Справа 612/338/15-ц
2/612/175/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2015 року. смт. Близнюки

Близнюківський районний суд Харківської області у складі: судді Мороза О.І., за участю секретаря Коняєвої Н.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Близнюки Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя в якому вказує, що вони перебувають в шлюбі, але фактично шлюбні відносини та ведення спільного господарства припинені. До припинення шлюбних відносин подружжям був куплений будинок з надвірними будівлями №4 по вул. Челюскінців смт. Близнюки, Харківської області. Позивач просить здійснити поділ спільного майна подружжя, виділити їй та ОСОБА_2 у власність по ? частині цього житлового будинку з надвірними будівлями, посилаючись на наступне.

Із відповідачем у справі вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з 24 травня 2011 року. Від шлюбу дітей не мають. В період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства, у квітні 2015 року, за спільні із ОСОБА_2 кошти, на підставі договору купівлі-продажу від 27.07. 2011 року вони придбали житловий будинок із надвірними будівлями №4 по вул. Челюскінців в смт. Близнюки Харківської області, вартістю 73652 грн. Станом на 28 травня 2015 року вартість будинку становить 48540 гривень. Цей будинок є обєктом їх спільної сумісної власності. Свої вимоги про поділ з визначенням ідеальних часток обґрунтовує також посилаючись на норми ст.ст. 57,60, 70 Сімейного Кодексу України.

У судовому засіданні ОСОБА_1 на задоволенні позову наполягала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, а також пояснила наступне. Пропозиція жити разом від ОСОБА_2 надійшла їй 02.10. 2010 року. Він сам запропонував укласти шлюб. До укладення шлюбу вели спільне господарство в с. Милівка в будинку ОСОБА_2 Приблизно рік взаємовідносини були непогані, а потім погіршилися з вини ОСОБА_2 який став її ображати, принижувати. Крім доходів із домашнього господарства вона отримувала пенсію, плату за оренду земельного паю. Коли переїхала в куплений у Близнюках будинок перевезла туди труби, дошки, дрова з яких змайстрували навіс. Свій будинок продала за 4 тис гривень на злом. За період проживання в спірному будинку придбали газову плиту, два насоси в колодязь, утеплили витяжку, робили невеликий ремонт. В спірний будинок вона переїхала приблизно в кінці липня чи на початку серпня 2011 року. Коли захворів син, висилала йому в Росію двічі по 10000 гривень. Реальний поділ будинку на 2 частини неможливий. За придбання будинку в березні 2011 року було спочатку сплачено 50 тис гривень, а потім, приблизно через місяць - 2.5 тис доларів як еквівалент 20000 гривень. В цих сумах її 20000 гривень. Із спірного будинку виїхала в кінці березня 2015 року. Свої речі забрала, іншим поділилися.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечували. Так ОСОБА_2 пояснив, що будинок до шлюбу придбаний тільки за його власні кошти та зареєстрований за ним.

Так 50000 гривень він отримав від ОСОБА_4 як плату наперед за оренду землі. 20000 гривень були його заощадження а крім того виручені ввід продажу пасіки, мотоцикла, медогонки, запасів та будинку - за 13 тис гривень. У відповідача ОСОБА_1 були певні доходи. Так вона продала свою хату на злом за 4000 гривень. Ще отримала 6000 гривень за вугілля та дрова. Коли захворів син вона йому висилала двічі по 10 тис гривень. В тому числі і 10000 гривень які він їй дав за хату в Милівці. Коли ОСОБА_1 виселялася із спірного будинку то речі вони поділили. За деякі речі, які залишилися у нього, він їй сплатив грошову компенсацію. Також при виселенні ОСОБА_1 забрала 10000 гривень.

Зазначене підтверджене і письмовими запереченнями на позов ОСОБА_2 які були вивчені у судовому засіданні(а.с.46-48,53-54)

У судовому засіданні свідок ОСОБА_5 підтвердила, що нею дійсно був проданий будинок по вул. Челюскінців в смт. Близнюки саме ОСОБА_2 Так 06.03. 2011 року він сплатив їй 50000 гривень, а на початку квітня цього року - останні 20 тис гривень в еквіваленті 2500 доларів. Договір купівлі-продажу було укладено пізніше оскільки у неї не було оформлена належним чином земельна ділянка. При покупці будинку ОСОБА_2 говорив, що купляє будинок для себе.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що на прохання ОСОБА_2, як майбутню плату за землю, яку він у нього орендує, у лютому 2001 року він дав йому 50000 гривень для купівлі будинку. Вони разом їздили в Близнюки, обдивлялися цей будинок.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, суд приходить до висновку про необхідність у задоволенні позову відмовити, виходячи із наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Статтями 10, 11, 58, 60, 179, 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таких випадків у цій справі немає.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24 травня 2011 року що посвідчується фотокопією свідоцтва про шлюб(а.с.17).

27 липня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу будинку з надвірними будівлями за адресою: вул. Челюскінців, буд. №4 смт. Близнюки Харківської області. Ціна продажу -70000 гривень (а.с.16). Оригінал договору у судовому засіданні вивчено. Експертна вартість будинку, станом на 28.05. 2015 року, 48540 гривень (а.с.5-15).

Із технічного паспорту на спірний будинок вбачається, що його власником є ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст. 316, ч.1 ст. 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно) , яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

До укладення зазначеного договору, 06 березня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір завдатку за яким в рахунок плати за будинок ОСОБА_2 передав ОСОБА_5 в цей же день 50000 гривень. 20000 гривень він мав їй сплатити при укладенні договору купівлі-продажу який повинен бути укладений не пізніше червня 2011 року. Будинок мав бути звільнений не пізніше 01 травня 2001 року(а.с.49,50).

Із розписки ОСОБА_5 та її пояснень у суді вбачається, що 2500 доларів як еквівалент 20000 гривень вона отримала від ОСОБА_2 на початку квітня 2011 року(а.с.51).

В рахунок орендної плати за земельні паї 29.02. 2011 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 50000 гривень, що підтверджено розпискою, поясненнями у судовому засіданні ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_4 (ас.52).

Актом обстеження, складеним депутатом Близнюківської селищної ради та сусідами ОСОБА_2, підтверджено, що саме ОСОБА_2 спірний будинок придбав в березні 2011 року. З квітня 2015 року він мешкає в будинку сам(а.с.55).

Із довідки Олексіївської сільської ради Близнюківського району Харківської області від 15.07. 2015 року вбачається що ОСОБА_1 з 1986 року по 12.07. 2011 року постійно проживала в с. Милівка(а.с.58).

В спірному будинку ОСОБА_1 зареєстрована з 14.07.2011 року, що підтверджується реєстраційним штампом у паспорті (а.с.18).

ОСОБА_1 пенсіонерка. Щомісячний розмір її пенсії складає 1226 грн. 65 коп.(а.п.59,60).

Окремим її доходом є отримання орендної плати за землю у розмірі щорічно 734 гривні, що підтверджено довідкою ТОВ «Агротехнік» (а.с.61). .

Згідно із ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку.

Згідно із ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружина та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільно сумісної власності подружжя. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Таким чином, право спільної сумісної власності подружжя, на майно, набуте у шлюбі, презюмується законом.

Відповідно до ст.ст. 179, 183 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обовязки.

Подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Способи та порядок поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені законодавцем у ст. 71 СК України.

Відповідно до вказаної правової норми майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Судом встановлено, що шлюб між сторонами укладено 24.05. 2011 року. Договір купівлі-продажу спірного будинку - 27.07. 2011 року, тобто уже під час шлюбу.

Разом із тим судом встановлено і сторонами не заперечувалося, що кошти за цей будинок були сплачені ОСОБА_2 в березні та на початку квітня 2011 року, тобто до укладення шлюбу. В договорі купівлі-продажу будинки в п. 5 також зазначено, що 70000 гривень продавець отримала від покупця до укладення договору купівлі-продажу. Походження цих коштів як власних відповідачем ОСОБА_2 доведено. У лютому 2001 року він як плату за оренду землі отримав 50000 гривень від ОСОБА_4 Решту 20000 грн. (2500 дол. США) сплатив із сум що у нього були, пояснивши їх джерело (продав будинок, пасіку, мотоцикл тощо.) Походження цих коштів і їх розмір позивачем ОСОБА_1 не замечувалося.

Як розяснено в п.п. 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже судом встановлено, що джерелом для придбання спірного будинку були лише кошти відповідача ОСОБА_2

Докази, які надані позивачем ОСОБА_1, цих висновків суду не спростовують. Крім того вона визнала, що за час перебування у шлюбі 20000 гривень було нею надіслано для лікування сину. Не заперечувала і те, що коли виїжджала із спірного будинку майно було поділене, крім того у неї залишилося ще 10000 гривень.

Суд враховує і таке. Позивач ОСОБА_1 стверджує, що для придбання будинку було використано 20 тис грн. належних їй коштів. Не оспорює, що будинок було придбано за 70 000 гривень. За таких обставин, крім посилання на ст.70 СК України, належними доказами нею не доведено підстави вимоги визнання права власності на ? частину будинку.

Надані позивачем письмові пояснення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суд до уваги не приймає оскільки вони у судовому засіданні як свідки, в порядку передбаченому ЦПК України свідчень не давали. Позивачу розяснювалося право заявити клопотання про виклик цих осіб до суду в якості свідків, але заявляти таке клопотання вона не забажала.

Суд зважає і на таке. У договорі купівлі-продажу спірного будинку зазначено, що він підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту реєстрації. Доказів щодо проведення такої реєстрації суду не надано. За таких обставин вимога позивача про визнання за нею права власності на ? частину будинку також не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.10,11,59,60,88,209,212-215 ЦПК України, ст.ст. 57,60,61,68-72 Сімейного кодексу України, ст.ст.316, 325, ч.4 ст. 334, ст.ст.328,368,372 ЦК України суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Близнюківський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.І. Мороз