№ 336/1460/15-ц
пр. № 2/336/1174/2015
РІШЕННЯ

Іменем України

30 березня 2015 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Дацюк О.І.

при секретарі Скибі О.Б.

за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2, вказавши, що вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.10.2013 року ОСОБА_2 визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_3 було спричинено матеріальну та моральну шкоду. 01.10.2013 року відповідач взяв на себе зобов'язання добровільного відшкодування завданої матеріальної шкоди в сумі 15000 гривень до 20.12.2013 року, але цього не виконав, тому позивач просить стягнути з відповідача 19125 гривень матеріальної шкоди з урахуванням індексу інфляції та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, а також моральну шкоду, спричинену внаслідок тілесних ушкоджень в сумі 150000 гривень.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов, вказавши, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 було спричинено матеріальну шкоду в сумі 15000 гривень, які ОСОБА_2 зобов'язаний відшкодувати відповідно до укладеного договору. А також внаслідок аварії ОСОБА_3 спричинено тілесні ушкодження, а також він переживав з приводу неможливості отримання матеріального відшкодування, тож спричинену матеріальну шкоду він оцінив у 150000 гривень, які просить стягнути з відповідача.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти заявлених вимог повністю, посилаючись, що згоден відшкодувати матеріальну шкоду за умови надання позивачем відповідних документів на підтвердження понесених витрат на лікування чи інше, а у разі ненадання таких документів відшкодовувати матеріальну шкоду не згоден. Також не визнав позов в частині стягнення моральної шкоди, посилаючись, що моральної шкоди позивачеві не спричинено, він не мав перешкод у роботі та звичайному способі життя.

В ході дослідження матеріалів справи судом встановлено таке.

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.10.2013 року ОСОБА_2 засуджено за скоєння злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України, до покарання у вигляді 2 років обмеження волі та звільнено від відбування покарання відповідно до ст. 75, 76 КК України в випробуванням строком на 1 рік 6 місяць.

Відповідно до вироку суду ОСОБА_2 24.07.2013 року приблизно о 15.30 годині, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, керуючи автомобілем Москвич 412, реєстраційний номер НОМЕР_1, здійснював рух по проїзній частині вул. Центральної з боку вул. Тухачевського в напрямку автодороги «Харків-Симферополь» в м. Запоріжжі. В цей же час ОСОБА_3 в якості водія велосипеду «Мінськ» рухався в зустрічному напрямку для водія ОСОБА_2 по вул. Центральній в м. Запоріжжі біля правого краю дороги по ходу свого руху.

Водій ОСОБА_2, знаходячись біля будинку 7а по вул. Центральній в м. Запоріжжі, в порушення вимог п.10.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яким перед початком руху,перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, маючи технічну можливість виявити в зустрічному напрямку велосипедиста ОСОБА_3, не переконався, що його дії будуть безпечними для інших учасників дорожнього руху та здійснив маневр виїзду на зустрічну смугу руху.

В результаті порушень правил безпеки дорожнього руху водій ОСОБА_2 на зустрічній смузі руху допустив зіткнення передньої частиною керованого ним автомобіля з передньою частиною велосипеда під керуванням водія ОСОБА_3

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_3 згідно висновку експерта № 2611 від 16.08.2013 року отримав тілесні ушкодження, а саме: відкритий перелом лівої ключиці в середній третині без значного зміщення,рани в області надпліччя і гематоми, котрі кваліфікуються як пошкодження середнього ступеня тяжкості, не небезпечні для життя, але які потягли за собою довготривалий розлад здоров'я, терміном більш ніж на 21 день.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Стаття 61 ч. 4 ЦПК України вказує, що вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, суд вважає, що вина ОСОБА_2 в порушенні правил безпеки дорожнього руху в результаті чого ОСОБА_3 спричинено тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості за обставин, викладених у вироку суду, є безперечною та доведеною.

За загальним правилом відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Оскільки діяльність, пов'язана з використанням транспортних засобів, є джерелом підвищеної небезпеки, як то зазначає ст. 1187 ч. 1 ЦК України, відповідно до ч. 5 тієї ж статті ЦК, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Як вказує ст. 1195 ч. 1 ЦК України фізична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Стаття 11 ЦПК України вказує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статті 10,60 ЦПК України покладають обов'язок доведення обставин, які є підставою для вимог або заперечень, на сторони.

Позивач в обґрунтування заявлених вимог посилався виключно на ст. 1166, 1167 та 1187 ЦК України, а також на ст. 525 ЦК України (недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання), ст. 536 ЦК України, яка встановлює зобов'язання боржника сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами, а також на ст. 625 ЦК України (відповідальність за порушення грошового зобов'язання).

Враховуючи зазначене, суд розглядає позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди виключно на цих підставах.

Позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження розміру спричиненої матеріальної шкоди, а представником позивача в судовому засіданні також і не надано пояснень з чого складається матеріальна шкода, в чому вона полягає. Не міститься таких відомостей і в документі, який наданий позивачем (а.с. 7), та з яким не погодився відповідач, посилаючись на ненадання позивачем доказів спричинення та розміру матеріальної шкоди.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди з відповідача належними та допустимими доказами не доведені, тож задоволенню не підлягають.

При вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 1168 ч. 1 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Визначаючи розмір моральної шкоди суд виходить з положень статті 23 ЦК України, яка вказує, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як зазначено у вироку суду в результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 спричинені тілесні ушкодження у виді відкритого перелому лівої ключиці в середній третині без значного зміщення, ран в області надпліччя і гематом, котрі кваліфікуються як пошкодження середнього ступеня тяжкості, не небезпечні для життя, але які потягли за собою довготривалий розлад здоров'я, терміном більш ніж на 21 день.

Оцінюючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновку, що в результаті тілесних ушкоджень позивачеві безумовно було спричинено моральну шкоду, оскільки він зазнав фізичної болі, певних незручностей, обмежень та деякий час лікувався. Однак, на думку суду, сума відшкодування моральної шкоди є надто завищеною та не відповідає ані характеру, ані обсягу моральних страждань позивача, та доходить висновку про розумність, виваженість та справедливість відшкодування моральної шкоди в розмірі 7000 гривень.

Також з відповідача підлягає стягненню судовий збір відповідно до ст. 88 ч. 3 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 57-60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 7000 (сім тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позов ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 243,60 гривні (двісті сорок три гривні 60 коп).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя.

Суддя О.І. Дацюк