Ухвала

іменем україни

25 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, Державної казначейської служби України в особі головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування збитків та моральної шкоди, завданих протиправною поведінкою суб'єкта владних повноважень, за касаційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави України в особі Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції (далі - Сихівський ВДВС Львівського МУЮ), Державної казначейської служби України в особі головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування збитків та моральної шкоди, завданих протиправною поведінкою суб'єкта владних повноважень.

Позовні вимоги мотивував тим, що подані ним до Сихівського ВДВС Львівського МЮУ виконавчі листи з примусового виконання судового рішення на загальну суму 23 974 грн 87 коп., через бездіяльність державного виконавця, яка в судовому порядку визнана протиправною, виконані не були, у зв'язку з чим посилаючись на ст. ст. 22, 23, 1173, 1174 ЦК України просив стягнути на свою користь понесені збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 23 974 грн 87 коп. та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди, за рахунок коштів державного бюджету.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 13 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення у повному обсязі не відповідають.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з безпідставності та необґрунтованості вимог, оскільки зазначений позивачем розмір збитків, не є шкодою (упущеною вигодою) у розумінні положень ст. 22 ЦК України, а вимоги про відшкодування моральної шкоди не підтверджуються жодними належними й допустимими доказами.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Судом установлено, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 14 лютого 2013 року з ПП «Майтер-Люкс» на користь позивача стягнуто 15 004 грн 87 коп. ненарахованої та невиплаченої заробітної плати, 5 470 грн - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 3 500 грн - витрат на правову допомогу, а всього 23 974 грн 87 коп., на виконання якого були видані виконавчі листи.

Постановами державного виконавця від 27 лютого 2013 року та від 07 травня 2013 року відкриті виконавчі провадження за вказаними виконавчими документами, які до теперішнього часу не виконані.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 серпня 2013 року, бездіяльність головного державного виконавця Сихівського ВДВС Львівського МУЮ по невжиттю дій щодо перевірки майнового стану боржника, визнано неправомірною та скасовано постанови від 21 червня 2013 року про закінчення виконавчих проваджень.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 жовтня 2013 року визнано протиправною бездіяльність головного державного виконавця Сихівського ВДВС Львівського МУЮ щодо несвоєчасного накладення арешту на майно ПП «Майтер-Люкс».

Як роз'яснено у п. 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Так за правилами ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження» збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що суми, зазначені у виконавчих листах від 14 лютого 2013 року, які не виконані через неправомірні дії або бездіяльність державного виконавця, не можуть бути визнані майновою шкодою (збитками) у розумінні ст. 22 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, не можна погодитися з висновками судів попередніх інстанцій щодо безпідставності й недоведеності вимог про відшкодування моральної шкоди.

Заявляючи позов, ОСОБА_1 посилався на завдання йому моральної шкоди тривалим невиконанням судового рішення, яка полягає у перенесених душевних і моральних стражданнях, зміні усталеного способу життя, порушенні нормальних відносин у сім'ї, психологічному дискомфорті й почутті безнадійності у верховенстві закону, почутті сорому і нікчемності перед посадовими особами виконавчої служби та погіршенні самопочуття, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: ст. 56 Конституції України, ст. ст. 23, 1167, 1173 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу».

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (ст. 1173 ЦК України).

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Відповідно до ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року № 6-48цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, шкода, завдана внаслідок неправомірної бездіяльності державних виконавців підлягає відшкодуванню державою, оскільки за шкоду, заподіяну рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування чи їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, несе відповідальність держава.

Вирішуючи спір, суди як першої так і апеляційної інстанцій зазначених вимог закону не врахували, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог в частині відшкодування моральної шкоди, унаслідок чого в достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них й дійшли передчасного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи у вказаній частині на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині оскаржувані рішення судів підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2014 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди скасувати, справу в указаній частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті рішення суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко