Провадження № 2/263/99/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2015 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Кулика С.В., при секретарі Чертовій О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

21.10.2014 року позивач звернулась до суду з позовом до ПАТ «ММК ім. Ілліча» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, зазначивши, що з 23.02.1987 року по 31.08.2009 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. З березня 2003 року по 31.08.2009 року при виплаті заробітної плати відповідач не проводив належним чином індексацію заробітної плати позивача. При звільненні заробітна плата була виплачена їй не в повному обсязі, а саме не була виплачена сума індексації заробітної плати, передбачена діючим законодавством. 03.04.3014 року ПАТ «ММК ім. Ілліча» у добровільному порядку сплачено заборгованість по заробітній платі при розрахунку, а саме заборгованість індексації заробітної плати. Не погодившись із сумою індексації, позивач звернулася до Жовтневого районного суду м. Маріуполя з позовом про стягнення сум заборгованості по індексації заробітної плати з урахуванням особистих розрахунків. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 18.08.2014 року у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено в повному обсязі. Також вказала, що оскільки їй тривалий час після звільнення не була виплачена заборгованість з індексації та компенсації, то відповідач повинен нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки виплати заборгованої індексації з компенсацією при звільненні, а саме: з 31.08.2009 року по 17.10.2014 року. На підставі переліченого позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум з 31.08.2009 року по 17.10.2014 року у розмірі 100041,36 гривень, та моральну шкоду у розмірі 1000 гривень, завдану їй невиплатою заробітної плати, а всього 101041,36 гривень.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилися, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідача ПАТ «ММК ім. Ілліча» до судового засідання не з'явився, направив на адресу суду заперечення та просив розглядати справу за його відсутності. Відповідно до наданих заперечень, відповідач позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає, оскільки відповідачем не були порушені трудові права позивача в частині проведення повного розрахунку при звільненні, а відповідно відсутні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку. Зазначає, що в квітні 2014 року згідно відомості про виплату грошових коштів за квітень 2014 року були нараховані сума індексації заробітної плати та сума, еквівалента компенсації. Вимоги щодо стягнення моральної шкоди також вважають безпідставними, оскільки відшкодування моральної шкоди робітнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідачем не були порушені трудові права позивача, тому вважають що підстави для стягнення моральної шкоди також відсутні.

Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач з 23.02.1987 року по 31.08.2009 року перебувала у трудових відносинах із ПАТ «ММК ім. Ілліча», що встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 18.08.2014 року.

За вказаний період позивачеві нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, що підтверджується довідкою Форми ОК-5.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Згідно ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

За ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції від 1 січня 2003 року).

Так, відповідно до довідки ПАТ «ММК ім. Ілліча» від 01.12.2014 року № 04-р-924 ОСОБА_1 була нарахована у квітні 2014 року сума індексації заробітної плати у розмірі 494,17 гривень та сума, еквівалентна компенсації, в розмірі 499,02 гривень. З урахування утриманих обов'язкових платежів, сума до виплати дорівнює 829,09 гривень.

Згідно платіжного доручення від № 14663 ОСОБА_1 зазначена сума перерахована 03.04.2014 року.

За ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Суд, на підставі викладеного, вирішуючи питання про розмір суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, виходить з наступного.

Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Згідно довідки, наданої позивачем, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за останні повні два місяці роботи перед її звільненням складала 144,00 гривень.

Таким чином, судом встановлено, що з моменту звільнення по день фактичного розрахунку, а саме: з 01.09.2009 року по 03.04.2014 року, минуло 1154 робочих дні.

Таким чином, на підставі власного розрахунку суд зазначає, що сума середнього заробітку за період з часу затримки у розрахунку із позивачем при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто з 01.09.2009 року по 03.04.2014 року, складає (1154 робочих днів х 144,00 гривень = 166176 гривень) 166176 гривень.

При вирішенні питання про розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує правові позиції Верховного Суду України, викладені в постановах від 03 липня 2013 року (справа № 6-60цс13) та від 20 листопада 2013 року (справа № 6-114цс13), в яких встановлено, що в разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

На підставі наведеного суд зазначає, що за довідкою форми ОК-5, наданої позивачем, вбачається, що за період її роботи на комбінаті, за який ПАТ «ММК ім. Ілліча» 03.04.2014 року було виплачено суму індексації заробітної плати з компенсацією заборгованості за період з березня 2003 року по 31.08.2009 року включно, ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата на загальним розміром 92281,59 гривень.

При цьому за вказаний період позивачеві не було доплачено суму індексації та компенсації на загальний розмір 829,09 гривень, що дорівнює 0,9% від нарахованої ОСОБА_1 заробітної плати за цей період.

Суд також відмічає, що з часу звільнення ОСОБА_1 з 31.08.2009 року по день звернення до суду з даним позовом минуло більше п'яти років.

При цьому суд встановив, що розмір середнього заробітку за час затримки у розрахунку перед позивачем по день фактичного розрахунку, тобто станом на 03.04.2014 року, складає 166176 гривень.

Враховуючи, що минув значний проміжок у часі з моменту звільнення позивача ОСОБА_1 з підприємства, а також виходячи з принципу розумності, справедливості та співрозмірності задоволення позовних вимог, суд стягує з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку, пропорційну до суми індексації заробітної плати з компенсацією, яка була виплачена з затримкою, що складає (166176 гривень х 0,9% : 100% = 1495,58 гривень) 1495,58 гривень.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Враховуючи, що факт порушення трудових прав ОСОБА_1 знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, обґрунтованими визнаються і позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки, у відповідності з положеннями ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд стягує з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 200 гривень.

Також відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 гривень, від сплати якого згідно закону звільнена позивач.

Керуючись ст.ст. 116, 117, 233 КЗпП, п. 8 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», із змінами, внесеними п. 12 Постанови Пленуму ВСУ від 25.05.2001 року № 5, ст. ст. 1, 2, 33 ЗУ «Про оплату праці», ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення», ст. ст.10, 11, 60, 61, 88, 208, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні в розмірі 1495 гривень 58 копійок, суму моральної шкоди у розмірі 200 гривень, а всього - 1695 (одна тисяча шістсот дев'яносто п'ять) гривень 58 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» на користь держави судовий збір в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.В. Кулик