Справа №442/312/15-ц
Провадження №2/442/400/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2015 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Коваля Р.Г.

при секретарі Далявській Л.І

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третьої особи Дрогобицької районної державної адміністрації про визнання осіб такими що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач уточнивши позовні вимоги звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1. В обґрунтування позову, покликається на те. що вона являється власником вказаного будинку та проживає у ньому. Житловий будинок складається з трьох кімнат житловою площею 60,1 кв.м. Фактично в будинку, крім позивачки, проживають дочка ОСОБА_4 та її чоловік ОСОБА_5 Разом з тим, у цьому будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 разом зі своєю дочкою (правнучкою позивачки) ОСОБА_6, однак в ньому не проживають більше 10 років, ніякого їх майна чи речей у будинку немає. Відповідачі жодних витрат по утриманню житлового будинку не несуть, нічим їй не допомагають, ображають. При цьому знятися з реєстраційного обліку в добровільному порядку не бажають.

Позивач, належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомив.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_7 зменшені позовні вимоги підтримав та дав пояснення, які по суті, змісту і мотивам відповідають викладеному в заяві про зменшення позовних вимог. Доповнив, що жодних речей відповідачів у вказаному житловому будинку немає. Більше того, у відповідачки ОСОБА_2 є інше житло, де вона проживає разом зі своєю донькою ОСОБА_6 понад 8 років, її дії свідчать про відсутність наміру повертатися до спірного житла. Жодних перешкод щодо користування вищевказаним житлом їй не чинилося.

Відповідачка ОСОБА_3 на розгляд справи не з'явилася не повідомивши причин своєї неявки, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, а тому суд визнав її неявку неповажною та провів розгляд у її відсутності.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання з'явилася, проти позову заперечила. В судовому засіданні пояснила, що позивачка створила для неї такі умови, за яких вона не могла проживати у спірному будинку, у зв'язку з чим змушена була шукати інше житло, і починаючи з 2007 року разом зі своєю дочкою ОСОБА_6 проживає в орендованій квартирі. Орендована квартира знаходиться на околиці села, їй та її малолітній доньці далеко добиратись кожен день до школи, що створює їй незручності, крім того орендна плата постійно зростає, і у зв'язку з цим вона має намір вселитись назад в спірний будинок позивачки.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Дрогобицької районної державної адміністрації в судове засідання з'явився, позов підтримує частково, заперечує лише проти виселення малолітньої дитини ОСОБА_6

Суд, заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, дійшов висновку, що позовна заява підлягає до задоволення з огляду на таке.

Позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до копії будинкової книги, у зазначеному вище житловому будинку є зареєстрованими, зокрема, позивач та відповідачі ОСОБА_3 з 03.05.1989 року, ОСОБА_2 з 14.06.1991 року та ОСОБА_6 з 27.02.2007 року, однак останні не проживають у такому будинку, що стверджується актами обстеження фактичного проживання громадян Меденицької селищної ради від 21.10.2011 р., 28.11.2011 р., 02.12.2014 р., 08.12.2014 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те. що у разі будь-яких обмежень у здійсненні прана користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення, будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою за змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом па власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно ч. 4 ст. 156 ЦК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. З Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки.

Згідно ст. З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

З роз'яснень, які містяться у п. 11 Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вбачається, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Таким чином, виходячи з аналізу зазначених правових норм, член сім'ї (колишній член сім'ї) може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад один рік у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку підряд без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України.

Згідно до діючого законодавства, місце проживання неповнолітньої дитини визначається за місцем проживання її батьків. Тому задоволення позову не може порушувати і не буде порушувати права неповнолітньої дитини щодо обмеження її житлових прав: позбавлення її можливості мати житло та користуватися цим житлом в будинку позивача, оскільки таким житлом ця дитина була забезпечена, коли проживала разом з мамою в будинку позивача до 2007 року. Надалі відповідачі добровільно вибули з будинку позивача на інше постійне місце проживання, і за новим місцем проживання ця дитина забезпечена житлом. Адже законодавець врегулював житлові правовідносини та зазначив обставини, за яких особа втрачає право на користування житловим приміщенням зазначивши це, зокрема, і в статті 405 ЦК України.

Суд вважає, що доводи ОСОБА_2 про те, що позивачка ОСОБА_1 утворила умови, які примусили її покинути житловий будинок АДРЕСА_1 не можуть бути прийняти до уваги судом, враховуючи довготривалий термін відсутності у спірному будинку, та ці доводи не підтверджені відповідними зверненнями до державних установ зі скаргами на дії власника житла, а тому приймаючи рішення про задоволення позову суд не позбавляє її та її малолітньої дитини права на житло за місцем їх фактичного проживання, місцем проживання чоловіка (батька дитини) та інших родичів.

Беручи до уваги наведене та те, що відповідачі фактично добровільно залишили спірне житло і в ньому не проживають понад встановлені законом терміни, не сплачують комунальних послуг, їх особисте майно в будинку відсутнє, не беруть участі в утриманні житла, проживають за іншою адресою, суд приходить до висновку про те, що такі їхні дії свідчать про втрату інтересу до вказаного житла. Окрім цього, будь-яких доказів щодо наявності домовленостей щодо порядку користування житловим будинком між позивачем та відповідачами не здобуто, а з наданих доказів та пояснень відповідачки ОСОБА_2, вбачається, що вона самостійно залишила жиле приміщення і протягом тривалого часу не намагалася вселитись, наявність реєстрації у вищевказаній квартирі позбавляє можливості позивача здійснювати права власності у повному обсязі, тому відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 80, 209, 212-215 ЦПК України, суд -.

ВИРІШИВ :

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, її малолітню дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими що втратили право на користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а у разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Р.Г.Коваль