УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Горелкіної Н.А, Іваненко Ю.Г., Писаної Т.О., Маляренка А.В., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Павлове поле» до ОСОБА_6, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Макрокап Девелопмент Україна», про стягнення заборгованості за плату на утримання нежитлових приміщень будинку і прибудинкової території, інфляційних витрат і 3 % річних, за касаційною скаргою об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Павлове поле» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Павлове поле» (далі - ОСББ «Павлове поле») звернулося до суду із зазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що згідно з протоколом установчих зборів власників квартир та нежитлових приміщень будинку № 1 від 29 жовтня 2009 року було створено об'єднання співвласників багатоповерхового будинку «Павлове поле» по АДРЕСА_1 та затверджено його статут. Позивач є балансоутримувачем будинку і виконавцем послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій та забезпечує захист прав його членів і дотримання ними своїх обов'язків.

Відповідно до статуту в ОСББ «Павлове поле» розроблено та затверджено структуру тарифів на утримання будинку та прибудинкових територій, яка діє з 1 грудня 2009 року.

Відповідачу було запропоновано укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, але вона відмовилася і такі послуги не сплачує. Позивач просив стягнути заборгованість і застосувати правила ст. 625 ЦК України.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2014 року, у задоволенні позову ОСББ «Павлове поле» відмовлено.

У касаційній скарзі ОСББ «Павлове поле» просило скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСББ «Павлове поле» створено відповідно до Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» (далі - Закон) на підставі установчих зборів від 29 жовтня 2008 року власників квартир та нежитлових приміщень будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з актом приймання-передачі від 12 червня 2009 року житловий комплекс по АДРЕСА_1 передано на баланс ОСББ «Павлове поле», яке є управителем зазначеного будинку.

Відповідно до п. 4.5 статуту ОСББ «Павлове поле», ст. 10 Закону до виключної компетенції загальних зборів членів об'єднання відносяться, зокрема питання про затвердження кошторису, балансу об'єднання та річного звіту; визначення розміру внесків та платежів членів об'єднання.

Судом першої інстанції враховано, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що зазначений позивачем тариф, тобто внесок та платіж членів об'єднання у розмірі 2,94 грн, було затверджено на загальних зборах членів об'єднання. Виходячи з цього суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначений тариф не є обов'язковим для всіх членів об'єднання.

У матеріалах справи є копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно на ім'я ОСОБА_6 від 5 червня 2012 року, яке видано на підставі розпорядження Харківського міського голови від 10 травня 2012 року, але зазначена фотокопія належним чином не посвідчена, належним чином оформленого розпорядження Харківського міського голови суду також не надано.

Згідно з інформацією з реєстру права власності на нерухоме майно спірні нежитлові приміщення, згідно з внесеними записами, належали ОСОБА_6 з 3 липня 2012 року по 6 листопада 2012 року, а потім належали ОСОБА_7, якого позивачі у якості відповідача до участі у справі залучити не просили.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позивач належним чином не довів, що ОСОБА_6 була і є належним власником спірних приміщень. Позивачем також не надано жодних доказів на підтвердження того, хто і в який час користувався спірними нежитловими приміщеннями.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон).

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Передача майна з балансу на баланс відбувається відповідно до Порядку передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 року № 1521. Цей Порядок регулює процедуру передачі житлового комплексу на баланс об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, а також житлового комплексу або його частини на баланс іншої юридичної особи, статут якої передбачає можливість провадження такої діяльності, з балансу колишнього балансоутримувача.

Так, згідно з актом приймання-передачі житлового комплексу з балансу на баланс 12 червня 2006 року житловий комплекс по АДРЕСА_1 був переданий на баланс ОСББ «Павлове поле».

Отже, позивач у цій справі є належним балансоутримувачем, а тому він має права, передбачені частиною першою статті 24 Закону.

Згідно зі ст. 13 Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами Закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Як вбачається з преамбули Закону, цей Закон визначає лише основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

За визначенням, наданим у ст. 1 Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (ст. 3 Закону).

Відповідно до частини першої статті 4 зазначеного Закону законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Разом із тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження належності нежитлових приміщень відповідачу, однак у матеріалах справи є копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 5 червня 2012 року, виданого на підставі розпорядження Харківського міського голови від 10 травня 2012 року, лист-відповідь Харківської міської ради від 27 лютого 2014 року № 2212/9-14, яким підтверджено прийняття розпорядження від 10 травня 2012 року та видачу свідоцтва про право власності ОСОБА_6, витяг з Реєстру права власності на нерухоме майно, яким спростовуються висновки судів попередніх інстанцій та підтверджується перебування у власності відповідача ОСОБА_6 нежитлових приміщень з червня по листопад 2012 року.

Крім того, з листа директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Макрокап Девелопмент Україна» від 3 лютого 2010 року № 32 ОСОБА_6 станом на лютий 2010 року не прийняла нежитлові приміщення за актом приймання-передачі. Також повідомлено, що відповідно до умов договору про участь у будівництві витрати, пов'язані з утриманням нежитлового приміщення з моменту здачі житлового будинку в експлуатацію, несе учасник.

На порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України суди попередніх інстанцій не з'ясували, коли будинок був зданий в експлуатацію, коли був підписаний акт приймання-передачі нежитлових приміщень ОСОБА_6 та, відповідно, з якого моменту в останньої виник обов'язок з оплати витрат, пов'язаних з утриманням нежитлових приміщень, та дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами як першої, так і апеляційної інстанцій, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

За таких обставин ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст. 338 ЦПК України їх слід скасувати з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Павлове поле» задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді: Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко Т.О. Писана О.М. Ситнік