У х в а л а

іменем україни

25 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Ситнік О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини вказаної квартири, припинивши право власності останньої на спірну квартиру за договором купівлі-продажу.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що сторонами за період шлюбу 25 липня 1996 року на підставі договору купівлі-продажу набуто право власності на спірну квартиру, яку було зареєстровано на відповідачку, а тому вказана квартира знаходиться у спільній сумісній власності, що також підтверджується рішеннями Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2004 року та від 15 листопада 2011 року.

Посилаючись на вищевикладене та вважаючи, що при поділі майна подружжя частки сторін є рівними, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 серпня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 серпня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 17/100 частини квартири АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 83/100 частини квартири АДРЕСА_1

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, виходив із того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, та, враховуючи грошові частки сторін у купівлю вказаної квартири, дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на 17/100 частини квартири, а за відповідачкою - 83/100 частини вказаної квартири, проте відмовив у позові з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування якого заявила відповідачка.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, погодився з висновком суду першої інстанції стосовно визначення частки сторін у спільному майні та дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2004 року, що з урахуванням положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України має приюдиційне значення, встановлений факт того, що спірна квартира була придбана в 1996 році за спільні кошти колишнього подружжя і є їх спільною сумісною власністю як майно, придбане в період шлюбу.

Також з матеріалів справи вбачається, що 22 липня 1996 року відповідачка продала належну їй на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_2 за 200 000 000 крб (а. с. 43-44).

Згідно з договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 остання була придбана за 305 000 000 крб (а. с. 14).

Таким чином, враховуючи грошові частки сторін у купівлю спірної квартири, суди дійшли висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на 17/100 частини квартири, а за відповідачкою - 83/100 частини вказаної квартири.

При цьому суд апеляційної інстанції, враховуючи, що позивач з моменту вселення до спірної квартири восени 2010 року постійно мешкає у ній та не втрачає інтерес до цього нерухомого майна, дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Не погоджуючись з визначеним судами попередніх інстанцій розміром часток сторін у спільному майні, ОСОБА_3 в касаційній скарзі посилався на те, що кошти на придбання вказаної квартири були отримані також і від продажу квартири АДРЕСА_3, яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, за 20 000 000 крб, та на підтвердження своїх доводів надав фотокопію договору купівлі-продажу вказаної квартири від 16 травня 1996 року.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи свої позовні вимоги та апеляційну скаргу, позивач на вказану обставину не посилався, і вона не була предметом розгляду судів попередніх інстанцій, а тому наданий ОСОБА_3 до касаційної скарги договір купівлі-продажу квартири від 16 травня 1996 року не може бути прийнятий судом касаційної інстанції як доказ, оскільки не досліджувався в судах першої та апеляційної інстанцій.

Інші доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна

Судді: Ю.Г. Іваненко

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.М. Ситнік