Провадження № 2/727/95/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2015 року. Шевченківський районний суд м. Чернівців в складі:

головуючого судді - Кирилюк Л.К.

при секретарі - Палилюлько Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернівці справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, -

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача публічного акціонерного товариства (скорочено ПАТ) "УкрСиббанк", надавши позов в новій редакції, про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.

Посилався на те, що 30 березня 2006 року між ним та акціонерним комерційним інноваційним банком (скорочено АКІБ) "УкрСиббанк", правонаступником якого є позивач ПАТ "УкрСиббанк", був укладений кредитний договір № 478/20/06, згідно умов якого банк зобов'язався надати йому готівкові кошти у вигляді кредиту в розмірі 34000 євро строком до 30 березня 2027 року, а він зобов'язався повернути кредитні кошти, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором. Згідно пункту 1.3.1 договору плата за користування кредитною лінією у вигляді процентів (процентна ставка) становить 10,8% річних. Кредит був виданий для придбання квартири АДРЕСА_1.

07 серпня 2009 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 30 березня 2006 року, згідно умов якого викладено абзац перший п.1.3.4 кредитного договору в наступній редакції: 1.1. - строк сплати процентів встановлено з 01 по 25 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти, а також викладено додаток № 1 до договору «Графік погашення кредиту» в типовій редакції згідно з Додатком № 1 до цієї додаткової угоди (п.1 додаткової угоди), однак чому банком було змінено нумерацію основного договору, йому не відомо, оскільки існує тільки кредитний договір № 478/20/06 від 30 березня 2006 року.

В забезпечення зобов'язань за даним договором 30 березня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договори поруки № 478/20/06-1 і № 478/20/06-2.

Також в забезпечення зобов'язань за даним договором 30 березня 2006 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки № 478/20/06, згідно умов якого ним в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1.

На даний час він не має заборгованості перед відповідачем за укладеним кредитним договором.

Внаслідок проведення в 2014 році розрахунків своїх платежів за кредитом, а також залишку тіла кредиту ним було виявлено, що відповідач невірно визначив сукупну вартість кредиту, тому він звернувся до експерта за відповідним науковим дослідженням даного кредитного договору.

Згідно висновку експертного економічного дослідження від 18 листопада 2014 року, складеного судовим експертом ТОВ АФ «Вест-Аудит» Кукулом І.Я., встановлено, що банком допущено невиконання вимог підпункту д) пункту 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформленням договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

При укладенні додаткової угоди № 1 від 07 серпня 2009 року банком також допущено невиконання вимог пункту 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року за № 168, зареєстрованих за № 541/13808 в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року.

Експертом на підставі розрахунків за період користування кредитним коштами з 30 березня 2006 року по 30 березня 2027 року встановлено, що позичальник зобов'язаний погасити сукупну вартість кредиту в розмірі 72988 євро 55 євроцентів, в тому числі: по тілу кредиту в сумі 34000 євро, по відсоткам в сумі 38988 євро 55 євроцентів, що в процентному значенні (реальна процентна ставка) складає 11,87%.

Таким чином, відповідач ПАТ «УкрСиббанк» провів некоректні розрахунки при видачі кредиту, збільшив його фінансові зобов'язання перед ним і фактично ввів його в оману щодо суттєвих умов кредитного договору, а тому вважає, що даний кредитний договір укладений з порушенням вимог чинного законодавства України в частині визначення такої суттєвої умови як ціна договору і з цих підстав підлягає визнанню недійсним.

Якби йому при укладенні договору були запропоновані цінові характеристики, передбачені Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року за № 168, тоді б він не укладав даний договір з відповідачем, так як на той момент були більш вигідні пропозиції інших банків України.

Таким чином, між ним та відповідачем не досягнуто згоди щодо однієї із суттєвих умов договору, що є базовим елементом для його укладення, передбаченим ст.ст.638, 1054 ЦК України, а тому цей договір згідно вимог ст.203 ч.1 ЦК України є недійсним.

Також вважає, що оскільки договір щодо основного зобов'язання є недійсним і припиняється, тому відповідно до положень ст.593 ч.1 п.1) ЦК України право іпотеки також припиняється.

Просить визнати недійсними кредитний договір № 478/20/06 від 30 березня 2006 року із змінами, внесеними додатковою угодою № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 07 серпня 2009 року, та договір іпотеки № 478/20/06 від 30 березня 2006 року, укладені між ним та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк».

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просить визнати недійсними кредитний договір № 478/20/06 від 30 березня 2006 року із змінами, внесеними додатковою угодою № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 07 серпня 2009 року, та договір іпотеки № 478/20-06 від 30 березня 2006 року, укладені між ним та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є відповідач ПАТ «УкрСиббанк», з підстав, вказаних в позовній заяві, повністю підтвердивши викладені в ній обставини, доповнивши, що відповідач ввів позивача в оману, оскільки він помилявся щодо обставини, що має суттєве значення для нього, якою є загальна сума повернення кредиту, що зумовило спотворене формування його волі на укладення кредитного договору, а тому договори належить визнати недійсними на підставі ст.229 ЦК України, так як вони вчинені під впливом помилки, і застосувати двосторонню реституцію в порядку, передбаченому ст.216 ЦК України.

Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила, що згідно пункту 8.2 кредитного договору № 478/20/06 від 30 березня 2006 року із змінами, внесеними додатковою угодою № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 07 серпня 2009 року, підписанням даного договору позичальник ОСОБА_2 підтверджує, що повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, що означає, що він був вільним при укладенні цього договору, кредитні відносини між ними були врегульовані на їх розсуд, було

досягнуто всіх суттєвих умов договору, що відповідає вимогам ст.ст.6, 627, 628 ч.1 ЦК України

Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, цей принцип закріплений в ст.58 ч.1 Конституції України та ст.5 ч.2 ЦК України, згідно якого дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Лише Законом України № 3795-VІ від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами банківських послуг» були внесені зміни до ст.627 ЦК України, яку доповнено частиною другою про те, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів, та до ст.1054 ЦК України, яку доповнено частиною третьою про те, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, набрали чинності 05 червня 2007 року, тобто після укладення оспорюваного кредитного договору та договору іпотеки, а тому їх дія не розповсюджується на ці договори.

07 серпня 2009 року було внесено зміни в кредитний договір лише щодо зміни графіка погашення кредиту (строки сплати процентів встановлено з 01 по 25 число замість з 01 по 10 число), тобто первісне зобов'язання не було замінено новим зобов'язанням (ст.604 ч.2 ЦК України), а тому підстав для виконання банком вимог цих Правил не було. Крім того, даними Правилами закріплено право споживача отримати таку інформацію у разі звернення до банку.

Згідно ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Відповідно до ст.1148 ч.1 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Укладаючи та підписуючи кредитний договір, позивач та АКІБ «УкрСиббанк» узгодили розмір процентної ставки на рівні 10,8%, про що позивач власноручно вказав у своїй заяві від 27 березня 2006 року про надання кредиту.

Відсоткова ставка на рівні 10,8%, яка погоджена сторонами в пункті 1.3.1. договору, не є тотожна реальній відсотковій ставці, якою оперує позивач і яка зазначена у висновку експертного економічного дослідження від 18 листопада 2014 року, оскільки проведено порівняння величин, які за своєю правовою суттю є різними. Процентна ставка, зазначена в п.1.3.1. договору, це є та процентна ставка, розмір якої узгодили сторони. Реальна відсоткова ставка, якою оперує позивач, розраховується на основі формули, зазначеної в п.3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, та яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі за кредитом до чистої суми виданого кредиту (чиста сума кредиту розраховується як основна сума кредиту, що визначена згідно з умовами договору, мінус сума коштів, які утримуються банком під час видачі кредиту, а також мінус усі платежі за рахунок власних коштів споживача, що здійснені ним для виконання умов отримання кредиту), тобто як на підставу для задоволення позову позивач посилається на висновок експертного дослідження та оперує показниками, які взагалі не вказано в умовах договору, оскільки на момент його вчинення законодавець не вимагав зазначати такі дані в договорах.

В укладеному кредитному договорі зазначені всі умови надання та повернення кредитних коштів, інші умови щодо кредитних відносин сторін, з якими погодився позивач і підписав цей договір, отримав і використав кредитні кошти та погашав їх і вносив банку суми за користування ними, що свідчить про те, що ними погоджені всі істотні умови, дотримано всі вимоги діючого на момент укладення договору законодавства, а тому він є укладеним у відповідності до вимог ст.ст.638, 640 ЦК України.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

При укладенні оспорюваного кредитного договору та договору іпотеки порушень вимог чинного законодавства допущено не було, банк не вводив позивача в оману, ОСОБА_2 не діяв і під впливом помилки, доказів цього у відповідності до вимог ст.60 ЦПК України ним не надано, оскільки висновок експертного економічного дослідження цього не підтверджує і він є неналежним доказом, а тому в задоволенні позовних вимог просить відмовити за безпідставністю.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані і не підлягають до задоволення.

Згідно вимог ст.ст.202 ч.1, 203 ч.ч.1-5 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.ст.626 ч.ч.1,3, 628 ч.1, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відносно цих вимог закону судом встановлено, що 30 березня 2006 року між позивачем ОСОБА_2 та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», яке змінило назву на публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк", на підставі заяви ОСОБА_2 від 27 березня 2006 року (а.с.66-70) укладений кредитний договір № 478/20/06, який був підписаний позивачем та представником відповідача начальником відділення № 478 Подільського регіонального департаменту АКІБ «УкрСиббанк» Шевченко-Котенко О.Ю. і скріплений печаткою цього відділення.

Згідно умов договору (пункти 1.1., 1.2.1., 1.3.1., 1.4.) відповідач надав позивачу кредит в іноземній валюті в сумі 34000 євро у порядку і на умовах, зазначених в даному договорі, на період з 30 березня 2006 року по 30 березня 2027 року, зі сплатою процентної ставки в розмірі 10,8 відсотків річних за його користування, яка може бути переглянута відповідно до умов п.9.2. цього договору, для придбання квартири АДРЕСА_1, а позивач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими договором. Пунктом 1.3. договору визначено поняття «плати за кредит», куди входять як проценти, так і комісії, які позивач згідно пункту 4.1. зобов'язався сплачувати у встановлені договором терміни. В договорі передбачені умови надання і повернення кредитних коштів, санкції за невиконання умов договору, а також права та обов'язки обох сторін договору, який був підписаний обома сторонами без будь-яких застережень, зокрема, в пункті 8.2. зазначено, що підписанням договору позичальник, яким є позивач ОСОБА_2, підтверджує свою здатність виконувати умови даного договору, що договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов'язковими для позичальника, що він повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, що підтверджується копією договору (а.с.15-26).

07 серпня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 30 березня 2006 року (номер договору змінений відповідачем, однак це є договір № 478/20/06, що визнали сторони в судовому засіданні), згідно умов якого викладено абзац перший п.1.3.4 кредитного договору в наступній редакції: 1.1. - строк сплати процентів встановлено з 01 по 25 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти, а також викладено додаток № 1 до договору «Графік погашення кредиту» в типовій редакції згідно з Додатком № 1 до цієї додаткової угоди (п.1 додаткової угоди), що підтверджується його копією (а.с.109).

В забезпечення виконання зобов'язань за даним договором відповідно до умов п.2.1. позивачем ОСОБА_2 було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, про що укладено договір іпотеки № 478/20/06 від 30 березня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Н.М., зареєстрований в реєстрі за № 1189 (копія договору на а.с.55-56), відповідно до умов якого відповідач має право з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на цей предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Відповідач виконав свої умови кредитного договору, надав позивачу кредит в сумі 34000 євро для придбання квартири, яку він отримав, а позивач виконує свої зобов'язання за цим договором, погашає отриманий кредит та сплачує проценти і комісії за його користування, на даний час у нього немає заборгованості по погашенню кредиту, що визнали представники сторін в судовому засіданні.

Суд вважає, що при укладенні даного договору волевиявлення його сторін на надання і отримання в кредит коштів було вільним і відповідало внутрішній волі як позивача ОСОБА_2, так і відповідача ПАТ «УкрСиббанк», вони узгодили всі істотні умови відносно надання і повернення кредиту, сплати процентів та комісій, строки і графік повернення кредитних коштів, їх щомісячний платіж, представники банку не вводили в оману позивача щодо умов договору, таких доказів суду не надано, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, договір вчинений у письмовій формі, встановленій законом для його виду, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст цього договору також не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, в ньому передбачені як права, так і обов'язки, а також відповідальність за неналежне виконання обох сторін. Відповідачем при укладенні кредитного договору з ОСОБА_2 не було порушено вимог законодавства, в тому числі і тих норм, на які посилається позивач, зокрема, Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, яких на час укладення договору ще не було і відповідач не міг виконати їх умови, а додаткова угода, яка була укладена 07 серпня 2009 року, стосувалась тільки збільшення строку сплати процентів кожного місяця і не стосувалась основних умов договору, а також підпункту д) пункту 2 частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо обов'язку кредитодавця повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту, оскільки ця норма була введена в дію Законом № 3795-VI від 22 вересня 2011 року, як і норма частини 3 ст.1054 ЦК України, і на час укладення кредитного договору не діяли.

Відповідно до ст.58 Конституції України, ст.5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують цивільну відповідальність особи. Оскільки зазначені вище акти цивільного законодавства не пом'якшують і не скасовують цивільну відповідальність позивача за кредитним договором, то вони не мають зворотної дії у часі, а тому їх застосування до спірних правовідносин неможливе.

На час укладення договору позивач ОСОБА_2 міг звернутись до представників банку про надання йому інформації стосовно орієнтовної сукупної вартості кредиту, в тому числі про перелік всіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, і відповідач був зобов'язаний йому такі відомості надати, однак ним цього зроблено не було, таких доказів суду не надано, а тому підстав для визнання неправомірними дій банку щодо ненадання позивачу таких відомостей немає.

Згідно ст.229 ч.1 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 як на підставу визнання недійсним кредитного договору № 478/20/06 від 30 березня 2006 року послався на те, що позивач уклав кредитний договір під впливом помилки, так як йому відповідачем не було надано інформацію про сукупну вартість кредиту, яка фактично є значно більшою, ніж передбачено умовами договору, зокрема, реальна процентна ставка складає 11,87% замість передбаченої умовами договору 10,8%, що має суттєвий вплив на ціну цього договору, і на підставі ст.229 ЦК України просив визнати його, а також договір іпотеки, який є похідним від основного договору, недійсними.

В підтвердження цього надано висновок експертного економічного дослідження від 18 листопада 2014 року, зроблений експертом аудиторської фірми «Вест Аудит» Кукулом І.Я. по кредитному договору № 478/20/06 від 30 березня 2006 року, згідно якого сукупна вартість кредиту відповідно до умов цього кредитного договору складає суму 72988 євро 55 євроцентів, а реальна процентна ставка становить 11,87 % (копія на а.с.27-32), ці висновки в судовому засіданні підтвердив ОСОБА_5 як спеціаліст. Однак суд вважає, що даний висновок є недопустимим доказом згідно вимог ст.59 ЦПК України, оскільки він зроблений не за ухвалою суду про призначення експертизи відповідно до ст.143-144 ЦПК України, експерт не був попереджений про кримінальну відповідальність, цей доказ заперечував представник відповідача в судовому засіданні, тим більше, що в судовому засіданні спеціаліст ОСОБА_5 не міг чітко з посиланням на норми законодавства роз'яснити підстави, що дали йому можливість прийти до такого висновку.

Окрім того, за умовами кредитного договору № 478/20/06 від 30 березня 2006 року, з якими погодився позивач ОСОБА_2, підписавши його без жодних застережень, в плату за кредит входять як проценти згідно встановленої процентної ставки в розмірі 10,8% річних, так і комісії, а тому сукупна вартість кредиту відповідно є більшою, ніж сума кредиту та проценти в розмірі 10,8% річних, цю сукупну вартість позивач міг вимагати від відповідача визначити при укладенні договору, однак цього не зробив з власної волі, а такого обов'язку відповідача на час укладення договору законом не вимагалось, про що вже зазначалось раніше.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відносно цих вимог закону суд вважає, що позивач ОСОБА_2 не довів свої позовні вимоги щодо введення його в оману працівниками відповідача відносно сукупної вартості кредиту згідно кредитного договору № 478/20/06 від 30 березня 2006 року, внаслідок чого він уклав цей договір під впливом помилки.

Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази, суд вважає, що умови кредитного договору № 478/20/06 від 30 березня 2006 року відповідають вимогам чинного законодавства, сторонами досягнуто згоди по всім істотним умовам, на його укладення саме на таких умовах було волевиявлення як позивача ОСОБА_2, який мав можливість повністю ознайомитись з умовами договору і якщо не був згоден з ними, то міг його не підписувати і не укладати, так і відповідача, відповідач не вводив його в оману і не вчиняв ніяких дій, які б свідчили про примушування позивача до укладення цього договору, відповідач не був зобов'язаний згідно чинного на час укладення договору законодавства надати позивачу відомості про сукупну вартість кредиту, а тому підстав вважати, що ОСОБА_2 діяв під впливом помилки при укладенні цього договору немає, відповідачем ПАТ "УкрСиббанк" не були порушені вимоги ст.ст.203, 229 ЦК України, в зв'язку з чим немає підстав для визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки згідно вимог ст.229 ЦК України, на що посилається позивач, в задоволенні позовних вимог належить відмовити за безпідставністю.

Оскільки позивач при зверненні до суду з позовом був звільнений від сплати судового збору згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір», а в задоволенні позовних вимог відмовлено, то ці витрати згідно ст.88 ч.4 ЦПК України компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного, ст.58 Конституції України, ст.ст.5, 202, 203, 229, 626, 628, 629, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст.2, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, та керуючись ст.ст.10, 11, 60, 208, 209, 212-215, 218, 88 ч.4 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту № 478/20/06 від 30 березня 2006 року та договору іпотеки № 478/20/06 від 30 березня 2006 року відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Чернівецької області через Шевченківський районний суд м. Чернівців протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ Л.К.КИРИЛЮК