АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/49/2015 Головуючий у 1-й інстанції - Гончарук В.П.
Доповідач Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Кабанченко О.А., Желепа О.В.

при секретарі Осмолович В.С .

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Головне управління юстиції в м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення та зміну черговості прав на спадкування,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 з 1995 року по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 року, визнання її спадкоємицею четвертої черги, та визнання за нею права спадкування після померлого ОСОБА_5, як спадкоємиці третьої черги, встановлення факту ухилення ОСОБА_2 від виконання обов'язку щодо надання допомоги спадкодавцю та усунення його від права на спадкування.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона з 1995 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року проживала з ОСОБА_5 однією сім'єю як чоловік та дружина в її квартирі АДРЕСА_1, вели спільне господарство та були пов'язані спільним побутом. ОСОБА_5 був тяжко хворим та потребував постійної допомоги. Зазначала, що вона надавала йому таку допомогу та підтримувала матеріально до самої смерті, а після смерті понесла витрати на його поховання.

Надалі ОСОБА_1 відмовилася від позову в частині вимог встановлення факту ухилення від виконання обов'язку щодо надання допомоги спадкодавцю та усунення ОСОБА_2 від права на спадкування. Відмова від позовних вимог у вказаній частині була прийнята судом ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 травня 2012 року із закриттям провадження у справі в цій частині.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 квітня 2013 року, позов задоволено. Встановлено факт проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 1995 року по день смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Визнано ОСОБА_1 спадкоємицею четвертої черги спадкоємців ОСОБА_5 Визнано право ОСОБА_1 на спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 як спадкоємиці третьої черги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2013 року рішення Дніпровського районного суду від 14 травня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 квітня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Головне управління юстиції в м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення та зміну черговості прав на спадкування - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача підтримала апеляційну скаргу.

Відповідач та представник відповідача проти апеляційної скарги заперечили.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_5, про що в Книзі реєстрації смертей 24 лютого 2011 року зроблено відповідний актовий запис за № 181.

До спадкового майна після смерті ОСОБА_5 увійшла квартира АДРЕСА_2

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 16 липня 1993 року, виданого Державним виробничим об'єднанням «Радикал», квартира АДРЕСА_2 належала на праві власності ОСОБА_5 та його матері - ОСОБА_6, в рівних долях.

09 грудня 1993 року ОСОБА_6 заповіла належну їй на праві власності Ѕ частину квартири онуці - ОСОБА_7

09 грудня 1993 року ОСОБА_5 заповів належну йому на праві власності Ѕ частку квартири своїй дочці - ОСОБА_8

Після смерті ОСОБА_6 (16 травня 1996 року) її онука ОСОБА_8 спадщину за заповітом не прийняла. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 листопада 1996 року, виданого державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрованого за реєстром №14-2278, 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 успадкував ОСОБА_5

Після смерті ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1 року) його діти - ОСОБА_8. яка є спадкоємицею за заповітом, та ОСОБА_4, яка є спадкоємицею першої черги за законом, із заявою про прийняття спадщини не зверталися.

23 березня 2011 року до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_5 звернулася ОСОБА_1, а також 20 серпня 201 1 року з відповідною заявою до нотаріальної контори звернувся ОСОБА_2

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч. 1 ст. 1258 ЦК України).

Відповідно до ст. 1263 ЦК України у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.

Згідно ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1258 ЦК України кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Застосування наведеної норми права з урахуванням вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України вимагає доведення позивачем факту опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу, а також перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, зумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що вимоги в частині встановлення факту спільного проживання позивача з ОСОБА_5 з 1995 року по день смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 року є недоведеними.

Стосовно періоду можливого спільного проживання позивача з ОСОБА_5 з 1995 року по 01.01.2004 року, слід зазначити, що положення статей 60 та 74 Сімейного кодексу України, які передбачають можливість встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без шлюбу, набули чинності разом з Сімейним кодексом України лише 01.01.2004 року.

Щодо періоду можливого спільного проживання позивача з ОСОБА_5 з 01.01.2004 року по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 pоку, то позивач підтверджує дані обставини лише показами свідків, як вірно зазначив суд першої інстанції.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Допитані в судовому засіданні свідки сторони позивача, які є сусідами позивача, пояснили суду, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 проживали разом в квартирі за адресою: АДРЕСА_1. Вони бачили ОСОБА_5 і ОСОБА_1 разом, вони постійно ходили один з одним, на їх думку, ОСОБА_5 без допомоги ОСОБА_1 не міг самостійно себе доглядати, пояснили при цьому, що помер ОСОБА_5 в квартирі за місцем проживання позивача - АДРЕСА_1.

З матеріалів Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві № 222-с від 03.03.2011 року встановлено, що в день смерті ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_1 року був здійснений виїзд працівників міліції за адресою: АДРЕСА_2, яка є відмінною від адреси, про яку вказали свідки та позивач.

Після витребування судом першої інстанції інформації від Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві щодо місця смерті ОСОБА_5, представник позивача пояснення в цій частині змінив та зазначив, що ОСОБА_5 помер у своїй особистій квартирі сам (без присутності сторонніх осіб), вказуючи лише, що перед смертю його туди провела позивач на прохання ОСОБА_5, так як останньому стало зле.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про наявність будь-яких сімейних відносин ОСОБА_5 з ОСОБА_1 заперечили та зазначили, що ОСОБА_5 в безпорадному стані не перебував та сторонньої допомоги не потребував, міг самостійно себе забезпечити як матеріально так і доглядати за собою.

Судом першої інстанції покази свідків в тому, що ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані (не міг самостійно себе забезпечувати в побуті), також вірно не враховано, оскільки вони не є фахівцями у сфері медицини, письмових доказів щодо цього в матеріалах справи немає та покази свідків сторони позивача побудовані на припущеннях, та їх пояснення спростовуються показами свідків сторони відповідача.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що впродовж судового розгляду позивач тричі змінювала свої пояснення щодо місця смерті ОСОБА_5 та стану його здоров'я.

З постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 03 березня 2011 року та з пояснень ОСОБА_1 працівниками Дніпровського РУ ГУ МВС України від ІНФОРМАЦІЯ_1 року вбачається, що ОСОБА_5 робив ремонт та залишався ночувати в своїй квартирі АДРЕСА_2, а вранці, коли до нього зайшла донька ОСОБА_1 ОСОБА_5 повідомив, що вночі йому було зле. (а.с.57, 59, т.3).

Дочка ОСОБА_1 ОСОБА_11 в своїх поясненнях працівникам міліції ІНФОРМАЦІЯ_1 року також пояснила, що ОСОБА_5 робив ремонт в своїй квартирі АДРЕСА_2, залишився ночувати, вранці вона до нього зайшла і ОСОБА_5 повідомив їй, що вночі йому було дуже погано.

Вона пішла до своєї квартири НОМЕР_1 викликати швидку, а коли повернулась ОСОБА_5 помер. (а.с.68, т.3).

Таким чином, пояснення самої позивачки та свідків сторони позивача належить оцінювати критично.

Твердження Позивача в тому, що ОСОБА_5 не міг існувати без її матеріальної допомоги спростовуються наявною в матеріалах справи довідкою, виданою Управлінням Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва від 18.03.2014 року де зазначено, що ОСОБА_5 в період з січня місяця 2010 року по січень місяць 2011 року отримував пенсію у розмірі від 1959 грн. до 2016 грн. кожного місяця, що дає суду підстави вважати, що ОСОБА_5 мав можливість самостійно себе забезпечувати матеріально. В свою чергу позивач належних та допустимих доказів, які б підтверджували її можливість надавати матеріальну допомогу ОСОБА_5, суду першої інстанції не надала.

Апеляційним судом було задоволено клопотання представника ОСОБА_1 про призначення у справі судово-медичної посмертної експертизи, на розгляд якої було постановлено питання чи знаходився ОСОБА_5 у безпорадному стані з урахуванням його віку та стану його здоров'я, який відображено в медичній документації з 2002 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Експерти, надаючи відповідь на поставлене судом запитання, вказали на таке: «Крім того, в 1996 р. у гр. ОСОБА_5 діагностовано захворювання очей - відкритокутову глаукому правого ока з прогресуючим перебігом, що обумовило зниження гостроти зору цього ока в 1997 році, а в 2003 році констатовано повну втрату зору правого ока з діагнозом - абсолютна некомпенсована глаукома правого ока. Тоді ж було встановлено наявність глаукоми лівого ока в початковій стадії, яка прогресувала та на момент обстеження в офтальмологічній клініці TOB «АІЛАЗ» 20.12.2010 року вже розцінювалось як розвинута стадія глаукоми з некомпенсованим тиском та падінням гостроти зору лівого ока до 0,5 (на 50%).

Такий стан зору значно обмежує орієнтацію людини в просторі поза звичною обстановкою. Тобто, з приводу захворювання очей гр. ОСОБА_5 потребував сторонньої допомоги.» (а.с.158-167, т. 3).

Тобто, як зазначили експерти, у 2003 році ОСОБА_5 був поставлений діагноз «абсолютна некомпенсована глаукома правого ока», і наявність глаукоми лівого ока в початковій стадії, а в 2010 році - «розвинута стадія глаукоми лівого ока з некомпенсованим тиском та падінням гостроти зору лівого ока до 0.5 (50 %)».

Слід звернути увагу, що в мотивувальній частині висновку експертизи зазначено, що у 2003 році під час обстеження очей у ОСОБА_5 ліве око бачило на 100 відсотків.

Таким чином, у висновку експертизи № 404/14 не встановлено, що ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані протягом 2002-2011 років.

Експерти зазначили лише, що ОСОБА_5 мав такий стан зору, що значно обмежує орієнтацію людини в просторі поза звичною обстановкою, тобто з приводу захворювання очей ОСОБА_5 потребував сторонньої допомоги.

Згідно ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально-забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Наведена правова норма вказує на те, що для зміни черговості прав на спадкування недостатньо наявності потреби у спадкодавця стосовно надання йому сторонньої допомоги, а однією з необхідних умов зміни черговості прав на спадкування є перебування спадкодавця в безпорадному стані.

Верховний суд України, надаючи тлумачення щодо поняття безпорадного стану у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування», вказав, що особа перебуває в безпорадному стані в тому разі, коли вона потребує постійного догляду, тобто потребує догляду завжди та в не залежності від обстановки та місця перебування, однак згідно з висновком експертизи № 404/14 ОСОБА_5 не потребував догляду, а лише потребував сторонньої допомоги поза звичною обстановкою.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що згідно з відповіддю Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_5 помер один у своїй квартирі, а з постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 03.03.2011 року встановлено, що ночував ОСОБА_5 також в своїй квартирі.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не надано доказів не тільки в тому, що ОСОБА_5 перебував в безпорадному стані, але не надано доказів щодо надання померлому матеріальної допомоги та наявності у позивача можливості надання такої допомоги.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач працювала по догляду за дітьми - заробляла кошти, які витрачала на ОСОБА_5 жодними доказами не підтверджуються, а навпаки, спростовуються відповіддю Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 27 жовтня 2014 року, згідно з якою ОСОБА_1 в період з 01 січня 2006 року по 31 березня 2011 року будь-які доходи не отримувала.

В матеріалах справи наявна довідка, видана Управлінням Пенсійного фонду України від 18.03.2014 року, де зазначено, що в період з січня місяця 2010 року по січень місяць 2011 року ОСОБА_5 отримував пенсію у розмірі від 1959 грн. до 2016 грн. кожного місяця, що дає підстави вважати, що ОСОБА_5 не потребував сторонньої матеріальної допомоги та міг самостійно себе забезпечувати усім необхідним.

В той час, як згідно довідки Управління пенсійного фонду України Дніпровського району м. Києва пенсія позивача за період з січня 2006 року по грудень 2006 року складала 368,83 грн. - 384,83 грн.; за період з січня 2007 року по грудень 2007 року складала 398,83 грн. - 498,28 грн.; за період з січня 2008 року по грудень 2008 року складала 585,48 грн. - 670,84 грн.; за період з січня 2009 року по грудень 2009 року складала 670,84 грн. - 728,24 грн.; за період з січня 2010 року по грудень 2010 року складала 821,84 грн. - 860,84 грн.; за період з січня 2011 року по грудень 2011 року складала 876,84 грн. - 926,84 грн.

Тобто, пенсія позивача вдвічі менша пенсії ОСОБА_5 Доказів наявності інших доходів, крім пенсії, позивач суду не надала.

На клопотання відповідача до Апеляційного суду м. Києва надійшли відповіді від Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» від 19 березня 2015 року та від Товариства з обмеженою відповідальністю «Американський інститут лазерних технологій «АІЛАЗ» медичний центр «АІЛАЗ» від 18 березня 2015 року, відповідно до яких ОСОБА_1 мала та має захворювання очей.

Зокрема, Центр мікрохірургії ока у своїй відповіді зазначив, що ОСОБА_1 21 березня 2006 року, 23 березня 2006 року, 27 червня 2006 року та 11 червня 2007 року зверталась в консультативно-діагностичне поліклінічне відділення, де їй ставилися наступні діагнози:

1) 21.03.2006 рік - глаукома обох очей;

2) 23.03.2006 рік - початкова катаракта;

3) 27.06.2006 рік - глаукома на міотіках;

4) 11.06.2007 рік - ускладнена катаракта, термінальна глаукома.

ТОВ «Американський інститут лазерних технологій «АІЛАЗ» медичний центр «АІЛАЗ» у своїй відповіді вказав наступне: ОСОБА_1 звернулася до їхнього центру 20 грудня 2010 року із скаргами на відсутність зору на правому оці та низький зір на лівому оці.

При огляді у ОСОБА_1 було встановлено, що гострота зору правого ока становить 0 (нуль), а гострота зору лівого ока становить 0,03. Діагнози, що поставлені при огляді: праве око - термінальна глаукома, зріла катаракта; ліве око - майже зріла катаракта, відкритокутова 3ет. глаукома з компенсованим внутрішньооковим тиском.(а.с.225,227, т.3).

Вищеописані діагнози, що поставлені ОСОБА_1 з приводу захворювання очей викликають сумнів в тому, що вона могла надавати будь-яку сторонню допомогу ОСОБА_5. Доказів протилежного позивач суду не надала.

Черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину (ч. 1 ст. 1259 ЦК), або на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 1259 ЦК).

Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред'явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Для задоволення позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що ні матеріальний стан позивача, ні її стан здоров'я не давали можливості позивачу забезпечувати матеріально ОСОБА_5, опікуватись ним та надавати будь-яку іншу допомогу, оскільки доказів на підтвердження цього відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України позивач суду не надала.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді