Справа № 477/393/15-ц
Провадження № 2/477/343/15
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 квітня 2015 року Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі головуючої судді Семенової Л.М.,

при секретарі судового засідання Федоровській Л.А.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

23 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив про скасування наказу АТ «ОТП Банк» № 2397/14-01 від 27.06.2014 про його звільнення з займаної посади, зобов`язати АТ «ОТП Банк» видати наказ про збереження за ним роботи на посаді експерта відділу організації продажів роздрібних продуктів та середнього заробітку на час призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за період з 02.07.2014 року по 02.02.2015 року у розмірі 16294,30 грн., зобов`язати відповідача прийняти трудову книжку позивача та внести до неї запис про скасування запису про звільнення за № 10 від 01.07.2014 року, а також стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, 5 березня 2014 року був призначений на посаду експерта відділу організації продажів роздрібних продуктів в м. Одеса управління організації продажів роздрібних продуктів Південної регіональної дирекції АТ «ОТП Банк» (далі за текстом - Банк) з робочим місцем в м. Миколаєві на підставі наказу № 821/14-ОІк від 05.03.2014 року.
Через оголошення в Україні часткової мобілізації Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 року № 303/2014 19 березня 2014 року він був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період згідно наказу № 9 від 22.03.2014 року військового комісара Ленінського районного військового комісаріату.
25 березня 2014 року звільнений з займаної посади у зв`язку зі вступом на військову службу, відповідно до п. З ст. 36 Кодексу законів про працю України на підставі власноручно написаної заяви.
У квітні 2014 року поштою отримав свою трудову книжку, в яку було внесено запис про звільнення від 25.03.2014.
У зв`язку з прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно- мобілізаційних питань під час проведення мобілізації" від 20.05.2014 року № 1275 він набув права на поновлення на роботі з 25 березня 2014 року із збереженням середнього заробітку на час вимушеного прогулу, починаючи із вказаної дати. Наприкінці червня він отримав нараховані грошові кошти за період з 25.03.2014 по 01.07.2014.
З того часу виплати припинилися, у зв`язку з чим він зв`язався із фахівцем сектору підтримки персоналу регіональної мережі відділу підбору, адаптації персоналу банку та підтримки регіональної мережі ОСОБА_3 , яка в телефонному режимі аргументувала затримку у виплаті коштів скрутним фінансовим становищем Банку, а також призначенням іншого працівника на його тимчасову посаду.
25 грудня 2014 року Ленінським районним військовим комісаріатом здійснено запит до банку за вих. № 4378 від 25.12.2014 щодо отримання інформації стосовно нарахування та виплати середнього заробітку за період навчальних зборів та мобілізації.
У січні 2015 року йому зателефонувала ОСОБА_3 та вказала на необхідність внесення запису про недійсність попереднього запису (про звільнення з займаної посади) та поновлення на попередній посаді в зв`язку з чим йому необхідно надіслати свою трудову книжку, що він і зробив.
Однак, на початку лютого 2015 року він отримав свою трудову книжку поштовим відправленням, до якої внесено наступні записи: про недійсність попереднього запису (про звільнення) та поновлення на попередній посаді від 19.06.2014; про звільнення за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України від 01.07.2014.
Наполягаючи на тому, що вказаної заяви про звільнення з 01.07.2014 року він до Банку не подавав, та згоди про його звільнення досягнуто не було, був змушений звернутися до суду із цим позовом.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлені ним позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив про вищевикладене, а також зазначив, що під час його прийому на роботу до Банку його відразу попередили про необхідність складання заяви про звільнення за згодою сторін без зазначення дати такої заяви, що є нормальною практикою Банка. Надана відповідачем заява про звільнення частково написана та підписана ним. Дати у заяві вписані не ним, а сторонньою особою. У наказі Банка від 27.06.2014 року про його звільнення, а також акті прийому-передачі трудової книжки підпис від його імені здійснено не ним, а іншою особою. Трудову книжку із вказаними у ній записами він отримав по пошті.
Представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, підтримала доводи відповідача, викладені у його письмових запереченнях. Так, згідно заперечень, позивач дійсно був прийнятий на посаду експерта відділу організації продажів роздрібних продуктів в м.Одеса управління організації продажів роздрібних продуктів південної регіональної Дирекції АТ «ОТП Банк». 25.03.2014 року ОСОБА_1 був звільнений з займаної посади відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП. 20.05.2014 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» у зв`язку з чим ОСОБА_1 набув право на поновлення на займаній посаді з 25.03.2014 року. У зв`язку з вказаним 19.06.2014 року Банком було прийнято наказ, яким скасовано попередній наказ щодо звільнення ОСОБА_1 . Цього ж дня, позивача було увільнено від роботи за призовом на військову службу. А 26.06.2014 року позивач власноручно написав заяву про звільнення від займаної посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП, починаючи з 01.07.2014 року, на підставі чого 27.06.2014 року було винесено наказ про його звільнення. З цим наказом він ознайомився 01.07.2014 року, також в цей день він отримав свою трудову книжку та належні йому при звільненні кошти.
Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази в межах заявлених позовних вимог, судом встановлено та сторонами не оспорюється, що 05.03.2014 року позивач був прийнятий на посаду експерта відділу організації продажів роздрібних продуктів в м. Одеса управління організації продажів роздрібних продуктів Південної регіональної дирекції АТ «ОТП Банк».
25.03.2014 року ОСОБА_1 був звільнений у зв`язку з призовом на військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України.
У зв`язку з прийняттям 20.05.2014 року Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації», було скасовано попередній наказ про звільнення.
Встановленню судом підлягають підстави проведення Банком звільнення ОСОБА_1 з займаної посади з 01.07.2014 року.
Як вказує відповідач, таке звільнення було проведено на підстави заяви самого позивача, поданої 26.06.2014 року про звільнення з 01.07.2014 року.
Згідно наданої представником відповідача для огляду в судовому засіданні оригіналу заяви ОСОБА_1 , що датована 26.06.2014 року, останній просив про звільнення за власним бажанням 01.07.2014 року.
Копія вказаної заяви додана до справи.
27 червня 2014 року Банком було винесено наказ про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням. На вказаному наказі мається напис про ознайомлення із ним ОСОБА_1 01.07.2014 року та підпис від імені ОСОБА_1 .
Також 27.06.2014 року складено акт прийому-передачі трудової книжки, в якій міститься підпис про отримання трудової книжки ОСОБА_1 01.07.2014 року.
Позивач вказує на те, що заява про звільнення написана та підписана ним без проставляння дат складання заяви та дати звільнення.
Оглянувши оригінал наказу про звільнення від 27.06.2014 року та акт прийому-передачі трудової книжки, позивач також вказав, що підпис у цих документах схожий на його підпис.
Однак зазначив, що 26.06.2014 року не міг подавати ці заяви так як не перебував в м. Миколаєві, про що маються дані в комісаріаті, натомість суду будь-яких доказів з цього приводу не надав, клопотань щодо витребування будь-яких документів не заявляв і після з`ясування судом щодо наявності таких.
Відповідно до статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з приписами частини 2 зазначеної статті сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Доказами, згідно частини 1 статті 57 ЦПК України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

У відповідності до частини 3 статті 10, частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, відповідачем було надано докази щодо правомірності дій зі звільнення ОСОБА_1 з 01.07.2014 року на підставі його заяви за згодою сторін.
Натомість ОСОБА_1 , посилаючись на відсутність домовленості із роботодавцем щодо його звільнення, будь-яких доказів з цього приводу суду не надав. Переконливих доводів щодо складання ним заяви про звільнення раніше (в день прийняття на роботу) та без проставляння дат, суду не привів. Не спростував факт підписання ним наказу про його звільнення від 27.06.2014 року та акту прийому-передачі трудової книжки, вказуючи, що на цих документах підпис схожий на його.
Клопотань щодо проведення будь-яких експертних досліджень з приводу належності йому вказаних підписів, чи витребування документів на підтвердження перебування його 26.06.2014 року поза межами м.Миколаєва та неможливості складання за межами м.Миколаїва та неможливості складання заяви про звільнення у цей день, суду не заявляв.
Враховуючи викладене, позивачем не доведено жодних фактів, наведених у позовній заяві, а отже підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212-215 ЦПК України, -
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, - відмовити в повному обсязі.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Жовтневий районний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів після проголошення рішення.
Повний текст рішення виготовлено 07 квітня 2015 року.

Суддя Л.М.Семенова