викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України".

В ході розгляду справи не встановлено підстав, передбачених ст.116 ЖК України, за яких ОСОБА_1 може бути виселена із спірного будинку, як на це вказувала відповідач ОСОБА_2 в своїй позовній заяві, суд першої інстанції також, посилаючись на вказані норми закону, не обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_7 про виселення ОСОБА_1 з спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.

Вимоги ОСОБА_2 у обраний нею спосіб задоволенню не підлягають, а висновок суду першої інстанції про захист права власності позивача, за зустрічним позовом шляхом задоволення позову на підставі статті 387, 391 ЦК України, не можна визнати обґрунтованим.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, та виселення з квартири, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Крім того, вирішуючи спор, суд першої інстанції, у порушення п. 1 ст..11 ЦПК України ,вийшов за межі заявлених позовних вимог, визнавши ОСОБА_1 тимчасовим мешканцем, оскільки місце її проживання не зареєстроване в спірній квартирі та нею систематично порушуються правила співжиття, оскільки таких вимог відповідно до зустрічного позову ОСОБА_2 заявлено не було.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: ТОВ "Житлокомцентр" про усунення перешкод в користуванні власністю та виселення з квартири, в зв`язку з порушенням судом норм матеріального права, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 4 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИ Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 17 грудня 2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Житлокомцентр" про усунення перешкод в користуванні власністю та виселення з квартири, скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Житлокомцентр" про усунення перешкод в користуванні власністю та виселення з квартири - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: