Справа № 308/4773/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді: Бисага Т.Ю.

суддів: Дроботя В.В., Власова С.О.,

при секретарі: Терпай С.

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 липня 2015 року у справі за цивільним позовом ОСОБА_2 від імені якого дії представник ОСОБА_1 до Міністерства культури України про стягнення заробітної плати з коефіцієнтом підвищення та з компенсацією втрати її частини у звязку з порушенням строку її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з коефіцієнтом підвищення, компенсацією втрати частини середнього заробітку присудженого рішенням суду у звязку з порушенням строків його виплати та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_2, від імені якого діє ОСОБА_1, звернувся в суд з позовом до Міністерства культури України про стягнення заробітної плати за період з 02.10.2014 року по 08.10.2014 року з коефіцієнтом підвищення та з компенсацією втрати її частини у звязку з порушенням строку її виплати за період з 01.11.2014 року по день винесення рішення суду; середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.10.2014 року по день винесення рішення суду з коефіцієнтом підвищення та з компенсацією втрати його частини у звязку з порушенням строку його виплати за період з 01.11.2014 року по день винесення рішення суду; компенсацію втрати частини середнього заробітку присудженого рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.10.2013 року та рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.02.2015 року у звязку з порушенням строків виплати та моральної шкоди в розмірі 100000 грн.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 08.05.2012 року позивача було поновлено на посаді директора Національного музею народної архітектури та побуту України. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16.11.2012 року вказане рішення в частині поновлення на роботі залишено без змін. Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.10.2013 року позов позивача було задоволено частково, а саме стягнуто з відповідача на користь позивача 152569,17 грн. середнього заробітку. Суд стягнув середній заробіток з відповідача за періодом затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі з 10.05.2012 р. по 351-й робочий день, тобто до 30.09.2013 р. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 08.05.2014 р. вказане заочне рішення залишено без змін. Апеляційний суд встановив, що рішення Ужгородського міськрайонного суду від 08.05.2012 р. про поновлення позивача на роботі ще не виконано. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16.11.2012 р. встановлено, що середньоденний заробіток позивача складає 434.86 грн. При цьому позивач на час розгляду справи у суді не заявляв вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку з коефіцієнтом підвищення зарплати, тому суд визначив середньоденний заробіток без цього коефіцієнту. Суд вже стягнув з відповідача середній заробіток за період з 10.05.2012 р. по 30.09.2013 р., однак без коефіцієнту підвищення зарплати.

Зазначає, що 02.10.2014року наказом Міністерства культури України №659/0/17-14 «Про поновлення на роботі ОСОБА_2М.» позивача було поновлено на посаді генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України. Однак, 08.10.2014року наказом Міністерства культури України за №676/0/17-14 ОСОБА_2 було звільнено з вказаної посади у зв'язку із закінченням дії трудового договору, згідно п.2 ст.36 КЗпП України.

Позивачем наказ про звільнення з посади генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України від 08.10.2014р. була оскаржено в судовому порядку.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.12.2014 р. позивачу було відмовлено в позові про визнання незаконним та скасування наказу Міністерства культури України №676/0/17-14 про звільнення з роботи, поновлення на роботі на посаді директора Національного музею народної архітектури та побуту України та стягнення коштів.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 17.02.2015 р. вказане рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18.12.2014 р. скасовано та ухвалено по справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства культури України №676/0/17-14 від 08.10.2014 року "Про звільнення ОСОБА_2М.", стягнуто моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 01.07.2015року рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17.02.2015 р. залишено без змін.

Позивач вказує на те, що 10.02.2015 року рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської з відповідача на користь позивача було стягнуто частину середнього заробітку у вигляді коефіцієнту заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 10.05.2012 року по 30.09.2013 рік в розмірі 11 746 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 08.05.2012 року за період з 01.10.2013 року по 02.10.2014 року у розмірі 121 189 грн.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 15.04.2015 р. вказане рішення залишено без змін.

Відповідно до пункту 10 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого з працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригується на коефіцієнт їх підвищення.

Періодом збереження середнього заробітку в даному випадку є вимушений прогул за час затримки виконання рішення суду (ст. 236 КЗпП України).

Тому середній заробіток повинен обраховуватися з врахуванням коефіцієнту підвищення посадового керівника музею за весь період затримки розрахунку при звільненні, виконання судового рішення про поновлення на роботі. Факт підвищення посадового окладу керівника музею підтверджується листом Міністерства культури України № 2207/10/13-13 від 25.07.2013 р. Згідно цього листа посадовий оклад керівника підвищувався з 20.01.2012 р. по 01.01.2013 р. сім разів.

Крім того, незаконне звільнення позивача з роботи згідно наказу відповідача від 08.10.2014року та не проведення розрахунку у день звільнення завдає йому моральну шкоду, так як позивач бездоганно працював у відповідача близько трьох років, за роботу неодноразово заохочувався. Відмова відповідача виплатити позивачу заборговані кошти завдає шкоди його діловій репутації, здоров'ю, вносить істотні вимушені зміни у його життєві і виробничі стосунки, знижує престиж.

З урахуванням додаткових пояснень та уточнених позовних вимог просив стягнути з Міністерства культури України на користь ОСОБА_2: заробітну плату за період з 02.10.2014 року по 08.10.2014року з коефіцієнтом підвищення та з компенсацією втрати її

частини у зв'язку з порушенням строку її виплати за період з 01.11.2014року по день винесення рішення суду в розмірі 4143 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.10.2014року по день винесення рішення суду з коефіцієнтом підвищення та з компенсацію втрати його частини у зв'язку з порушенням строку його виплати за період з 01.11.2014року по день винесення рішення суду в розмірі 134 323 грн.; компенсацію втрати частини середнього заробітку присудженого рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.10.2013 року та рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.02.2015року у зв'язку з порушенням строків виплати в розмірі 203 012 грн.; 100 000 грн. моральної шкоди та судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 липня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства культури України на користь ОСОБА_2 заробітну плату за період з 02.10.2014 року по 08.10.2014 року з коефіцієнтом підвищення та з компенсацією втрати її частини у звязку з порушенням строку її виплати за період з 01.11.2014 року по день винесення рішення в розмірі 4143 гривні.

Стягнуто з Міністерства культури України на користь ОСОБА_2

середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.10.2014 року по день винесення рішення суду з коефіцієнтом підвищення та з компенсацією втрати його частини у звязку з порушенням строку його виплати за період з 01.11.2014 року по день винесення рішення суду в розмір 134 323 гривні.

Стягнуто з Міністерства культури України на користь ОСОБА_2

3000 гривень моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Міністерства культури України до спеціального фонду Державного бюджету України 1628,26 гривні судового збору.

Не погоджуючись з даним рішенням представника позивача ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, якою просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 травня 2014 року в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного висновку.

Як встановлено, в судовому засіданні, - рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 08.05.2012 року позивача було поновлено на посаді директора Національного музею народної архітектури та побуту України. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16.11.2012 року вказане рішення в частині поновлення на роботі залишено без змін. Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.10.2013 року позов позивача було задоволено частково, а саме стягнуто з відповідача на користь позивача 152569,17 грн. середнього заробітку. Суд стягнув середній заробіток з відповідача за періодом затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі з 10.05.2012 р. по 351-й робочий день, тобто до 30.09.2013 р. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 08.05.2014 р. вказане заочне рішення залишено без змін. Апеляційний суд встановив, що рішення Ужгородського міськрайонного суду від 08.05.2012 р. про поновлення позивача на роботі ще не виконано. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16.11.2012 р. встановлено, що середньоденний заробіток позивача складає 434.86 грн. При цьому позивач на час розгляду справи у суді не заявляв вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку з коефіцієнтом підвищення зарплати, тому суд визначив середньоденний заробіток без цього коефіцієнту. Суд вже стягнув з відповідача середній заробіток за період з 10.05.2012 р. по 30.09.2013 р., однак без коефіцієнту підвищення зарплати.

Позивач просив стягнути з відповідача компенсацію втрати частини середнього заробітку, присудженого заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.10.2013 року у справі № 712/3848/12 та рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.02.2015 року у справі № 308/7524/14-ц,за період з 01.01.2014 року по день винесення рішення суду узвязку з порушенням строків його виплати.

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині суд послався на те, що присуджені рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28.10.2013 року у справі № 712/3848/12 кошти в розмірі 152 569,17 грн. вже стягнуті на користь позивача, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.02.2015 року у справі № 308/7524/14-ц про стягнення коштів на користь позивача перебуває в процесі виконання.

Крім того, суд послався на ст. 117 КЗпП України, вказуючи, що цією статтею не передбачено такої відповідальності як стягнення компенсації середнього заробітку за час затримки виплати зарплати після ухвалення рішення суду, яким вже вирішено питання такої відповідальності. За невиконання рішення суду у трудових спорах відповідальність передбачена Законом України «Про виконавче провадження», а не трудовим законодавством. Підстав для повторного застосування такої відповідальності у вигляді стягнення компенсації втрати частини середнього заробітку уже присудженого рішенням суду до відповідача немає.

Однак, з даним висновком суду першої інстанції колегія не погоджується виходячи з наступного.

Судом вірно встановлено, що на момент винесення оспорюваного рішення суду позивачем отримано присуджені судом кошти за рішенням суду від 28.10.2013 року і не отримано кошти, присуджені рішенням суду від 10.02.2015 року. Однак, вказані юридичні факти не припинили правовідносин між сторонами спору щодо компенсації втрати частини середнього заробітку, право на який було встановлено на підставі ст. 236 КЗпП України вказаними судовими рішеннями, а лише встановлюють межі періоду нарахування вказаної компенсації.

З розрахунку позовної вимоги про стягнення компенсації втрати частини середнього заробітку, який складено позивачем і міститься в матеріалах справи, вбачається, що така компенсація нарахована помісячно на щомісячні суми середнього заробітку за період невиконання судового рішення про поновлення позивача на роботі (ст. 236 КЗпП України), починаючи з 01.01.2014 року, а не за період затримки виплати зарплати після ухвалення рішення суду як встановлено судом. Позивач не формулював позовні вимоги, відхилені судом, як стягнути компенсацію середнього заробітку за період затримки виплати зарплати після ухвалення рішення суду.

Суд першої інстанції задовольняючи позов в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.10.2014 року правильно стягнув цей заробіток разом із компенсацією втрати його частини у звязку з порушенням строку його виплати, застосувавши регулювання передбачене Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159 та Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. N 1427.

Разом з тим, суд необґрунтовано відмовив у стягненні такої ж компенсації втрати частини середнього заробітку, нарахованого за інший період, що свідчить про подвійне відношення у правозастосуванні.

Законом України «Про виконавче провадження» (ст. 89) передбачено відповідальність боржника за невиконання рішення суду у трудових спорах немайнового характеру, а тому цей Закон не може бути застосовано до спірних правовідносин, так як позовні вимоги позивача є майновими.

Судом першої інстанції не враховано, що частина 1 ст. 90 Закону України «Про виконавче провадження» містить бланкетну норму про те, що за порушення вимог цього Закону, винні особи несуть відповідальність у

встановленому законом порядку. Крім того, Закон України «Про виконавче провадження» (ч. 2 ст. 3) не регулює спірні правовідносини після винесення рішення суду. Відповідальність боржника передбачена Главою 18 Бюджетного кодексу України, на яку посилається Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (пункти 24-33), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845.

Суд встановив, що 02.10.2014 року наказом Міністерства культури України № 659/0/17-14 «Про поновлення на роботі ОСОБА_2М.» позивача поновлено на посаді генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України з 27.01.2012 року. Вказаний факт потягнув відновлення трудових правовідносин між сторонами. Судом правильно встановлено, що рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 17.02.2015 року було визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства культури України від 08.10.2014 року «Про звільнення ОСОБА_2 М.». Після скасування підстави звільнення особа вважаються такою, що перебуває у трудових правовідносинах та може просити суд застосувати способи захисту свого трудового права.

Тому висновок суду, що трудове законодавство не регулює спірні правовідносини, є помилковим, так як спір виник саме з трудових правовідносин. Спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, повязаним з недотриманням законодавства про оплату праці абзац 2 п.п. 2.3 рішення КСУ від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013.

Суд помилково оцінив позовні вимоги позивача в частині стягнення компенсації втрати середнього заробітку (за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі), присудженого судовими рішеннями, як повторне застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

В разі встановлення тотожності сторін, предмету та підстав позову суд повинен був закрити провадження у справі, однак у даному випадку тотожність відсутня.

В даному випадку має значення факт перебування позивача у трудових правовідносинах з відповідачем під час спірного періоду, а не факт винесення рішення суду про присудження середнього заробітку, компенсацію втрати частини якого позивач просив стягнути з відповідача.

Суд першої інстанції не застосував до спірних трудових правовідносин норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», Порядок проведення компенсації громадянам

втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159 та Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. N 1427 для нарахування компенсації втрати частини середнього заробітку, присудженого за період з 10.05.2012 року по 30.09.2013 року (заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.10.2013 року у справі № 712/3848/12) та за період з 01.10.2013 року по 02.10.2014 (рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.02.2015 року у справі № 308/7524/14-ц).

Суд не врахував, що позивач просив стягнути компенсацію середнього заробітку з 01.01.2014 року, в той час як рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі № 308/7524/14-ц винесено 10.02.2015 року, а тому твердження суду, що позивач просить стягнути кошти за невиконання цього судового рішення не відповідає дійсності. Позивач не просив суд притягнути відповідача до відповідальності за невиконання рішення суду, а просив застосувати правові наслідки невчасної виплати та невиплати середнього заробітку за ті періоди, за які суд вже присудив середній заробіток. З розрахунку позовних вимог вбачається, що позивач нарахував компенсацію втрати частини середнього заробітку помісячно, а не на загальні суми присуджені судом згідно двох судових рішень.

Винесення рішення суду про стягнення середнього заробітку не припиняє правовідносини, врегульовані вищенаведеним законодавством, яким передбачена компенсація цього заробітку.

В розясненнях, наданих в п.п 2 п. 22 постанові Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» N 13 від 24.12.99 вказується про те, що компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів

України від 20 грудня 1997 р. N 1427.

В рекомендаціях ВССУРЦКС, викладених в листі «Щодо обов'язкових для всіх судів України правових позицій» від 16.01.2012 року та інформаційному листі від 16.01.2012 року № 41/0/4-12 «Щодо застосування окремих норм цивільного законодавства», в пунктах 1 розділу «Зобов'язання, що виникають внаслідок заподіяння шкоди» наголошено про необхідність застосування статті 34 Закону України "Про оплату праці", якою передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, яка провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

В постанові ВСУ від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14 зазначено, що компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення.

В правовій позиції, висловленій в постанові ВСУ від 07.11.2012 року у справі № 6-131цс12 вказується на те, що строки виплати заробітної плати регулюються, зокрема ст. 115 КЗпП України.

Системний аналіз ст. 34 Закону України «Про оплату праці», положень Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050 - III, ст. 115 КЗпП України, Порядку № 159 дає підстави для висновку, що основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення власником встановлених строків виплати нарахованих доходів (зокрема, заробітної плати, пенсії, соціальної виплати, страхових виплат). При цьому, компенсація за порушення строків виплати нарахованого доходу проводиться незалежно від вини органу, що здійснює відповідні виплати та незалежно від порядку і підстав нарахування цього доходу чи його частини: самим підприємством добровільно чи на виконання судового рішення, оскільки ці нормативні акти не містять будь-якого виключення

Згідно позиції Конституційного Суду України, - кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у звязку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги абзац 11 п.п 2.2 рішення КСУ від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013.

З листа Державної казначейської служби України № 5-08/833-15085 від 20.05.2015 року вбачається, що кошти середнього заробітку, присуджені позивачу рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.10.2013 року у справі № 712/3848/12 виплачені позивачу 15.05.2015 року.

З листа Державної казначейської служби України № 5-08/3146-24375 від 30.10.2015 року вбачається, що кошти середнього заробітку, присуджені позивачу рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.02.2015 року у справі № 308/7524/14-ц виплачені позивачу 23.10.2015 року.

З розрахунку позивача вбачається, що ним нарахована компенсація втрати частини середнього заробітку, присудженого за період, вказаний у рішенні суду від 28.10.2013 року у справі № 712/3848/12, по 14.05.2015 року, а компенсація втрати частини середнього заробітку, присудженого за період, вказаний у рішенні суду від 10.02.2015 року у справі № 308/7524/14-ц, по 30.09.2015 року.

Колегія перевірила правильність розрахунку вимог та вважає його правильним, а відповідач не заперечив проти правильності поданого позивачем розрахунку позовних вимог.

Невиплата позивачу коштів завдала шкоди його діловій репутації, здоров'ю, вносить істотні вимушені зміни у його життєві і виробничі стосунки, знижує престиж. Присуджена судом сума непропорційна по відношенню до задоволеної частини позову. Тому суд змінює рішення в цій частині та стягує 20 000 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 липня 2015 року змінити, в частині відмови в задоволенні позову.

Стягнути з Міністерства культури України на користь ОСОБА_2 компенсацію втрати частини середнього заробітку, присудженого рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.10.2013 року та рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.02.2015року у зв'язку з порушенням строків виплати по день винесення рішення в розмірі 258 566,00 грн.

Стягнути з Міністерства культури України на користь ОСОБА_2 суму моральної шкоди в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді