АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Оніщука М.І., Слободянюк С.В.,

при секретарі Бугай О.О.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи:Орган опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкування з дитиною і встановлення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, -

УСТАНОВИЛА:

Унікальний номер справи: 761/16380/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5222/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Сіромашенко Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
У червні 2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, та просив суд зобов'язати відповідача не чинити перешкод у спілкуванні з малолітнім сином, ОСОБА_6 та визначити способи участі батька у вихованні і спілкуванні з сином. Позов обґрунтований тим, що він з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі з 05 серпня 2006 року по 14 травня 2012 року. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після припинення шлюбних відносин син залишився проживати з відповідачкою в м. Києві, а він змінивши роботу, переїхав до м. Запоріжжя. Не дивлячись на окреме проживання, він постійно слідкував та цікавився життям сина, утримував його, як міг намагався приймати участь у його вихованні, завжди турбувався про його успіхи, цікавився досягненнями сина, намагався як найчастіше проводити з сином час. Проте останнім часом відповідачка все частіше стала перешкоджати його спілкуванню з сином, намагання позивача вирішити питання участі в вихованні сина шляхом укладення з відповідачкою договору про його участь у житті сина були нею відкинуті. Оскільки дії відповідачки свідчать про її небажання надавати йому можливість вільно спілкуватися з сином, позивач мав змогу спілкуватися та відпочивати з сином лише у час, коли на це надавала згоду відповідачка, при цьому становити час для його регулярного спілкування з сином не вдавалося. Вважає, що обмеження відповідачкою його права на спілкування та виховання дитини порушує його права, як батька, та шкодить інтересам дитини.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, 3-ті особи: Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення способу участі у вихованні і спілкуванні з дитиною задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_3 у спілкуванні з малолітнім сином, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визначено наступні способи участі батька ОСОБА_3 у вихованні і спілкуванні з сином, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1:

особисте безперешкодне спілкування батька з дитиною, використовуючи будь- які засоби зв'язку; телефон, електронну пошту, Skype тощо, у будь-який час, якщо це не порушує нормального та звичного режиму дитини;

особисті побачення батька з дитиною без присутності матері два рази на місяць: другий та останній тиждень місяця з 18.00 год. п'ятниці до 19.00 год неділі;

Для цього:

зобов'язано мати ОСОБА_1 передавати сина, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, батькові ОСОБА_3 кожної другої та останньої п'ятниці щомісяця о 18.00 годині в обумовленому батьками місці;

зобов'язано батька ОСОБА_3 повертати сина до його постійного місця проживання у другу та останню неділю щомісяця до 19.00 години;

Відпочинок батька з дитиною:

7 календарних днів під час різдв'яно-новорічних свят (з 25 грудня по 8 січня): в парні роки перші 7 днів проводить мати з дитиною, інші 7 днів - проводить батько з дитиною;

45 календарних днів під час літніх канікул: в парні роки мати проводить з дитиною час з 1 червня по 15 липня; батько проводить з дитиною час з 16 липня по 29 серпня; в непарні роки - батько проводить з дитиною час з 1 червня по 15 липня, мати проводить з дитиною час з 16 липня по 29 серпня.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року змінити, визначивши участь ОСОБА_3 у вихованні сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 шляхом побачень за місцем проживання дитини, за попередньою домовленістю з матір'ю та за бажанням дитини.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що задовольняючи позов, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема не взято до уваги, що оскаржуваним рішенням порушуються права апелянта як матері. Суд проігнорував той факт, що ОСОБА_7 намагався змінити місце проживання сина в силовий спосіб та на сьогоднішній день, колишній чоловік в телефонному режимі повідомив апелянта, що не залишив мету щодо відібрання в неї сина.

Зазначає, що встановлений судом порядок спілкування не відповідає інтересам дитини, не дотримана рівновага, особлива увага націлена насамперед до інтересів батька, які за своєю природою не мають переважати над інтересами дитини, які є першочерговими та найважливішими.

Посилається, що спілкування дитини з батьком не повинно вплинути різко на зміну сталого способу життя дитини з переїздами до місця проживання батька, відпочинку з батьком. Проте суд першої інстанції, задовольняючи відпочинок у 45 днів разом з батьком без присутності матері, не врахував насамперед інтереси дитини. Зміна місця проживання дитини об'єктивно і в правовому сенсі не є необхідною, оскільки призведе до необхідності звикання її до нових умов проживання, спілкування з батьками, що може негативно позначитись па психологічному стані дитини, її гармонійному розвитку та вихованні.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 травня 2012 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

Також встановлено, що від вказаного шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданим повторно від 27.06.2013 року Відділом РАЦСу Солом'янського РУЮ в м. Києві.

Відповідно до свідоцтва про зміну імені віл 09 липня 2014 року виданого Відділом державної РАЦСу Шевченківського РУЮ у м. Києві, відповідачка ОСОБА_1 змінила прізвище на «ОСОБА_1».

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції иходив з того, що згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини

Відповідно до ст. 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У відповідності до стаття 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частиною 2 ст. 155 СК України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ч.8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, керувався тим, що із системного тлумачення ч. 1 ст. З Конвенції про права дитини, ст.ст. 7, 141,159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Колегія суддів вважає обґрунтованим такий висновок суду першої інстанції, та зазначає, що статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, обов'язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Статтею 18 вказаної конвенції визначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2014 року визначено місце проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір'ю - ОСОБА_1.

Також встановлено, що позивач 04 липня 2014 року та 22 вересня 2014 року звертався до Органу опіки та піклування Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації з заявою про визначення способів участі у вихованні дитини у зв'язку з тим, що відповідачка чинила позивачу перешкоди у спілкуванні з дитиною.

Висновком Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 22 грудня 2014 року № 107-8210/40 встановлено, що батько дитини, громадянин ОСОБА_3, проживає за адресою: АДРЕСА_2, у 3-кімнатній квартирі з усіма зручностями. Для дитини створено всі необхідні умови для виховання, розвитку та проживання.

Згідно з довідкою ТОВ "Токмак Солар Еенерджі" від 06.02.2014 року батько з 09 грудня 2011 року працює на посаді юрисконсульта, а з 19 березня 2013 року на посаді голови наглядової ради.

Крім того, встановлено, що малолітній ОСОБА_6 відвідує дошкільний навчальний заклад №5 71 Святошинського району міста Києва.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» (зі змінами), порушене питання за заявою громадянина ОСОБА_3 було розглянуте на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації 28.10.2014 р. (протокол № 15).

Вказаною комісією підготовлено відповідне розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 05.12.2014 №743, яким визначено наступні способи участі батька, громадянина ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5:

перший та останній тиждень місяця з 18 год. 00 хв. п'ятниці до 19 год. 00 хв. неділі;

7 календарних днів під час різдвяно-новорічних свят;

45 календарних днів під час літніх канікул.

Враховуючи вищевикладене, Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування рекомендує визначити способи участі батька, громадянина ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 відповідно до розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації.

Як вбачається з матеріалів справи, про наявність спору між сторонами, щодо участі батька у виховані та спілкуванні з дитиною свідчить також і те, що в квітні 2014 року ОСОБА_7 вже звертався до Святошинського районного суду м. Києва з аналогічним позовом, який ухвалою суду від 26 травня 2014 року був йому повернутий судом через непідсудність.

Крім цього, відповідно до висновку Святошинського РУГУ МВС України в м. Києві складеного 31.03.2014 р. по матеріалам СО-11877 від 24.03.2014 року встановлено, що 24.03.2014 року до Святошинського РУ ГУМВС України надійшло повідомлення про те, що за адресою АДРЕСА_1, суперечка через дитину.

В ході перевірки даного повідомлення здійснювався виїзд наряду міліції за вищевказаною адресою до яких звернулась гр. ОСОБА_1, 1984р.н., проживаюча за адресою: АДРЕСА_1, яка пояснила, що між нею та колишнім чоловіком гр. ОСОБА_3, 1980 р.н. прож.: АДРЕСА_2, виник спір з приводу виховання їхньої спільної дитини, яка проживає з матір'ю.

Як встановлено в судовому засіданні зі слів відповідачки, вона не погоджується на побачення сина з батьком у її відсутність.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо можливого спілкування батька з дитиною за погодженням з матір'ю, оскільки достеменно встановлено, що між сторонами виник спір щодо участі батька у виховані та сина, при цьому відповідачка здійснює перешкоджає позивачу у вільному спілкуванні з дитиною в дні та години, визначені розпорядженням Святошинської РДА.

Таким чином висновок суду першої інстанції є таким, що повністю відповідає обставинам справи, а вимоги позивача про зобов'язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_3 у спілкуванні з малолітнім сином, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає вірним, що з урахуванням встановлених судом обставин, Розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, на підставі якого було встановлено графік побачень позивача з дитиною, виходячи з балансу інтересів дитини та її батьків, судом встановлено обгрунтовані способи участі батька у вихованні дитини:

- особисте безперешкодне спілкування батька з дитиною, використовуючи будь - які засоби зв'язку; телефон, електронну пошту, Sкуре тощо, у будь-який час, якщо це не порушує нормального та звичного режиму дитини;

- особисті побачення батька з дитиною без присутності матері два рази на місяць: другий та останній тиждень місяця з 18.00 год. п'ятниці до 19.00 год. неділі;

Для цього:

- зобов'язати мати ОСОБА_1 передавати сина, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, батькові ОСОБА_3 кожної другої та останньої п'ятниці щомісяця о 18.00 годині в обумовленому батьками місці;

- зобов'язати батька ОСОБА_3 повертати сина до його постійного місця проживання у другу та останню неділю щомісяця до 19.00 години;

Відпочинок батька з дитиною:

- 7 календарних днів під час різдв'яно - новорічних свят (з 25 грудня по 8 січня): в парні роки перші 7 днів проводить мати з дитиною, інші 7 днів - проводить батько з дитиною;

- 45 календарних днів під час літніх канікул: в парні роки мати проводить з дитиною час з 1 червня по 15 липня; батько проводить з дитиною час з 16 липня по 29 серпня; в непарні роки - батько проводить з дитиною час з 1 червня по 15 липня, мати проводить з дитиною час з 16 липня по 29 серпня та задовольнити вимоги в цій частині.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги, що участь позивача у вихованні дитини та спілкуванні з нею порушує його інтереси, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки вказані обставини були предметом розгляду суду першої інстанції, де були спростовані, зокрема показами свідків та переглянутим в судовому засіданні записом на диску зустрічі батька та сина.

Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів вважає, що за таких обставин доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, що мало місце неповне з'ясування судом обставин, а тому це рішення підлягає зміні, не знайшли підтвердження матеріалами справи.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Колегія суддів вважає, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року обґрунтоване та законне і скасуванню не підлягає, доводи апеляційної скарги висновків в рішенні суду не спростовують та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 312-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: