Справа № 494/768/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2015 року м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі:

судді Римаря І.А.,

за участю: секретаря судового засідання Козубенко О.О.,

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області, ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В:

11.06.2015 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Ухвалою суду від 15.06.2015 року вищевказану позовну заяву залишено без руху.

30.06.2015 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява від ОСОБА_1, в якій вона частково виконала вимоги ухвали суду.

Ухвалою від 01.07.2015 року позовну заяву знову залишено без руху надавши строк для усунення недоліків.

Ухвалою від 22.07.2015 року позовну заяву повернено позивачу.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22.09.2015 року позовну заяву передано на новий розгляд до Березівського районного суду Одеської області.

Ухвалою суду від 07.10.2015 року відкрито провадження по справі.

Позивач посилається на те, що 25.01.2002 року вона разом з ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_2 (на підставі довіренності), за адресою: вул. Гвардійська, 56/31, смт. Раухівка, Березівський район, Одеська область. Вона також зазначила, що на час укладення договору купівлі-продажу квартири її паспорт ще не був замінений після розірвання шлюбу, отже в договорі зазначено прізвище не ОСОБА_1Б, а ОСОБА_6, тобто прізвище по чоловіку. З метою виконання умов договору позивачу та ОСОБА_4 були передані технічний паспорт на вищевказану квартиру та ключі, в свою чергу позивач та ОСОБА_7 сплатили оговорену суму коштів за дану квартиру. Позивач зазначила, що договір купівлі продажу нерухомого майна був укладений в письмовій формі за №2002-002 від 25.01.2002 року та відповідно до вимог законодавства. Вказаний договір був зареєстрований на Одеській універсальній біржі «Витязь». Положенням даного договору передбачено, що подальшого його нотаріального посвідчення не потрібно, у відповідності до Закону України «Про товарну біржу», отже вищевказаний договір нотаріально посвідчений не був. Позивач зазначила, що їй не відоме місце перебування та проживання ОСОБА_2, після укладення договору купівлі-продажу з ним були втрачені всі звязки, отже нотаріально посвідчити договір не має можливості.

У судовому засіданні 23.12.2015 року позивач позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обґрунтування зазначені у позовній заяві. Разом з цим, подала заяву від 23.12.2015 року, в якій просила не розглядати вимогу щодо визнання дійсного договору купівлі-продажу нерухомого майна №2002-002и від 25.01.2015 року.

Представник Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області у судове засідання не зявився, разом з тим 18.12.2015 року до суду надійшла заява з проханням розглядати справу за відсутності їх представника.

Відповідач ОСОБА_2 тричі викликався до судового засідання через оголошення в газеті «Одеські вісті» (а.с.49-50, 108-109,119-120), а тому розгляд справи відбувався на підставі ст.169 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за його відсутності за наявними в матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши і проаналізувавши докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 25.01.2002 року (а.с.46) ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності продав квартиру за адресою: вул.. Гвардійська, 56/31, смт. Раухівка, Березівський район, Одеська область ОСОБА_4 та ОСОБА_6, даний договір зареєстрований на Одеській універсальній біржі «Витязь».

Відповідно до свідоцтва про одруження від 05.04.1996 року ОСОБА_1 одружилася з ОСОБА_8 та змінила прізвище на ОСОБА_6 (а.с.34). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 24.05.2000 року ОСОБА_6 розлучилася з ОСОБА_8 та змінила прізвище на ОСОБА_1 (а.с.35).

Згідно технічного паспорту на квартиру 31, вул.. Гвардійська, 56, смт. Раухівка, Березівський район, Одеська область замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_3 (а.с.43-45). Відповідно до довідкихарактеристики виданої Березівським районним бюро технічної інвентаризації від 19.09.2014 року №49 ОСОБА_1 є власником ? частини вищевказаної квартири, іншої ? частини ОСОБА_4 (а.с. 47-48). Відповідно до довідки ЖЕКП смт. Раухівка від 09.09.2014 року заборгованість відсутня за квартплату та комунальні послуги вищевказаної квартири (а.с.49). Довідкою Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області від 11.09.2014 року підтверджується, що ОСОБА_1 проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.50).

Згідно довідки адресно-довідкового бюро ОСОБА_4 була зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.38). Відповідно до свідоцтва про смерть серія І-ЖД №326698 від 14.01.2003 року, актовий запис №521 померла невідома жінка (а.с.39). Відповідно до довідки виданої бюро судово-медичних експертиз Одеської обласної державної адміністрації від 26.12.2002 року труп невідомої жінки був впізнаний як ОСОБА_4 (а.с.40). Згідно до протоколу впізнання ОСОБА_9 у трупі невідомої жінки впізнав свою дружину ОСОБА_4 (а.с.41) та згідно договору-замовлення на організацію та проведення поховання ОСОБА_1 здійснила поховання ОСОБА_4 (а.с.42).

Окрім цього, судом встановлено, що згідно спадкового реєстру від 08.12.2015 року будь-яка інформація щодо складання померлою ОСОБА_4 заповіту та наявності кола спадкоємців відсутня. Вказане також підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 08.12.2015 року Серії ТЖ №902024.

За нормами ч. 2 ст. 344 ЦК України особа, яка заявляє про давність володіння може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Позивач відкрито, добросовісно й безперервно володіючи квартирою 31 по вул.. Гвардійська, 56 в смт. Раухівка Березівського району Одеської області не маючи юридично оформленого та зареєстрованого права власності на спірне майно, не взмозі у встановленому законом порядку укладати договори з комунальними установами для обслуговування квартири, здійснювати в повному обсязі права та обовязки власника.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах захисту права власності та інших речових прав» зазначено, що при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК).

Крім цього, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Можливість предявлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У звязку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у звязку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950р.та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав

За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Статтею 41 ч.1, ч.4 Конституції України передбачено: «Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним».

Згідно з частиною другою статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Рішенням Європейського суду з прав людини в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 2 грудня 2010 року (заява № 30856/03) пунктом 44 судом встановлено, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82).

Рішення повинно відповідати вимогам статтей 213, 215 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за субєктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Позивач довів факт набуття ним права власності за набувальною давністю, оскільки він добросовісно і відкрито користуються вказаною квартирою на протязі більше 10 років, а відповідачі не заявляють вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, таким чином суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі і є підстави для визнання права власності за набувальною давністю за позивачем.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 79, 88, 209, 212-215, 218 Цивільно-процесуального кодексу України ,суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, право приватної власності за набувальною давністю на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею, 34,9 кв.м., житловою площею 18,3 кв.м.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції в 10-денний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 28.12.2015 року.

Суддя І.А. Римар