АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
Справа №643/81/14. Головуючий 1 інст.: - Сиротников Р.Є.
Провадження №22-ц/790/667/15. Суддя-доповідач: - Кокоша В.В. Категорія: право власності.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2015 року. Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді: - Кокоші В.В.,

суддів: - Бобровського В.В., Черкасова В.В.,

при секретарі: - Остапович Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, 3-особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 - про захист прав власності на квартиру, визнання права власності на частину квартири у спільній сумісній власності членів сім'ї,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_6 звернувся в суд із вказаним позовом.

В обґрунтування свої вимог зазначав, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації 1 жовтня 2001 року, йому та його матері ОСОБА_7 належала на праві спільної сумісної власності однокімнатна квартира АДРЕСА_1.

26 грудня 2002 року вони з матір'ю продали вказану квартиру за 34 560 грн., та цього ж дня придбали у спільну сумісну власність за 41 040 грн. двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, право власності на яку оформили на ім'я його матері ОСОБА_7

Вказана квартира придбана ними за спільні кошти, що належали членам сім'ї, якими були він та мати, а також за кошти отримані ними від продажу належної їм однокімнатної квартири.

У придбаній квартирі він та мати були зареєструвалися та постійно проживали як члени однієї родини з 29 січня 2003 року.

15 серпня 2008 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_9 та з цього часу почав рідше з'являтися в квартирі за місцем реєстрації, оскільки мешкав з дружиною у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_3.

У серпні 2012 року його мати звернулася в суд з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_2 та визнання його таким, що втратив право користування житловими приміщеннями квартири, тобто почала оспорювати його право власності на спільну квартиру.

Посилаючись на вказані обставини та ст. 17 Закону України «Про власність», ст. ст. 317, 368, 369, 370, 392 ЦК України, ОСОБА_6 просив суд захистити його право власності на квартиру АДРЕСА_2.

Визнати за ним право власності на 1 /2 частину квартири АДРЕСА_2, як на частину спільного майна, набутого членами сім'ї.

Відповідачка ОСОБА_7 позов не визнала.

При цьому посилалася на те, що спірна квартира придбана нею одноособово за кошти отримані від продажу своєї частки однокімнатної квартири, продажу будинку свого батька та власних заощаджень.

Крім того вважала, що позивач пропустив строк позовної давності на звернення з позовом до суду за захистом свого порушеного права та просила суд застосувати строк позовної давності.

3-особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 в судове засідання не з'явилася.

Згідно заяви поданої до суду, просили суд розглянути справу за її відсутності.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, 3-особа: приватний нотаріус Харківського МНО ОСОБА_8 про захист прав власності, визнання частково недійним договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності на частину квартири у спільній сумісній власності членів сім'ї - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не доведено в суді, що спірна квартира є спільною сумісною власність його та відповідачки, а також у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачкою до ухвалення судом рішення.

Проте, погодитися повністю з таким рішенням суду не можна, оскільки він дійшов його з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набутого права власності не встановлена судом.

Згідно ч. ч. 1, 2, 4 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав», розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 60 - 74 СК України); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Для визначення члена сім'ї можуть використовуватись їх ознаки, наведені у ст. 3 СК України, ст. 1 Закону України від 7 квітня 2011 року № 3206-VI «Про засади запобігання і протидії корупції»; квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»); майно, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, відповідно до закону (ст. 6 Закону України від 15 травня 2003 року № 742-IV «Про особисте селянське господарство»).

З матеріалів справи вбачається, що підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації 1 жовтня 2001 року за реєстраційним №5-01-2255546, ОСОБА_7, ОСОБА_6 належала на праві спільної сумісної власності однокімнатна квартира АДРЕСА_1.

26 грудня 2002 року ОСОБА_7, ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського МНО ОСОБА_8 за р. №5165, продали належну їм квартиру покупцю ОСОБА_10

Згідно п.2 вказаного договору продаж квартири вчинено за 34 560 грн., які продавці ОСОБА_7, ОСОБА_6 одержали повністю від покупця, ще до підписання цього договору (а. с.10-11).

Цього ж дня 26 грудня 2002 року ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського МНО ОСОБА_8 за р. №5167, придбала у власність у ОСОБА_11, ОСОБА_12 за 41 040 грн. квартиру АДРЕСА_2 (а. с.14-15).

29 січня 2003 року ОСОБА_7 та її син ОСОБА_6 зареєструвалися в зазначеній квартирі (а. с.6,7,16).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 6 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2013 року, ОСОБА_7 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_6 про визнання його таким, що втратив право користування житловими приміщеннями квартири АДРЕСА_2 (а. с.83-88).

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що квартира АДРЕСА_2 була набута у 2002 році в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти ОСОБА_7, ОСОБА_6

Позивачем не надано до суду першої інстанції доказів на підтвердження й того, що кошти, виручені ним від продажу своєї частки квартири АДРЕСА_1 були витрачені ним на придбання спірної квартири.

Не надані такі докази ОСОБА_6 та його представником, і в судовому засіданні апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позивачем не доведено в суді, що спірна квартира є спільною сумісною власністю його та відповідачки та обґрунтовано відмовив йому у задоволенні позову щодо захисту права власності на квартиру, визнання права власності на частину квартири у спільній сумісній власності членів сім'ї.

В той же час, рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, 3-особа: приватний нотаріус Харківського МНО ОСОБА_8 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, не може бути визнане законним та обґрунтованим.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_6 заявлені вимоги про захист права власності на квартиру АДРЕСА_2 та визнання за ним права власності на 1 /2 частину вказаної квартири, як на частину спільного майна, набутого членами сім'ї.

Позовні вимоги щодо визнання частково недійним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_6 не заявлялися та не були предметом розгляду суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду в цій частині та виключити з резолютивної частини рішення посилання суду щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, 3-особа: приватний нотаріус Харківського МНО ОСОБА_8 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на пропуск позивачем строку позовної давності.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, для застосування позовної давністі, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Вирішуючи спір, суд не звернув увагу на вказані обставини та помилково відмовив позивачу у задоволенні позову з підстав його недоведеності та у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

З огляду на це, колегія суддів вважає за необхідне виключає з мотивувальної частини рішення суду посилання про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском ОСОБА_6 строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про те, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що спірна квартира є особистою власністю його матері ОСОБА_7 і придбавалася нею за свої особисті кошти, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів.

Під час розгляду справи позивачем ОСОБА_6 не надано належних та допустимих доказів про те, що спірна квартира була набута в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти його та матері ОСОБА_7

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_6, не є суттєвими та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити - частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2014 року - змінити.

Виключити з резолютивної частини рішення посилання суду щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, 3-особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири.

В іншій частині рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2014 року - залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання н им законної сили.

Головуючий:

Судді: