Справа № 456/2679/14 Головуючий у 1 інстанції: Микитчин І.М.
Провадження № 22-ц/783/7504/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звільнення самостійно зайнятої земельної ділянки, -

в с т а н о в и л а:

10 липня 2014 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 та, уточнивши позовні вимоги, просить суд зобов'язати відповідачку звільнити та привести до стану, придатного для використання за цільовим призначенням, земельну ділянку площею 0,01 га, яка розташована на території земельної ділянки відведеної йому для передачі у власність і знаходиться за адресою: с. Угольня Стрийського району Львівської області, вул. Зелена, 2. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що він є землекористувачем вказаної ділянки загальною площею 0,1358 га, яка розташована на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області за вищевказаною адресою. Дана земельна ділянка перейшла в його користування на підставі спадкування після смерті матері ОСОБА_5, що підтверджується рішенням Дідушицької сільської ради народних депутатів Стрийського району Львівської області від 10.01.1980 року, заповітом ОСОБА_5 від 18.07.1988 року, посвідченим секретарем виконкому ОСОБА_6, рішенням Стрийського міськрайонного суду від 18.12.2012 року по справі № 1323/6118/2012, витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. В 1991 році ОСОБА_7 (батько відповідачки) самовільно захопив частину належної йому земельної ділянки площею 0,04 га і добровільно не повернув, однак його сестра ОСОБА_8 звернулась з позовом до ОСОБА_7 в суд про повернення вказаної частини земельної ділянки у її користування, і позов суд задовольнив. Отже, щодо даної земельної ділянки є преюдиційне рішення суду, що набрало законної сили та не було оскаржене. Приблизно у 2000 році частина вищевказаної земельної ділянки розміром 0,01 га була повторно самовільно зайнята його сусідами, а саме відповідачкою по справі ОСОБА_9, шляхом викопування на території і в межах відведеної йому земельної ділянки траншеї, з подальшим встановленням в ній огорожі, чим власне і відрізала (захопила) значну частину земельної ділянки відведеної для його користування і приєднала до своєї земельної ділянки. Жодних договорів, які б надавали право користування цією ділянкою відповідачці, він не укладав, однак неодноразово звертався до відповідачки з проханням повернути самовільно зайняту земельну ділянку, що відповідачка ігнорувала. Також він звертався до сільської ради з проханням врегулювати дану ситуацію, проте належної відповіді йому не надано. Тому змушений звернутись з цим позовом до суду, оскільки вважає, що земельна ділянка підлягає звільненню та приведенню її за рахунок відповідачки до стану, придатного для використання за цільовим призначенням, а тому просить позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 до ОСОБА_3 про звільнення самостійно зайнятої земельної ділянки - відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_4, вважає його таким, що ухвалене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано та належним чином не досліджено докази подані ним, а саме: у своєму рішенні суд першої інстанції вказує на те, що він спадкував від своєї матері земельну ділянку площею 0,08 га, а проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розроблено на 0,1358 га за рахунок земель житлової та громадської забудови, отже площа земельної ділянки збільшилася, проте суд першої інстанції не надав жодної оцінки тому факту, що самовільне зайняття земельної ділянки відбулось не лише в межах новоутвореної площі, а й в попередніх межах (0,08 га). Крім цього позовною вимогою є не повернення частини земельної ділянки, а звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки. Зазначає, що судом першої інстанції взято до уваги довідку Дідушицької сільської ради № 77 про те, що межа між земельними його ділянкою та ділянкою відповідачки проходить по металевій та деревяній огорожі і підстав для зміни існуючої межі немає, це в той час коли сільською радою не проводилось жодних обмірів незважаючи на його неодноразові звернення. Разом з тим висновок та обміри ліцензованого експерта судом проігноровані. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким зобовязати ОСОБА_3, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, звільнити та привести до стану, придатного для використання за цільовим призначенням, земельну ділянку площею близько 0,01 га, яка розташована на території земельної ділянки відведеної для передачі у власність йому - ОСОБА_2 і знаходиться за адресою: вул. Зелена, 2 у с.Угольня Стрийського району Львівської області.

Третя особа Дідушицька сільська рада Стрийського району Львівської області просить справу слухати у відсутності її представника (а.с. 100).

Відповідачка ОСОБА_3 будучи належним чином повідомлена, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення їй поштового відправлення (а.с. 98), в судове засідання апеляційної інстанції не зявилася, причину своєї неявки суду не повідомила, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2,перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Даючи пояснення в суді апеляційної інстанції на підтримання апеляційної скарги ОСОБА_4 зазначив, що його права, як землекористувача порушені відповідачкою в частині захоплення земельної ділянки площею 0,01 га в межах його користування земельною ділянкою розміром 0,11 га. Державного акту про право приватної власності на земельну ділянку розміром 0,11 га він не має, рішення про виділення йому у користування або власність також, однак рішення Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області № 564 від 09 жовтня 2013 року про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки площею 0,11 га з метою передачі йому у власність, а також виготовлений спеціалістом план земельної ділянки - вважає належними доказами права його користування цією ділянкою.

В судовому засіданні міськрайонного суду представник третьої особи - Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області ОСОБА_11 позовні вимоги ОСОБА_2 визнав безпідставними та зазначив, що ОСОБА_4 успадкував житловий будинок після смерті матері ОСОБА_5 по вул. Зелена № 2, у в селі Угольна Стрийського району Львівської області, за яким згідно плану забудови рахується земельна ділянка площею 0,08 га. Рішенням Дідушицької сільської ради № 564 від 9.10.2013 року надано позивачу лише дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Дідушицької сільської ради» орієнтованою площею 0,11 га. Земельна ділянка для обслуговування житлового будинку та господарських будівель по вул. Зелена № 2 в селі Угольна Стрийського району Львівської області, яку успадкував позивач ОСОБА_4, огороджена металевою та дерев'яною огорожею, яка існує вже близько тридцяти років. ОСОБА_4 жодного разу не звертався в сільську раду з приводу надання йому спірної земельної ділянки і Дідушицька сільська рада не приймала рішення щодо надання позивачу земельної ділянки ні в межах населеного пункту, ні за його межами, і не бачить підстав для задоволення позову ОСОБА_2 Земельна ділянка, на яку претендує ОСОБА_4 є фактично і була в користуванні сім'ї ОСОБА_3 з 1990 року, яка щорічно сплачує за неї земельний податок, а тому Дідушицька сільська рада Стрийського району Львівської області просить в задоволенні позову відмовити.

Аналогічного листа за № 30 від 29.01.2015 року Дідушицька сільська рада Стрийського району Львівської області направила на адресу суду першої інстанції (а.с. 42).

Відмовляючи в позові ОСОБА_2 за недоведеністю позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав.

Аналогічними є положення ст. ст. 15, 16 ЦК України щодо захисту і відновлення порушеного цивільного права та інтересу.

ОСОБА_4 у позовній заяві стверджує те, що відповідачка ОСОБА_9 самостійно (самовільно) зайняла земельну ділянку площею 0,01 га, яка розташована на території земельної ділянки відведеної для передачі йому у власність і знаходиться за адресою вул. Зелена, 2, в с. Угольна Стрийського району Львівської області.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що згідно плану забудови земельної ділянки померлої ОСОБА_5, яку успадкував позивач, по вул. Зелена, 2 в с. Угольна Стрийського району Львівської області, рахується земельна ділянка площею 0,08 га.

Зазначене підтверджується планом земельної ділянки відведеної ОСОБА_5 на підставі рішення виконкому Стрийської районної ради народних депутатів від 17.07.1980 року № 210 та рішенням Стрийського районного суду Львівської області від 26 травня 1994 року (а.с. 12, 13, 43).

Рішенням Дідушицької сільської ради № 564 від 09.10.2013 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки на території Дідушицької сільської ради» надано дозвіл позивачу ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення ділянки з метою передачі її у власність орієнтовною площею 0,11 га за рахунок земель житлової та громадської забудови в межах населеного пункту с. Угольна Стрийського району по вул. Зелена, 2, та зобовязано ОСОБА_2 замовити проект землеустрою в ліцензованій землевпорядній організації, після чого виготовлений та погоджений у встановленому порядку проект представити на розгляд та затвердження сесії Дідушицької сільської ради згідно чинного законодавства (а.с. 14). Дане рішення сільради не виконано.

З плану земельної ділянки, складеного ФОП ОСОБА_12 вбачається, що останнім проводились обміри земельної розміром 0,1358 га (а.с. 15).

Належні та допустимі докази того, що земельна ділянка площею 0,1358 га перебуває у користуванні або власності позивача ОСОБА_2, відсутні.

Згідно повідомлення № 77 від 14.04.2014 року Дідушицької сільської ради земельна ділянка площею 0,11 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель в вул. Зелена, 2, яка перебуває в користуванні ОСОБА_2 та межує із земельною ділянкою гр. ОСОБА_3 проходить по металевій та дерев'яній огорожі і підстав для зміни існуючої межі у відповідності до чинного законодавства України немає. Схематичне зображення земельних ділянок замовляється фізичними та юридичними особами у ліцензованих організаціях особисто (а.с. 38).

З наведеного вбачається, що саме позивач надавав ФОП ОСОБА_12 вихідні дані при виготовленні останнім на його замовлення плану земельної ділянки, що на аркуші справи 15, на який, як на підставу задоволення позову посилається ОСОБА_4, що не може слугувати підставою задоволення його позову.

З відповіді Дідушицької сільської ради № 70 від 12.03.2015 року на заяву ОСОБА_2 вбачається, що згідно плану забудови земельної ділянки померлої ОСОБА_5, яку успадкував позивач по вул. Зелена, 2 у с. Угольна, рахується земельна ділянка площею 0,08 га. Рішенням Дідушицької сільської ради № 564 від 09.10.2013 року надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Дідушицької сільської ради орієнтовною площею 0,11 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель по вул. Зелена, 2, в с. Угольна Стрийського району Львівської області. Земельна ділянка, що успадкована ОСОБА_4 огороджена металевою та дерев'яною огорожею, яка існує близько 30 років (а.с. 48).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно ст. 125 ЗК України право власності громадян на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

За змістом ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Всупереч вищенаведеному позивач ОСОБА_4 не надав суду рішення про передачу йому у власність, або ж надання йому у користування спірної земельної ділянки площею 0,01 га, яка знаходиться за адресою вул. Зелена, 2 в с. Угольна, Стрийського району Львівської області. Також позивачем не представлено жодних доказів, зокрема відповідних актів земельної комісії, які б встановили факт самовільного зайняття його земельної ділянки, розмір площі самовільно захопленої ділянки, будь-яких приписів усунення виявлених порушень добросусідства, висновку експерта, актів органів контролю по дотриманню земельного законодавства по використанню земельних ділянок, в судовому засіданні позивачем також не заявлялось клопотання про призначення земельно-технічної експертизи, щодо спірних питань, тощо.

Навпаки, з акту від 19.05.2015 року обстеження земельної ділянки ОСОБА_2 по вул. Зелена, 2, села Угільня Стрийського району вбачається, що претензії ОСОБА_2 щодо зміни межі між його земельною ділянкою і земельною ділянкою гр. ОСОБА_3 є безпідставними (а.с. 60).

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звільнення самостійно (самовільно) зайнятої земельної ділянки, а відповідно і приведення такої до стану, придатного для використання за цільовим призначенням, - слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками міськрайонного суду, оскільки суд вірно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно зясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Посилання ОСОБА_2 на те, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розроблено на 0,1358 га за рахунок земель житлової та громадської забудови, отже площа земельної ділянки збільшилася, не заслуговують на увагу та спростовуються посиланням самого апелянта на те, що він успадкував після смерті своєї матері ОСОБА_5 присадибну земельну ділянку площею 0,08 га (800 кв.м.), а на земельну ділянку розміром 0,11 га, чи, як він зазначає 0,1358 га, рішення сільської ради та правоустановлюючих документів не має.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, були належним чином досліджені судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_13