АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/3794/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Гончарук В.П.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка подана його представником ОСОБА_3, на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року по справі за заявою ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28 липня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28 липня 2014 року по справі за позовом ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою задовольнити заяву про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28 липня 2014 року, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказував, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, позовні вимоги, з якими ПАТ «Фідобанк» звернувся до третейського суду, про стягнення заборгованості внаслідок неналежного виконання договірних зобов'язань за кредитним договором, пов'язані з виникненням між сторонами спору щодо цивільно-правових відносин, які регулюються лише нормами цивільного законодавства України, та на які не розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначав, що генеральною кредитною угодою, укладеною 05.05.2006 року між ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_2, визначено цільове призначення кредиту, а саме: на споживчі цілі, тому генеральна угода та кредитні договори є договорами про надання споживчого кредиту, а тому дія норм Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини сторін до моменту виконання цього договору.

Вважає, що пунктом 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» з підвідомчості третейських судів було виключено справи у сфері захисту прав споживачів, і не лише справи за позовами споживачів банківських послуг за захистом їх порушеного права, оскільки законодавець не зробив розмежування непідвідомчості третейським судам спорів у сфері захисту прав споживачів в залежності від суб'єктного складу особи, яка звертається за захистом порушеного права.

В судове засідання апелянт та його представник не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, доказів поважності причин неявки суду не надали, а тому судом відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України визнано за можливе розглянути справу в їх відсутності.

Представник ПАТ «Фідобанк» в судовому засіданні вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ПАТ «Фідобанк», дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28 липня 2014 року задоволено позов ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначеним рішенням стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь ПАТ «Фідобанк» заборгованість у сумі 124 181, 55 доларів США, що згідно з курсом НБУ є еквівалентним 1 448 327 грн. 31 коп. та пеню у сумі 57 855 грн. 90 коп.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Фідобанк» третейський збір у розмірі 5153 грн. 94 коп. з кожного.

Звертаючись до суду із заявою про скасування рішення третейського суду, ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовував тим, що вказане рішення прийнято з порушенням чинного законодавства, оскільки дана категорія справ не підсудна третейському суду відповідно до вимог п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» та п. 22, 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», а також при винесенні рішення були порушені вимоги ст. 192, 524, 533 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ «Фідобанк» відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» не є споживачем, а звернення банку до третейського суду з позовом про стягнення заборгованості внаслідок неналежного виконання договірних зобов'язань за кредитним договором пов'язане з виникненням між сторонами спору цивільно-правових відносин, які регулюються нормами цивільного законодавства України, та на які не розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи, що заявником не надано до суду доказів, які б надавали підстави, визначені ст. 395-5 ЦПК України, для скасування рішення третейського суду, суд першої інстанції дійшов висновку, що заява ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, вважає його законним, обґрунтованим і таким, що відповідає обставинам справи та положенням матеріального і процесуального закону.

Статтею 51 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що рішення третейського суду може бути оскаржене сторонами, третіми особами, а також особами, які не брали участь у справі, в разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, у випадках, передбачених цим Законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ.

Частиною 2 вказаної статті визначено перелік підстав, з яких рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване компетентним судом, зокрема, якщо справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; якщо рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди; третейську угоду визнано недійсною компетентним судом; склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам статей 16-19 цього Закону; третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

Статтею 389-5 ЦПК України також визначений вичерпний перелік підстав для скасування рішення третейського суду, зокрема, рішення третейського суду може бути скасоване у разі, якщо справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону (п. 1 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України).

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

У спорі, який був розглянутий 28.07.2014 року Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків, за захистом свого порушеного майнового права шляхом солідарного стягнення з позичальника ОСОБА_2 та поручителів ОСОБА_4, ОСОБА_6 заборгованості за кредитним договором, з позовом до третейського суду звернувся ПАТ «Фідобанк».

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що третейський суд, ухваливши рішення, вийшов за межі своєї компетенції, оскільки починаючи з 12.03.2011 року справи у спорах щодо захисту прав споживачів не підвідомчі третейським судам.

Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язку найманого працівника.

Пленум Верховного Суду України в пп. 1, 6 Постанови від 12.04.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» роз'яснив, що споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фiзична особа), котрий придбає, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб.

Отже, Пленум Верховного Суду України звертає увагу на те, що позовна заява про захист прав споживача подається саме споживачем, у разі порушення його прав, передбачених ст. ст. 4-15 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 3 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року за наявності у кредитному договорі третейського застереження (окремої третейської угоди) при вирішенні спору суд має враховувати положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-IV «Про третейські суди» про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами. При цьому відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» банк не є споживачем.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_2, оскільки ПАТ «Фідобанк» не є споживачем, а тому його звернення з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до третейського суду не може вважатись спором щодо захисту прав споживачів, адже підставами позову є невиконання позичальником умов кредитного договору, а не порушення Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, доводи апелянта про те, що при ухваленні рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 28.07.2014 року були порушені вимоги п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», є необґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги не містять обґрунтованих посилань на визначені законом підстави, за яких рішення третейського суду може бути скасоване, а тому доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а ухвалу суду від 10.12.2014 року - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 311-315, 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: