АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7832/15 Справа № 201/4819/15 Головуючий у 1 й інстанції - Антонюк О.А. Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та витрат і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання угоди недійсною в частині, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та витрат, мотивуючи тим, що 19 травня 2014 року між банком та відповідачем було укладено угоду по організації банком підготовки відповідача з отримання останнім базових знань в області психофізіології шляхом направлення останнього на навчання.

Зазначали, що на підставі вказаної вище угоди банк оплатив вартість цього навчання в сумі 14.000 грн., в червні 2014 року відповідач виявив бажання працювати в банку та був прийнятий на роботу.

Вказували, що по закінченню навчання відповідач отримав диплом, але в подальшому працювати в банку бажання не виявив, у зв'язку з чим звільнився 08 грудня 2014 року.

Посилаючись на те, що відповідач порушив умови угоди про необхідність пропрацювати в банку три роки після навчання або повернути витрачені банком кошти на це навчання, і після звільнення з роботи в добровільному порядку не погасив вказану заборгованості, тому просили суд стягнути з відповідача заборгованість з урахуванням штрафних санкцій у загальному розмірі 16.536 грн.11 коп.

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання угоди недійсною в частині, мотивуючи тим, що навчання не проходив, ніякого атестату чи диплому про це не отримував.

Вказував, що на час укладання угоди у трудових відносинах з ПАТ КБ «ПриватБанк» не перебував.

Посилаючись на те, що хоча угоду на навчання з банком він укладав, але пункт угоди про повернення грошей в разі звільнення з роботи вважає не законним і не справедливим та таким, що порушує його права, а тому просив суд визнати угоду від 19 травня 2014 року недійсною в частині п.2.3.1.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено, зустрічний позов ОСОБА_2 залишений без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2015 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та задоволення його зустрічного позову у повному обсязі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Стаття 201 КЗпП України передбачає направлення осіб на навчання для отримання певних знань, необхідних для виконання своїх трудових обов'язків. Робота з використанням поліграфа в процесі оцінки персоналу потребує певних додаткових та специфічних знань. Банк, щоб підвищити ефективність роботи кандидатів на дану посаду, направляє на отримання певних знань.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 19 травня 2014 року була укладена цивільно-правова угода про організацію позивачем підготовки відповідача в отриманні ним базових знань в області психофізіології для проведення тестувань (перевірок) з використанням комп`ютерного поліграфа шляхом направлення відповідача до товариства з обмеженою відповідальністю «Сайвелл» (далі - ТОВ «Сайвелл») для отримання інформаційних (консультаційних) послуг за даним профілем (а.с.9-10).

Згідно домовленостей між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Сайвелл», компанія проводить для працівників позивача консультаційний захід на тему: «Використання поліграфа («детектора брехні») в процесі оцінки персоналу» в об`ємі 160 аудиторних годин (а.с.25-30).

04 червня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений трудовий договір №6799220, за яким відповідач був прийнятий на роботу до банку на посаду Поліграфолог ПО (а.с.13-17).

Відповідно до запису у трудовій книжці ОСОБА_2, він був прийнятий на посаду експерта напрямку «Ппсихологічна служба» Головного офісу (а.с.49).

Уклавши угоду від 19 травня 2014 року, позивач зобов'язався оплатити рахунок за отримання відповідачем в ТОВ «Сайвелл» інформаційних (консультаційних) послуг із коштів банку в розмірі 14.000 грн. (підпункт 2.1.2 п.2.1).

Згідно меморіального ордеру №E0619U1C3E від 19 червня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на рахунок ТОВ «Сайвелл» були перераховані грошові кошти на загальну суму 280.000 грн. в якості оплати вартості наданих ТОВ «Сайвелл» інформаційних (консультаційних) послуг 20 особам, в тому числі для оплати за послуги надані відповідачу (а.с.69).

З листа ТОВ «Сайвелл» за №02/20150619 від 19 червня 2015 року вбачається, що вони надали інформаційно-консультативні послуги ОСОБА_2 за програмою підготовки поліграфологов комерційного банку в період з 19 травня 2014 року по 14 червня 2014 року у повному об'ємі (160 годин). Після успішної здачі кваліфікаційного іспиту ОСОБА_2 отримав сертифікат №В84 від 17 червня 2014 року. Надані відповідачу послуги були оплачені своєчасно та у повному обсязі 14.000 грн. (а.с.68)

З п.п.2.3.1,2.3.2 п.2.3 угоди від 19 травня 2014 року вбачається, що ОСОБА_2 зобов'язався у випадку припинення трудових правовідносин з банком в строк раніше трьох років з моменту проходження підготовки в ТОВ «Сайвел» (до 04 червня 2017 року), повідомити письмово банк в строк за 14 днів до передбачуваної дати звільнення та вжити заходів по відшкодуванню витрат банку, передбачених п.2.1.2 цієї угоди. Відшкодування витрат банку, передбачених п.2.1.2 цієї угоди, здійснити до припинення трудових відносин з банком.

Також п.3.2 угоди від 19 травня 2014 року сторони передбачили, що у випадку порушення відповідачем своїх зобов'язань, передбачених п.п.2.3.1,2.3.2, він сплачує банку пеню в розмірі 0,2% від суми, яка підлягає сплаті банку за кожен день прострочки.

08 грудня 2014 року ОСОБА_2 звільнився з посади.

В зв`язку зі звільненням у відповідача виник обов'язок відшкодувати понесені позивачем витрати в сумі 14.000 грн.

13 січня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось з письмовою вимогою до ОСОБА_2 про повернення коштів (а.с.31).

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Положеннями ч.1 ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вимогами статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору і вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За вимогами ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У ч.1 ст.611 ЦК України йдеться про те, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору 2) зміна умов зобов'язання;3) сплата неустойки;4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Як передбачено ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.2 ст.2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що під час дії трудових відносин працівнику не заборонено укладати цивільно-правові договори з власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, які сторони мають виконувати належним чином, інакше передбачена відповідальність.

Як вбачається із спірної угоди від 19 травня 2014 року, то вона була укладена між банком та відповідачем ще до працевлаштування останнього до банку.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення коштів за навчання і пеню та відмовив у задоволенні зустрічного позову, оскільки ОСОБА_2 свідомо та власноручно підписував угоду з банком, а отже погодився з усіма пунктами цього договору. Доводи стосовно того, що пункт 2.3.1 спірної угоди порушує його права колегія суддів вважає неспроможними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що матеріали справи не містять доказів стосовно проходження ним навчання, оплати банком цього навчання, колегія суддів вважає хибним, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та не знайшли своє підтвердження під час судового засідання.

Втім колегія суддів вважає, що стягнувши три відсотки річних за спірним договором суд першої інстанції не врахував наступне.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи ст.625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних.

Спірним договором передбачена пеня у розмірі 0,2% від суми, а отже ст.625 ЦК України до даних правовідносин не може бути застосована.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та вважає що другий абзац оскаржуваного рішення необхідно викласти в іншій редакції.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Викласти другий абзац резолютивної частини рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2015 року в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» кошти за навчання в розмірі 14.000 грн., пеню на суму заборгованості в розмірі 2.436 грн., судові витрати в розмірі 243 грн.60 коп., а всього стягнути 16.679 грн. 60 коп.» В іншій частині позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.

В решті рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.