Категорія 47 Доповідач Міхасішин І. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2015 року м. Вінниця
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого: Міхасішина І.В.

Суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

При секретарі: Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Вінницької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

встановила:

В червні 2015 року ОСОБА_2. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1. про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, мотивуючи позовні вимоги тим, що вона є власником земельних ділянок площею 0,0546 га та 0,0069 га, які розташовані в АДРЕСА_1. На підставі рішення Вінницької міської ради від 22.12.2004 року № 1013 про передачу в оренду земельної ділянки, по АДРЕСА_1, площею 130 кв.м., ОСОБА_2. видано договір оренди земельної ділянки від 04.05.2005 року № 41. Актом прийму-передачі межових знаків на зберігання від 06.11.2014 року було закріплено в натурі межові знаки, по яким позивач мала намір встановити паркан, однак відповідачем чиняться перешкоди у здійснені позивачем її прав, а тому просила усунути їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов'язання ОСОБА_1. не чинити перешкод у встановленні твердої межі (паркану) між земельними ділянками будинковолодіння АДРЕСА_1 та будинковолодіння АДРЕСА_2 та земельної ділянки, площею 0, 0069 га . розташованої в АДРЕСА_1.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2015 року позов задоволено частково.

Вирішено усунути ОСОБА_2. перешкоди у користуванні належною їй земельній ділянці шляхом зобов'язання ОСОБА_1. не чинити перешкоди ОСОБА_2. у встановленні твердої межі (паркану) на належній їй земельній ділянці (земельній ділянці, що перебуває у її користуванні) для відмежування земельної ділянки будинковолодіння № АДРЕСА_1 та будинковолодіння АДРЕСА_2 в м. Вінниці, згідно державного акта про приватну власність на землю зареєстрованого 20.12.2002 року в книзі записів державних актів № ВН № НОМЕР_1, договору оренди земельної ділянки від 04.05.2005 року № 41 та земельної ділянки площею 0,0069 га розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та належній ОСОБА_2. на підставі державного акту серії ЯК № НОМЕР_2, зареєстрованого в книзі реєстрів державних актів за № 02424

Стягнуто з ОСОБА_1. на користь ОСОБА_2. 1743,60 грн. в рахунок відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції дійшла висновку , що скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що мають місце численні порушення користування земельною ділянкою, а тому є підстави для встановлення твердої межі - паркану, при цьому враховуючи бажання ОСОБА_2. встановити паркан на належній їй земельній ділянці, а не на межі та закріплене ст. 373 ЦК України право власника земельної ділянки використовувати її на власний розсуд, задовольнив позовні вимоги частково, зобов'язавши відповідача не чинити перешкод у користуванні позивачем її земельною ділянкою на належній їй земельній ділянці (земельній ділянці, що перебуває у її користуванні).

З таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо.

По справі встановлено, що ОСОБА_2. є власником земельної ділянки площею 0,0546 га, розташованої в АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом на право власності на землю, серія НОМЕР_3 виданого 20.12.2002 року на підставі рішення третейського суду від 25.11.2002 року № 4018 (а.с.6).

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення , реєстр № 3876 від 04.12.2007 року, ОСОБА_2. є власником земельної ділянки площею 0,0069 га, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯК № НОМЕР_2 виданого 14.03.2012 року (а.с. 8).

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 06 липня 2012 року , залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 18 липня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2013 року встановлено, що згідно з рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №1595 від 26.11.1999 року ОСОБА_1. є власником земельної ділянки, площею 627 кв.м. по АДРЕСА_2 (а.с.15).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

15 листопада 1999 року було проведено обстеження та погоджено межі земельної ділянки , яка знаходиться по АДРЕСА_1, між суміжними власниками земельних ділянок, в тому числі ОСОБА_1., про що складено протоколи (а.с.9-10).

Актом відновлення в натурі меж земельної ділянки та зон обмежень здачі межових знаків під охорону та зберігання ОСОБА_2. від 17.12.2002 року на виконання рішення третейського суду № 4018 від 25.11.2002 року закріплено межі земельної ділянки на місцевості межовими знаками встановленого зразка в кількості семи штук металеві штирі, які розміщені на характерних поворотних точках земельної ділянки (а.с.11).

Згідно із актом відновлення в натурі меж земельної ділянки та зон обмежень здачі межових знаків під охорону та зберігання ОСОБА_2. від 04.05.2005 року на виконання рішення Вінницької міської ради № 1013 від 22.12.2004 року, договору оренди земельної ділянки від 11.02.2005 року, межі земельної ділянки закріплені на місцевості межовими знаками встановленого зразка, металеві штирі закладені при встановленні меж земельних ділянок переданих у власність, які розміщені на характерних поворотних точках земельної ділянки (а.с. 12).

Відповідач ОСОБА_1. заперечує проти встановлення паркану ОСОБА_2. між суміжними земельними ділянками, що підтверджується повідомленням УМВС України у Вінницькій області від 10.06.2015 року №1/С -1328 (а.с. 23) та не заперечується сторонами у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого порушеного особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Згідно ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч.4 ст. 373 ЦК України, власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

За змістом ч.1 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Згідно з ч.3 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Статтею 106 ЗК України встановлено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними.

Згідно з п. 3.1.9 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» поверховість забудови, граничні розміри житлових будинків , площа забудови, вимоги до господарських будівель, їх складу, огорожі ділянок, благоустрою території встановлюються місцевими правилами забудови.

Також відповідно до ДБН 360-92 існують будівельні норми стосовно кам'яної огорожі (не менше 1,0 м від сусідньої межі), висота огорожі не повинна затінювати сусідню ділянку.

За змістом п. 3.9 Правил забудови та використання територій м. Вінниці. Частина1 - Процедури та регламенти, затверджених Рішенням 38 сесії 5 скликання Вінницької міської ради від 26.06.2009 року №2427, які є чинними на підставі Рішення 12 сесії 6 скликання Вінницької міської ради від 27.10.2011 року № 504, зовнішній благоустрій ділянок садибної та котеджної житлової забудови повинен включати влаштування огорож, проїздів, доріжок, майданчиків відпочинку, господарських майданчиків, а також озеленення території. Роботи з благоустрою виконуються власниками садиб, котеджів згідно з розробленою проектною документацією. Влаштування огорож між суміжними земельними ділянками має здійснюватись висотою до 2 м з урахуванням вимог безперервної інсоляції цих ділянок протягом не менше 3 годин. Матеріал огорожі має бути узгоджено між сусідніми землекористувачами. Зовнішній вигляд огорож земельних ділянок з боку вулиць має бути погоджено з органом архітектури та містобудування згідно з розробленим проектом.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об'єкта благоустрою.

До малих архітектурних форм належать,зокрема, огорожі, ворота, ґрати.

Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об'єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.

Відповідно до ч.2 ст. 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» громадяни у сфері благоустрою населених пунктів зобов'язані утримувати в належному стані об'єкти благоустрою (їх частини), що перебувають у їх власності або користуванні, а також визначену правилами благоустрою території населеного пункту прилеглу до цих об'єктів територію; не порушувати права і законні інтереси інших суб'єктів благоустрою населених пунктів.

З наведених норм вбачається, що влаштування огорожі (паркану) між суміжними земельними ділянками повинно бути узгоджено із власником сусідньої земельної ділянки щодо матеріалу огорожі, її висоти, конфігурації.

Суб'єктивне право власника земельної ділянки (землекористувача) використання земельної ділянки на власний розсуд не повинно порушувати суб'єктивне право іншого власника земельної ділянки (землекористувача).

Проте ОСОБА_2. не надала будь-яких доказів, що нею було розроблено проект паркану та здійснювалися заходи щодо погодження даного проекту із суміжним власником ОСОБА_1.

За таких обставин, протидія відповідача ОСОБА_1. у встановленні паркану позивачем ОСОБА_2. на межі земельних ділянок не може бути визнана такою, що порушує право позивача ОСОБА_2. на користування належною їй земельною ділянкою, оскільки була пов'язана із правомірною вимогою погодження матеріалу огорожі, її висоти і конфігурації.

В п. 11 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14 роз'яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані абооспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Предметом позовних вимог ОСОБА_2. було усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов'язання ОСОБА_1. не чинити перешкод у встановленні паркану між земельними ділянками сторін, а саме на межі земельних ділянок.

Разом з тим, суд першої інстанції вирішуючи спір, дійшов висновку про задоволення позову частково, враховуючи бажання позивача встановити паркан на своїй земельній ділянці , а не на межі.

Проте, вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов'язання не чинити перешкод у встановленні паркану на своїй земельній ділянці ОСОБА_2. не заявлялися, а тому суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог , зобов'язавши ОСОБА_1. не чинити перешкод позивачу у встановленні паркану на її земельній ділянці.

Усні пояснення ОСОБА_2. в судовому засіданні в суді першої інстанції про намір встановити паркан на належній їй земельній ділянці, не можна вважати зміною предмета позовних вимог, оскільки відповідно до ч.2 ст. 31 ЦПК України позивач має право до початку розгляду судом справи по суті шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову.

Дій передбачених ч. 2 ст. 31 ЦПК України ОСОБА_2. не вчиняла, зміна предмета позовних вимог не прийнята судом.

За таких обставин, суд першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, що відповідно до п.4 ст. 309 ЦПКУ країни є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення із цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ І.В. Міхасішин

Судді: /підпис/ Ю.Б. Войтко

/підпис/ І.М. Стадник

З оригіналом вірно: