АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

26 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року,

встановила:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила змінити розмір аліментів, стягнутих з ОСОБА_2 на її користь на утримання доньки ОСОБА_3, стягнувши їх в твердій грошовій сумі в розмірі 1200 грн. щомісячно до досягнення донькою повноліття.

Свої доводи обґрунтовувала тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20.06.2003 р. з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання доньки в розмірі ј частини від усіх його видів заробітку.

Аліменти стягуються з пенсії відповідача, яка до недавнього часу була офіційним джерелом його доходів. Фактичний розмір аліментів складає 512 грн.

У серпні 2014 р. відповідач успішно склав іспит на право зайняття адвокатською діяльністю та отримав відповідне свідоцтво №5217/10.

Оскільки розмір аліментів, які утримуються з пенсії відповідача, є недостатнім, відповідач має нерегулярний, мінливий дохід від зайняття адвокатською діяльністю, у відповідності до вимог ст. 182-184, 192 СК України просила позов задовольнити.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Свої доводи мотивує тим, що всупереч вимогам ч.1 ст. 360-7 ЦПК України судом першої інстанції не врахована правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 05 лютого 2014 р. у справі №6-143 цс13.

Посилання суду на ту обставину, що право на заняття адвокатською діяльністю не доводить те, що цією діяльністю відповідач насправді займається та отримує певний прибуток не ґрунтується на законі, оскільки нормами Податкового кодексу України адвокатська діяльність відноситься до господарської діяльності та передбачає факт отримання такими особами прибутку від такої діяльності.

Факт того, що відповідач має право на здійснення адвокатської діяльності, було доведено в суді, а та обставина, що відповідач таку діяльність не здійснює та не отримує прибутку є лише припущенням суду, оскільки жодного доказу на підводження цього матеріали справи не містили, а тому в цій частині висновки суду передчасні.

В судове засідання сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Колегія суддів, заслухавши доповідь по справі, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до роз'яснень, наведених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 05 лютого 2014 року в справі № 6-143цс13.

Згідно з вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.05.1998 р. по 12.10.2010 р.

Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2003 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки стягнуто аліменти в розмірі ј частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 4 червня 2003 року (а.с.4).

Позивач пояснила, що аліменти на утримання доньки утримуються щомісячно з пенсії відповідача. Підставою для зміни розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від доходу відповідача на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі, є те, що відповідач 28.08.2014 р. отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Відмовляючи у задоволенні вказаного позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено обставини зміни матеріального становища відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Так, факт набуття відповідачем права на зайняття адвокатською діяльністю не є обставиною, що свідчить про зміну його матеріального становища, отримання останнім нерегулярного та мінливого доходу.

Крім цього, за постановою суду аліменти на утримання дитини стягнуто з усіх видів доходів відповідача.

Таким чином, отримання аліментів з можливого доходу відповідача від зайняття адвокатською діяльністю додаткового звернення до суду не потребує.

Судом першої інстанції відповідно до ст. 212 ЦПК Україниповно і всебічно досліджено і оцінено обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено передбаченої ст. 192 СК Українипідстави, яка передбачає можливість зміни способу стягнення аліментів на дитину.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/4038/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Диба О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.