Справа № 761/3280/15-ц
Провадження №2/761/3186/2015
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 березня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді: Маліновської В.М.
при секретарі: Колеснік М.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів та стягнення коштів, -
У лютому 2015 року ОСОБА_1 (Позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (Відповідач, Банк) про захист прав споживачів та стягнення коштів, в якому просив стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на свою користь: - суму вкладу в розмірі 10 000,00 доларів США; - суму 11 процентів річних за користування коштами за період з 24.12.2013р по 05.02.2015р. в розмірі 1 246,67 доларів США; -суму трьох відсотків річних за період з 29.12.2014р. по 05.02.2015р. в розмірі 35,13 доларів США; - суму інфляційних втрат в розмірі 337,40 доларів США; - пеню за період з 29.12.2014р. по 05.02.2015р. в сумі 1 221,20 доларів США; - відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн., що разом становить 12 840,40 доларів США та 5 000,00 грн., та стягнути з Відповідача на користь Позивача судові витрати на правову допомогу в сумі 5 000,00 грн (а.с.1-3).
В судовому засіданні 27.03.2015р. представник Позивача - Крепель Д.І. подав суду заяву про врахування доказів від 27.03.2015р., в якій зазначив, що після звернення Позивача до суду за захистом своїх прав, Відповідач частково сплатив грошові кошти в сумі 1 150,00 доларів США: 05.02.2015р. - 850,00 доларів США, 09.02.2015р. - 100,00 доларів США, 10.02.2015р. - 100,00 доларів США, 11.02.2015р. - 100,00 доларів США. Таким чином з урахуванням ч. 1 ст. 534 ЦК України та суми позовних вимог, які були заявлені Позивачем щодо стягнення з Відповідача неустойки (пені) на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - 1 221,20 доларів США, вказана сума пені зменшується на суму сплачених Відповідачем грошових коштів після звернення Позивача з позовом до суду.
Враховуючи викладене, з урахуванням ст.ст. 625, 1060, 1167 ЦК України, ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з урахуванням Постанови Верховного Суду України від 29.05.2013р. № 6-39цс13 та заяви від 27.03.2015р., представник Позивача просив стягнути з Відповідача на користь Позивача: - суму вкладу в розмірі 10 000,00 доларів США; - суму 11 процентів річних за користування коштами в розмірі 1 246,67 доларів США; -суму трьох відсотків річних в розмірі 35,13 доларів США; - суму інфляційних втрат в розмірі 337,40 доларів США; - пеню в сумі 71,20 доларів США; - відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн., що разом становить 12 840,40 доларів США та 5 000,00 грн., та стягнути з Відповідача на користь Позивача судові витрати на правову допомогу в сумі 5 000,00 грн. (а.с.28).
В судовому засіданні 27.03.2015р. представник Позивача - Крепель Д.І. підтримав позовні вимоги з урахуванням поданої ним заяви від 27.03.2015р., та просив їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.23), про причини неявки суд не повідомив. Разом з тим, 26.02.2015 року через канцелярію суду надійшла заява від представника Відповідача - ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи у зв'язку із неможливістю забезпечення явки представника Відповідача в судове засідання (а.с.22). Проте, доказів на підтвердження повноважень ОСОБА_3 на вчинення процесуальних дій від імені ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до вказаної заяви не додано, як і не додано доказів на підтвердження неможливості представника Відповідача бути присутнім у судовому засіданні 27.03.2015р., а тому зазначені в заяві від 26.02.2015р. причини неявки не можна визнати поважними.
Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечував, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Суд, вислухавши пояснення представника Позивача, дослідивши наявні матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до п.п.2, 3 Договору-заяви визначено, що за час користування коштами вкладу, протягом строку, визначеного п.1 цього Договору-заяви, Банк нараховує і виплачує вкладникові проценти за ставкою 11,00% річних, нарахування яких здійснюється у порядку, визначеному п.4.1.3. Основних умов. Капіталізація процентів нарахованих на Вклад не проводиться. Нараховані проценти зараховуються Вкладнику на рахунок, відкритий в Банку НОМЕР_2. Виплата процентів, нарахованих на Вклад, здійснюється Банком у день закінчення строку, визначеного п.1 цього Договору-заяви, у порядку та на умовах, викладених у п.п.4.2., 4.3.1. Основних умов, одночасно з поверненням суми вкладу.
Після закінчення строку, визначеного п.1 цього Договору-заяви, Вклад повертається Вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п.5.2. Основних умов (п.6 Договору).
Строк розміщення Вкладу може бути продовжено в порядку, строки та на умовах, визначених положеннями п.5.2. Основних умов (п. 7 Договору).
Відповідно до п.п.4.2., 5.2. Основних умов залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (а.с.5-10) у випадку закінчення строку розміщення Строкового вкладу, визначеного в Договорі-заяві, та умовами якого передбачена можливість продовження строку розміщення Строкового вкладу після закінчення строку розміщення Строкового вкладу, визначеного у Договорі-заяві, Вкладник у випадку його бажання не продовжувати подальше розміщення Вкладу, отримати кошти з Строкового вкладного рахунку шляхом видачі готівкою або перерахування його на власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок, а дію Договору припинити, зобов'язаний надати Банку письмову вимогу не пізніше дати закінчення строку Строкового вкладу, визначеного Договором-заявою. Вказану письмову вимогу Вкладник зобов'язаний надати Банку у двох автентичних примірниках, один з яких приймається Банком, а другий - повертається вкладнику з відміткою Банку про отримання письмової вимоги. У зазначеній заяві Вкладник обов'язково зазначає спосіб повернення вкладу: видачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок (із вказанням у заяві повних реквізитів рахунку для перерахування). Якщо день повернення суми Вкладу та дата виплати процентів Вкладнику припадає на вихідний, святковий, неробочий день, то повернення суми Вкладу та виконання Банком своїх зобов'язань щодо виплати нарахованих за Вкладом процентів здійснюється на наступний перший робочий день.
У відповідності до умов Договору-заяви, 23 грудня 2013 року Позивач вніс, а банк прийняв від Позивача грошові кошти у сумі 10 000,00 доларів США, що підтверджується квитанцією № 1 від 23 грудня 2013 року (а.с.11).
До закінчення строку дії вкладу у відповідності до п.5.2. Основних умов, Позивач 22 грудня 2014 року звернувся до Відповідача з заявою-вимогою від 20.12.2014р., в якій просив повернути банківський вклад, нарахувати та сплатити відсотки за цим вкладом шляхом видачі готівкою через касу Відділення № 20 ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 28 грудня 2014 року (а.с.12).
У відповідності до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.
Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Згідно з ч.ч. 1,2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.
При цьому, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.
Відповідно до положень ст.1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (ч. 5 ст. 1061 ЦК України).
Отже, з наведених норм Закону вбачається, що вкладник за договором банківського вкладу, в силу ст.ст.1060, 1061 ЦК України, вправі вимагати від банку повернення здійсненого вкладу разом з нарахованими процентами в будь-який момент, а банк, отримавши відповідну вимогу, повинен видати вклад у повному обсязі.
Відповідно до ч.1 ст. 1070 ЦК України, за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом.
Як вбачається з правової позиції, яка міститься в Постанові Верховного Суду України від 29 травня 2013 року справа №6-39цс13: зобов'язання сторін за договором припиняються з моменту їх належного виконання. Оскільки внесені позивачем кошти у визначений договором строк на його вимогу не повернуті, то це дає право позивачеві на отримання процентів за користування депозитними коштами за період з дня витребування вкладу до дня його фактичного повернення, а також на отримання сум, передбачених ч.1 ст. 625 ЦК України.
Згідно з ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.
Разом з тим, відповідно до п.п. 4.1.3. Основних умов визначено, що нарахування процентів за Вкладом проводиться від дня, наступного за Днем надходження вкладу у Банк, до дня, який передує його поверненню Вкладнику або списанню з вкладного рахунка за методом: для вкладів, що розміщені в іноземній валюті - факт/360 (фактична кількість днів у місяці/360 днів у році). Нараховані Банком проценти зараховуються на Рахунок для нарахування процентів за Вкладом. Проценти нараховуються лише на суму вкладу, а нараховані проценти не збільшують суму вкладу.
Судом встановлено, що Відповідач всупереч положенням чинного законодавства, в термін повернення Вкладу та нарахованих на нього відсотків не повернув Позивачу в повному обсязі відповідні суми.
Таким чином, з урахуванням правової позиції, яка міститься в Постанові Верховного Суду України від 29 травня 2013 року справа №6-39цс13, суд дійшов висновку, що Позивач має право на отримання процентів за користування депозитними коштами за період з дня витребування вкладу до дня його фактичного повернення, проте у розмірі та на умовах, передбачених Депозитним договором для відповідного рахунку в межах заявлених позовних вимог.
Як було зазначено вище, за час користування коштами вкладу, протягом строку визначеного п. 1 цього Договору-заяви, Банк нараховує і виплачує Вкладникові проценти за ставкою 11% річних (п.2 Договору).
З матеріалів справи не вбачається, що по закінченню строку дії вкладу Відповідач перерахував суму вкладу Позивача на рахунок, для якого встановлена процентна ставка відмінна від процентної ставки, вказаної в п.2 Договору-заяви. Відповідач своїх заперечень чи пояснень по суті позовних вимог до суду не направив, а тому суд виходить з наявних доказів, що містяться в матеріалах справи.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що Відповідач в зв'язку з порушенням умов Договору-заяви щодо вчасного повернення суми вкладу та відповідних процентів, зобов'язаний нарахувати та сплатити Позивачу проценти за час фактичного користування грошовими коштами останнього, які відповідно до умов договору та ст. 1061 ЦК України нараховуються від дня, наступного за днем перерахування коштів на відповідний рахунок до дня, що передує поверненню вкладу вкладникові, в межах заявлених позовних вимог за період з 24.12.2013р. по 05.02.2015р. в сумі 1 246,67 доларів США (10 000,00*11%/100)/360)*408). Доказів протилежного в судовому засіданні не здобуто.
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Разом з тим, як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Оскільки заборгованість ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» перед позивачем обчислюється не в національній валюті України, а в іноземній валюті, то помісячний інфляційний індекс не враховується, а стягненню підлягають лише три відсотки річних на суму основного боргу.
Щодо вимог про стягнення з Відповідача пені, передбаченої ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за затримку повернення депозитного вкладу та нарахованих по ньому процентів, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» встановлено, що оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону.
Неустойка (штраф, пеня) стягується лише тоді, коли це передбачено укладеним сторонами договором чи відповідним нормативним актом. Пеня за порушення договору нараховується і стягується у відсотковому відношенні до суми заборгованості за кожний день прострочки, в тому числі за святкові, неробочі й вихідні дні (п.20 зазначеної Постанови № 5 від 12.04.1996р.).
Разом з тим, судом установлено, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» надав позивачу послугу, яка зводилася до прийняття ним від позивача грошових сум з обов'язком виплати процентів на них. Надання такої послуги було оформлено укладеним банком з позивачем договором банківського вкладу.
Після укладення цього договору між банком та позивачем виникли зобов'язальні відносини, які регулюються нормами зобов'язального права та положеннями укладених договорів банківських вкладів, водночас, положення ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів", яка встановлює відповідальність виконавця робіт (послуг) за її не виконання в обумовлений договором строк у вигляді сплати пені, виниклих між сторонами відносин не регулюють, а тому позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача пені за порушення строків повернення вкладу та нарахованих по ньому процентів задоволенню не підлягають.
Щодо заявлених позивачем вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходить наступного.
Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
При цьому, у відповідності з п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Згідно вимог, ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995р., із подальшими змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків.
Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
У підтвердження своїх моральних страждань у зв'язку з неналежним виконанням Відповідачем договірних зобов'язань щодо повного та своєчасного повернення суми вкладу та нарахованих процентів, позивач зазначив, що відмова у поверненні частини вкладу, ігнорування законних вимог, порушили його плани в частині розпорядження власними грошовими коштами, окрім того, усвідомлення того, що в період нестабільної економічної та політичної ситуації в країні він довірив свої кошти, які так важко зароблялись та відкладались роками можуть бути втраченими - лякає та засмучує Позивача, думка, що Банк взагалі не хоче повертати ні вклад, ні проценти, постійно переслідує та пригнічує Позивача, не дає спати, заважає сконцентруватись на поточних справах, що впливає на якість життя та світосприйняття Позивача, в результаті чого йому було завдана моральну шкоду, яку він оцінює в 5 000,00 грн.
Як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи, позивачем не було підтверджено допустимими доказами факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також, з чого він виходив, оцінюючи шкоду у розмірі 5 000,00 грн.
Таким чином, суд приходить до висновку про неможливість задоволення цих вимог, так-як вони не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки ні Договором строкового банківського вкладу, ні законом, що регулює розглядувані правовідносини не передбачено відшкодування моральної шкоди у випадку невиконання зобов'язання, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно положень ч.ч. 2, 3 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Відповідно до ч. 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.
В частині стягнення з відповідача понесених Позивачем витрат на правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн., сплачених позивачем, суд зазначає наступне.
Положеннями частини першої ст. 84 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.
Однак, відповідно до положень ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.
Згідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009р. № 2, особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, а тому вона не може бути її представником, і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в ч. 2 ст. 56 ЦПК України.
В матеріалах справи міститься Договір № 02/02/15 від 02.02.2015р. про надання правової допомоги, укладеного між Позивачем та адвокатом Крепель Дмитром Ігоровичем (а.с.15), згідно п.1.1., 1.2. якого визначено, що предметом договору є представництво та захист інтересів Замовника в районних судах міста Києва, та в апеляційному суді м. Києва по цивільній справі за позовом Замовника до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» )та/або філії такого Банку) про повернення вкладу (стягнення коштів), пені, штрафних санкцій та відшкодування шкоди, та з інших правових питань, що потребують захисту інтересів Замовника, для чого адвокату надається право, зокрема, брати участь у судових засіданнях.
На виконання Договору № 02/02/15 Позивачем було сплачено на користь адвоката Крепель Д.І. 3 000,00 грн., що підтверджується розрахунковою квитанцією № 6102 від 05.02.2015р. (а.с.26 на звороті).
Відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Як вбачається з журналу судового засідання від 27.03.2015р. (а.с.33) адвокат Крепель Д.І. надавав правову допомогу Позивачу у судовому засідання протягом 25 хвилин - з 11год.55хв. 56сек. до 12год.21хв.29сек. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Таким чином, суд дійшов висновку, що на користь Позивача з Відповідача слід стягнути компенсацію витрат на правову допомогу в розмірі 40 відсотків встановленої Законом України «Про Державний Бюджет України на 2015 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі (1 218,00 грн.) за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, з урахуванням фактичного часу судового засідання на якому був присутній адвокат Крепель Д.І. в сумі 203,00 грн. (1 218,00*40%/60*25).
Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті витрат на правову допомогу у розмірі 203,00 грн. Разом з тим, з Відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 334,96 грн. в дохід держави, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом.
Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів та стягнення коштів - задовольнити частково.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з Публічного Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 203,00 грн.
Стягнути з Публічного Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь держави судовий збір в розмірі 2 334,96 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення суду набирає законної сили в разі закінчення вищезазначених строків або після розгляду справи апеляційним судом, якщо його не скасовано.

Суддя: