Справа № 496/2617/15-ц
Провадження № 2/496/1232/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2015 року Біляївського районного суду.

В складі головуючого судді: Груца Є.Є.

При секретарі: Ткаченко В.М.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Біляївка справу за позовом: ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення грошових коштів.

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з цією заявою і просить суд стягнути з ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_3, ід.код НОМЕР_1, адреса: 67654, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_4, ід.код НОМЕР_2, адреса: 65088, АДРЕСА_2) суму в розмірі 63254,40 (шістдесят три тисячі двісті пятдесят чотири гривні 40 копійок), що еквівалентна 3000 (трьом тисячам) доларам США за даними НБУ (курс станом на 02.06.2015 р. становить 21,0848 грн. за 1 долар США).

Покласти всі судові витрати на ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_3, ід.код НОМЕР_1, адреса: 67654, АДРЕСА_1),

з тих підстав, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено правочин від 30.05.2012 р., згідно якої відповідач отримав від позивача три тисячі доларів США за автомобіль Шевролет Люміна НОМЕР_5. Тобто, між ними було укладено правочин, відповідно до якої відповідач продав, а позивач купив вказаний автомобіль, оскільки ними письмово були обумовлені всі істотні умови договору купівлі продажу вказаного автомобілю, такі як письмова форма угоди, її дата, предмет, ціна, імя, прізвища, по батькові, паспортні дані та підписи обох сторін.

Відповідач позов не визнає.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задовільненню.

Як встановлено судом, свої вимоги позивач мотивує тим, що між ними було укладено правочин від 30.05.2012 року, згідно якого відповідач передав позивачу автомобіль Шевролет Люміна та отримав від позивача три тисячі доларів США за вказаний автомобіль. При цьому ОСОБА_1 стверджує, що під час надання відповідачем розписки про отримання від нього грошей за вищевказаний автомобіль відповідач не мав права його відчужувати, оскільки не був власником транспортного засобу. Також позивач зазначає, що на час укладення угоди, на зазначений автомобіль відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції було накладено арешт та оголошено його в розшук, що унеможливлює його нормальну експлуатацію. За таких обставин позивач просить на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України стягнути з відповідача суму у розмірі 63254,40 гривень, як безпідставно набуті.

Однак, з такими ствердженнями позивача суд не може погодитись.

Як встановлено судом, 30.05.2012 року відповідачем на користь позивача ОСОБА_1 було видано розписку про те, що відповідач отримав від позивача суму у розмірі три тисячі доларів США. Під час видачі розписки вони домовилися, що за вказану суму відповідач передає позивачу вищезазначений автомобіль на прокат. До того ж, відповідачем було надано для огляду позивачу довіреність на право управління та розпорядження автомобілем, строк дії якої закінчився. Крім того, відповідач передав позивачу технічний паспорт на зазначений автомобіль та договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії якого також закінчився. Факт передачі відповідачем позивачу вищевказаних документів підтверджується ОСОБА_1 у його позовній заяві, а також рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 23.06.2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 05.11.2014 року.

Таким чином, в момент передачі відповідачу грошей за прокат вказаного автомобіля ОСОБА_1 знав, що відповідач не є його власником.

З пояснень відповідача вбачається, що сторони домовилися, що позивач звернеться до власника автомобіля ОСОБА_3 та отримає на своє ім'я довіреність на право управління та розпорядження вищевказаним транспортним засобом. Також, відповідачем було надано позивачу адресу місця проживання власника автомобіля ОСОБА_3 Проте, на протязі одного року ОСОБА_1 з невідомих причин не звернувся до ОСОБА_3 за оформленням на своє ім'я довіреності.

Про той факт, що на вищезазначений автомобіль накладено арешт, відповідачу стало відомо із позовної заяви ОСОБА_1 До цих пір про арешт автомобіля відповідачу нічого не було відомо, оскільки до передачі автомобіля позивачу, відповідач постійно на ньому пересувався без усяких проблем.

За правилами ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Зобов'язання повинно належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з ч.І ст.177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За змістом ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Статтею 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки під час передачі позивачу вищевказаного автомобіля та отримання від нього коштів, позивач знав про те, що відповідач не є власником автомобіля. До того ж, позивач на протязі одного року користувався зазначеним автомобілем. Крім того, розписка про отримання відповідачем грошей за передачу позивачу автомобіля не скасована і не визнана судом недійсною. Тому, кошти за вказаний автомобіль отримані відповідачем на достатній правовій підставі.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Тому, з огляду на вищенаведене суд вважає, що позивач не надав суду доказів, які підтверджують його позовні вимоги, а тому у позові ОСОБА_1 необхідно відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 213-215 ЦПК України, ст. ст.. 202, 203, 205, 207, 509, 1212 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення грошових коштів, відмовити в повному обсязі.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Одеської області через Біляївський районний суд, протягом 10-ти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: Груца Є.Є.