АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 666/383/15-ц
Провадження №22-ц/791/1338/15 Головуючий в І інстанції Ратушна В.О.
Категорія: 44 Доповідач: Воронцова Л.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року травня місяця 21 дня колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого:Стародубця М.П.
Суддів:Воронцової Л.П.,
Ігнатенко П.Я.
при секретарі:Цулукіані І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від «31» березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа: Відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського ВМ ХМІ УМВС України в Херсонській області, зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа: Відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського ВМ ХМВ УМВС України в Херсонській області про визнання права бути зареєстрованою у житловому приміщенні, встановлення сервітуту, зобов'язання надати у користування житлові приміщення,

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання втратившою право користування житловим приміщенням і зобов'язання зняття з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі, який розірвано у 2009 році судом. Відповідачка та їх двоє неповнолітніх дітей (прописані) зареєстровані у належній йому частині будинку АДРЕСА_1. Ще до розірвання шлюбу колишня дружина з власної ініціативи забрала свої речі і дітей та переїхала проживати до своєї матері - до будинку АДРЕСА_2, де проживає і по теперішній час.

Вказуючи на те, що відповідачка не являється членом його сім'ї, біля шести років не проживає у належному йому житловому приміщенні, витрати по його утриманню не несе, що завдає йому необґрунтовані додаткові фінансові витрати та призводить до збитків і порушує його права власника, просив позов задовольнити.

В березні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_6 про визнання права бути зареєстрованою у приватному будинку, посилаючись на те, що зняття її з реєстраційного обліку у належному позивачу будинку є обмеженням прав у свободі пересування, гарантованих Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і зашкодить правам та інтересам дітей, оскільки перебування її та дітей за адресою її рідних, може припинитися у будь-який час і вони опиняться у скрутній життєвій і соціальній ситуації. Посилаючись на те, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням, і що батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити їх виховання і розвиток, ОСОБА_5 просила суд визнати за нею та дітьми право користування, належною ОСОБА_6, частиною житлового будинку АДРЕСА_1 та право бути зареєстрованими за вказаною адресою; встановити особистий сервітут для неї та дітей для користування у разі виявлення потреби, належними відповідачу житловими приміщеннями без визначення строку; зобов'язати відповідача надати за вимогою їй та дітям для користування житлові та побутові приміщення у належній йому на праві власності частині будинку.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 31.03.2015р. позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено за необґрунтованістю.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн. за первісним позовом і 243,60 грн. за зустрічним позовом.

В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_5, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати, у частині позовних вимог ОСОБА_6 ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_6, суд І інстанції виходив з того, що реєстрація відповідачки у належному позивачеві будинку перешкоджає останньому в повному обсязі користуватися і розпоряджатися належним майном, тому наявні підстави визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим будинком, пославшись при цьому на ст.ст. 72, 150 ЖК України і ст. 391 ЦК України. Відмовляючи ОСОБА_6 у задоволенні вимог про зняття з реєстрації відповідачки, суд керувався тим, що відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення про втрату права користування житловою площею.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, суд І інстанції виходив з того, що позивачка разом з дітьми проживає шість років за іншою адресою, питання про вселення до належного відповідачу будинку її та дітей не ставить при тому, що ОСОБА_6 не заявляє вимог про позбавлення дітей права користування та скасування реєстрації проживання у належному йому будинку. Позовні вимоги позивачки про встановлення особистого сервітуту під умовою і без визначення строку та зобов'язання надати приміщення у користування не передбачено діючим законодавством.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, ОСОБА_6 і ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 07.10.2009 року /а.с. 64/. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку ОСОБА_7,2005 року народження і сина ОСОБА_8,2007 року народження.

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав, ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належить 54/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташований у АДРЕСА_1 /а.с. 65/.

ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з 2005 року, а ОСОБА_9 з 2007 року, зареєстровані у АДРЕСА_1 /а.с. 3-4,7/, однак фактично проживають, що відповідачкою не оспорюється, у АДРЕСА_2 з 2009 року. /а.с.3/

Спірні правовідносини регулюються ч.2 ст. 405 ЦК України, згідно якої, член сім'ї (в тому числі колишній член сім'ї) власника будинку втрачає право на користування цим житлом, у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

ОСОБА_5 добровільно виселилася разом з дітьми з будинку, належного ОСОБА_6, і близько шести років у ньому не проживає, а проживає у будинку, що належить її матері АДРЕСА_2.

Домовленість між сторонами щодо відсутності ОСОБА_5 у будинку, де вона зареєстрована - відсутня. Закон також не передбачає збереження права користування особою житловим приміщенням у разі її відсутності без поважних причин понад один рік.

Причини, на які посилається ОСОБА_5, як на підставу свого виселення з будинку, належного ОСОБА_6 - стан його здоров'я, не являється поважною причиною її відсутності, тому висновок суду про необхідність визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщеннями у належному ОСОБА_6 будинку, є правильним.

Однак, слід виключити з мотивувальної і резолютивної частин рішення суду посилання на ст. 72 ЖК України, як підставу задоволення позову та вважати таким, що позов підлягає задоволенню на підставі ст. 405 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про те, що вона вимушена була виселитися з належного колишньому чоловіку будинку після бійки, влаштованою останнім та його матір'ю, а згодом, здачею житла у найм, тобто внаслідок перешкод у користуванні житлом, підлягають відхиленню, як такі, що не стверджені належними і допустимими доказами, крім того, ОСОБА_5 не порушувала та не заявляла ні раніше, ні наразі позовних вимог про усунення перешкод їй у користуванні житлом та вселенні до нього.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_6 просить визнати і дітей, втратившими право користування житлом - не відповідають дійсності та змісту позовної заяви і вимог ОСОБА_6, тому підлягають відхиленню.

Доводи апелянта про те, що суд вирішив спір, який стосується законних прав та інтересів малолітніх дітей, не залучивши до участі орган опіки і піклування, не ґрунтуються на законі - ч.4 ст.19 СК України, яка передбачає вичерпний перелік спорів, у яких участь органу опіки і піклування є обов'язковою, та до якого не входить спір, що виник між сторонами.

Посилання ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на порушення норм процесуального права підлягають відхиленню, як такі, що не є підставою для скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд І інстанції не перевірив розрахунків ОСОБА_6 по оплаті комунальних послуг, не з'ясував, чи здає він в оренду житло та як ці обставини впливають на правильність вирішення спору, підлягають відхиленню, як такі, що висновки суду щодо вирішення спору сторін не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_10 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 31 березня 2015 року змінити.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частин рішення посилання на ст. 72 ЖК України, як підставу задоволення позову ОСОБА_6.

Вважати позов ОСОБА_6 про визнання втратившою права користування житловим приміщенням задоволеним на підставі ст. 405 ЦК України.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя: (підпис) Л.П.Воронцова

З оригіналом згідно.

Копія рішення оформлено 25 травня 2015 року

Рішення набрало законної сили 21 травня 2015 року

Суддя: Л.П.Воронцова

Секретар

судового засідання І.О.Цулукіані