АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичан А.І.

суддів: Височанській Н.К., Міцнея В.Ф.

при секретарі: Лук»янишиній М.В.

з участю сторін: позивача - ОСОБА_1, його представника - ОСОБА_2, відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_3, їх представника - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_6, про визнання недійсним договору дарування нежитлових будівель та визнання права власності на нежитлові будівлі, за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_3, на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 12 грудня 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_6, про визнання недійсним договору дарування нежитлових будівель та визнання права власності на нежитлові будівлі.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що у 2003 році спірне майно, власником якого було СВК "Пролісок", у зв'язку з податковою заборгованістю, перебувало у податковій заставі.

_________________________________________________________

№ 22ц/794/152/2015 р. Головуючий у І інстанції:Стрілець Я.С.

Категорія: 21 Суддя-доповідач: Владичан А.І.

Одним із співзасновників зазначеного товариства був відповідач 1 ОСОБА_3(ІНФОРМАЦІЯ_1), який у 2004 році, запропонував йому сплатити частину боргу та стати співвласником майна СВК «Пролісок». На виконання домовленостей за рахунок його коштів, відповідачем 1 ОСОБА_3(ІНФОРМАЦІЯ_1), було погашено податкову заборгованість і він став єдиним засновником рухомого та нерухомого майна СВК "Пролісок".

У зв'язку з тим, що відповідач 1 ОСОБА_3(ІНФОРМАЦІЯ_1) в жовтні 2004 року в повному обсязі ще не оформив належним чином на своє ім'я всіх правовстановлюючих документів на майно СВК "Пролісок", 21 жовтня 2004 року між ними був укладений попередній договір у вигляді розписки, яку останній особисто написав, та якою зобов'язувався після приватизації приміщень СВК "Пролісок", що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, половину цих приміщень, що розташовані з правої сторони передати йому у власність.

Після укладення попереднього договору, він неодноразово звертався до відповідача 1 ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) по питанню переоформлення на його ім'я частини нерухомого майна колишнього СВК "Пролісок", проте, останній постійно запевняв, що він ще належним чином не приватизував нерухоме майно, а тому не має можливості вчиняти будь-які дії з ним. З метою врегулювання спору в добровільному порядку 15.03.2014 року відповідачу 1 ОСОБА_3(ІНФОРМАЦІЯ_1) було направлено лист-претензію, з метою вирішення питання про виділення та передачі йому спірної частини нерухомого майна колишнього СВК "Пролісок" в натурі. Однак відповідачем дана вимога була проігнорована.

Пізніше, з відповіді Заставнівського РБТІ він дізнався, що відповідач 1 ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) став власником спірного майна ще 03.09.2008 року, а 10 квітня 2014 року належну йому частину нерухомого майна подарував своєму сину відповідачу 2 ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2.). Вважає, що вказаний договір дарування є незаконним, укладеним з порушенням норм чинного законодавства, тому просив його скасувати та визнати за ним право власності на 39/100 частки комплексу нежитлових будівель, загальною площею 940,90 кв.м., належних ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, на праві власності, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 03.09.2008 року на підставі рішення виконавчого комітету Заставнівської міської ради №123 від 29.08.2008 року.

Рішеннями Заставнівського районного суду Чернівецької області від 12 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено повністю, визнано недійсним договір дарування частини нежитлових будівель, укладеного між відповідачами, та визнано за позивачем право власності на частину цих нежитлових будівель.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням відповідача 1 ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) та відповідач 2 ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2.) подали апеляційну скаргу, в якій вважають, що судове рішення по даній цивільній справі не відповідає вимогам статей 213,214 ЦПК України, при ухваленні рішення судом допущені порушення норм матеріального права, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити повністю, у зв'язку із безпідставністю.

В своїй апеляційній скарзі посилаються на те, що податкова заборгованість СВК «Пролісок» в розмірі 23992 гривні була погашена відповідачем 1 ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) впродовж жовтня-листопада 2003 року, що підтверджується банківськими квитанціями. Розписку про отримання ним грошових коштів від ОСОБА_5 написана у жовтні 2004 року, тобто після сплати податкової заборгованості, тому посилання позивача, що надані ним грошові кошти були використані для викупу майнових часток у всіх співвласників СВК «Пролісок», є необґрунтованими, оскільки ці розрахунки на загальну суму 32302 грн. були проведені 26.12.2003 року, до написання розписки.

Також зазначає, що ніякого договору про спільну діяльність з позивачем не укладав, жодної спільної підприємницької діяльності з ОСОБА_5 не вів. Після викупу майна, він позичив у позивача грошові кошти в національній валюті, що на той час були еквіваленті 6000 доларів США, для ведення торговельної діяльності, а не для придбання майна.

Крім того вказує, що суд першої інстанції, в порушення вимог цивільного законодавства прийшов до неправильного висновку щодо існування попереднього договору, на основі розписки, що підтверджує між ними існування зобов'язання. В даному конкретному випадку для виникнення зобов'язання має існувати договір або інший правочин. Також судом не зазначено, який саме договір повинен був бути укладений в майбутньому. Таким чином, в будь-якому випадку попередній договір має відповідати вимогам щодо його форми та укладення, а саме: обов'язково повинен укладатися в письмовій формі та нотаріально посвідчуватися.

Відповідач 2 ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2.) в апеляційній скарзі посилається на те, що під час укладення договору дарування ніякої заборони щодо відчуження спірного майна не було, і він придбав спірне майно на законних підставах і є добросовісним набувачем. Апелянти просили суд скасувати рішення суду першої інстанції і постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, якщо неповно з'ясовано судом обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушено або неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з доведеності тих обставин, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 досягли згоди щодо усіх істотних умов попереднього договору, оскільки вважає, що наявна в матеріалах справи розписка і являється попереднім договором між сторонами, тому до даних правовідносин застосував ст. 635 ЦК України.

Однак, колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони не укладали основний договір, а тому підстав для визнання права власності на нежитлові будівлі, без укладення основного договору, не має.

Крім того, умовами укладеного попереднього договору передбачена відповідальність сторін за не укладення основного договору.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Частиною 3 ст.640 ЦК України встановлено, що договір щодо нерухомості являється укладеним після його нотаріального посвідчення з моменту державної реєстрації.

Відповідно до норм ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у постанові від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норми частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрацій оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Однак, судом першої інстанції всупереч вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України не було повно і всебічно з'ясовано обставини справи, а саме: чи підлягає попередній договір обов'язковому нотаріальному посвідченню; не з'ясовано причини, чому цей договір не був нотаріально посвідчений; якими доказами підтверджуються доводи позивача про те, що відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення цього договору та не встановлено факту ухилення стороною спірного договору від його нотаріального посвідчення. Проте вирішення цих питань є необхідною умовою для правильного вирішення спору.

Наявність розписки в матеріалах справи не свідчить про укладення між сторонами попереднього договору.

Зважаючи на те, що сторони не дотримались передбаченої законом нотаріальної форми посвідчення попереднього договору, основний договір не уклали, в силу ст.ст. 635, 640 ч. 3 ЦК України такий договір являється неукладеним, а тому ніяких прав і обов'язків за таким договором у сторін не виникає.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що за попереднім договором позивач набув право власності на об'єкт нерухомості не ґрунтується на вимогах закону і матеріалах справи, а тому оскаржуване рішення відповідно до ст. 307 ч.1 п. 5 ЦПК України підлягає скасуванню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, рішення суду не відповідає дійсним обставинам справи та вимогам закону, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів ,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 12 грудня 2014 року скасувати.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_6, про визнання недійсним договору дарування нежитлових будівель та визнання права власності на нежитлові будівлі.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: