Справа №490/9354/14-ц 01.09.2015 01.09.2015 01.09.2015
Провадження № 22-ц/784/1916/15 Головуючий першої інстанції: Чулуп О.С.
Категорія: 48 Суддя-доповідач апеляційного суду: Базовкіна Т.М.
У Х В А Л А

Іменем України

01 вересня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М..,

суддів: Кушнірової Ж.М.,

Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання: Горенко Ю.В.

за участі представника позивача - ОСОБА_3, відповідача - ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5, представник органу опіки та піклування - Соколової С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2015 року за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_8, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_9, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору -приватний нотаріус Матвєєва Інна Миколаївна, про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и л а :

В липні 2015 р. ОСОБА_7 звернулася з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_8, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_9, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Матвєєва І.М. про визнання договору недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказувала, що з 31 березня 1984 р. по 30 жовтня 2007 р. перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 22 лютого 1996 р. та 28 грудня 1999 р. на ім'я ОСОБА_4 були оформлені договори купівлі-продажу квартир АДРЕСА_1 в м. Миколаєві.

Рішенням № 47 від 16 травня 2000 р. Центрального виконавчого комітету Миколаївської міської ради вищевказані квартири об'єднані в одну квартиру № 2, у зв'язку з чим 22 червня 2000 р. відповідачеві було видано свідоцтво про право власності на новий об'єкт нерухомості.

Після розірвання шлюбу, без отримання її згоди 05 січня 2011 р. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу було посвідчено договір дарування, за яким ОСОБА_8, яка діяла за свою малолітню доньку ОСОБА_9, прийняла в дар від ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що спірною угодою було порушено її права на розпорядження спільним майном подружжя, позивачка, посилаючись на положення ст. 65 СК України, ст. 369 ЦК України просила визнати договір дарування від 05 січня 2011 р. недійсним.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2015 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 05 січня 2011 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, що діяла в інтересах ОСОБА_9

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 вказує, що рішення суду є необґрунтованим, не відповідає вимогам матеріального та процесуального права і просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача, представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що з 31 березня 1984 р. по 30 жовтня 2007 р. ОСОБА_7 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4

22 лютого 1996 р. та 28 грудня 1999 р. на ім'я ОСОБА_4 були оформлені договори купівлі-продажу квартир АДРЕСА_1 в м. Миколаєві.

Рішенням № 47 від 16 травня 2000 р. Центрального виконавчого комітету Миколаївської міської ради вищевказані квартири об'єднані в одну квартиру № 2, у зв'язку з чим 22 червня 2000 р. відповідачеві було видано свідоцтво про право власності на новий об'єкт нерухомості.

Після розірвання шлюбу, без отримання згоди ОСОБА_7 05 січня 2011 р. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу було посвідчено договір дарування, за яким ОСОБА_8, яка діяла за свою малолітню доньку ОСОБА_9, прийняла в дар від ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

В силу ст. 22 КЗпШС України, який регулює спірні правовідносини, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Аналогічні положення містяться в нормах ст. 60 СК України.

Статтею 23 КЗпШС України визначено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладанні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Згідно положень частин 1-3 ст. 65 СК України, правила якої діяли на час укладення спірної угоди, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним зі подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Підставою недійсності паровичну є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Оскільки судом встановлено, що квартири АДРЕСА_1 в м. Миколаєві були куплені за час находження позивача та ОСОБА_4 у шлюбі, вони є спільним сумісним майном цих осіб, отже й квартира АДРЕСА_1, яка було утворена внаслідок приєднання квартири № 5, також є їхнім спільним сумісним майном, а тому для її відчуження обов'язкова необхідна згода обох співвласників.

В силу ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріального посвідчення.

Встановивши, що при укладенні оспорюваного договору дарування згода колишньої дружини відчуважача - ОСОБА_7 отримана не була, суд, врахувавши наведені положення закону, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 08 квітня 2015 р. у справі № 6-7цс15, на застосуванні якої в суді апеляційної інстанції наполягав представник ОСОБА_4., законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину) якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним.

Між тим, у справі, що переглядається, договір дарування спільного майна подружжя - нерухомої речі підлягав нотаріальному посвідченню і вимагав отримання згоди позивача саме у такій формі.

Крім того, ОСОБА_4 не надано жодного переконливого та допустимого доказу, що його колишній дружині - ОСОБА_7 було відомо про відчуження квартири і вона якимось чином висловила свою згоду на таке відчуження.

За такого колегія суддів вважає, що відсутні підстави для застосування вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України, оскільки судом встановлені інші фактичні обставини по справі.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу у зв'язку з їх безпідставністю.

Так, посилання апелянта на дотримання при укладенні договору дарування передбачених законом вимог щодо його форми, порядку, змісту та державної реєстрації не спростовують висновок суду про порушення прав позивача саме у зв'язку з порушенням при укладенні договору вимог стосовно обов'язкового отримання письмової згоди на відчуження майна.

Не відповідають вимогам закону й доводи апеляційної скарги про відсутність встановлених ст. 203 ЦК України підстав для недійсності оспорюваного правочину, тому що відповідачем не надано допустимих та достовірних доказів, що позивач висловлювала свою згоду на укладання спірного договору, а тому договір дарування не відповідає положенням ст. 65 СК України і є недійсним в силу ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Також не є перешкодою для задоволення даного позову наявність в провадженні суду спору між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про поділ майна та заперечення по справі третьої особи, оскільки вибір способу захисту порушеного права належить позивачеві.

Щодо посилань апелянта в суді апеляційної інстанції на пропущення позивачем строку позовної давності, то таке не заслуговує на увагу, оскільки заява про застосування наслідків пропуску позовної давності відповідачем по справі в суді першої інстанції не заявлялась.

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: