У х в а л а

4 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сеніна Ю.Л.,Романюка Я.М.,Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня

2012 року, рішення Апеляційного суду Київської області від 16 квітня

2013 року, рішення цього ж суду від 20 жовтня 2014 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 6 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: публічне акціонерне товариств «Платинум Банк», публічне акціонерне товариство «Астра Банк», публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про визнання права власності на 1/2 частину спільного майна подружжя та його поділ,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зазначеною заявою про перегляд судових рішень на підставі пунктів 1 та 4 статті 355 ЦПК України.

У заяві ОСОБА_4 зазначає, що заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2012 року позов задоволено у повному обсязі, постановлено: визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 нежиле приміщення на АДРЕСА_1 в м. Обухові; нежиле приміщення на АДРЕСА_2 у м. Обухові, нежиле приміщення на АДРЕСА_3 в м. Українка, нежиле приміщення (магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1») на АДРЕСА_4 на території КП «Ринок Ранковий» у

м. Обухові, житловий будинок на АДРЕСА_5, Обухівського району, Київської області, земельну ділянку площею 0,06 га на АДРЕСА_1 у м. Обухові, земельну ділянку площею 49,79 кв.м. на

АДРЕСА_4 на території КП «Ринок Ранковий» у м. Обухові; визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 вищезазначеного майна.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 16 квітня 2013 року апеляційну скаргу ПАТ «Платинум Банк» задоволено частково, рішення суду першої інстанції в частині визнання нежилого приміщення на АДРЕСА_2 у м. Обухові спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та

ОСОБА_4 й визнання за ОСОБА_5 права власності 1/2 частину зазначеного нежилого приміщення скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення, яким у зазначеній частині позову відмовлено; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2013 року касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено, заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2012 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 16 квітня 2013 року залишено без змін.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20 жовтня

2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано в частині визнання нежилого приміщення на АДРЕСА_2 у м. Обухові спільною сумісною власністю

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 й визнання за ОСОБА_5 права власності 1/2 частину зазначеного нежилого приміщення, у цій частині ухвалено нове рішення, яким в зазначеній частині позову відмовлено; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року рішення Апеляційного суду Київської області від 20 жовтня 2014 року в частині задоволення позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 нежитлового приміщення на АДРЕСА_3 у м. Українка та земельної ділянки площею 49,79 кв.м. для комерційного використання, що розташована на вул. Каштановій у м. Обухові та їх поділ скасовано, у цій частині справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; в іншій частині рішення суду апеляційного суду залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати заочне рішення Обухівського районного суду Київської області

від 25 грудня 2012 року, рішення Апеляційного суду Київської області

від 16 квітня 2013 року, рішення цього ж суду від 20 жовтня 2014 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а також невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема статей 52, 320 ЦК України, статей 57, 60, 61

СК України.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 наводить ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 листопада 2011 року, 15 лютого, 6 листопада 2012 року, 13 листопада, 18 грудня 2013 року, від 23 квітня, 24 грудня 2014 року, рішення цього ж суду від 20 липня 2011 року, рішення Верховного Суду України від 8 вересня 2010 року, постанову Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Відповідно до пунктів 1, 4 статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в повному обсязі суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно було придбано в період шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання нежилого приміщення на АДРЕСА_2 у м. Обухові спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 й визнання за ОСОБА_5 права власності 1/2 частину зазначеного нежилого приміщення та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в позові, апеляційний суд виходив з того, що спірне нежиле приміщення набуте ОСОБА_4 на підставі договору дарування, а тому є її особистою приватною власністю згідно положень пункту 2 частини першої статті 57 СК України. Позивачем не заявлялись вимоги про визнання зазначеного нежитлового приміщення спільною сумісною власністю на підставі статті 62 СК України.

Скасовуючи рішення апеляційного суду в частині задоволення позову про визнання нежилого приміщення на АДРЕСА_3 у м. Українка та земельної ділянки 49,79 кв.м. на АДРЕСА_4 на території КП «Ринок Ранковий» у м. Обухові спільною сумісною власністю та їх поділ з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, касаційний суд виходив з того, що спірне майно було придбано ОСОБА_4 як суб'єктом підприємницької діяльності, а тому таке майно не може бути об'єктом права спільної сумісної власності.

У наданих для порівняння:

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 листопада 2011 року, 15 лютого, 6 листопада 2012 року, 13 листопада, 18 грудня 2013 року, від 23 квітня 2014 року, 24 грудня 2014 року, рішенні цього ж суду від 20 липня 2011 року, рішенні Верховного Суду України від 8 вересня 2010 року суди виходили з того, майно приватного підприємства чи фізичної особи підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності;

- постанові від 2 жовтня 2013 року Верховний Суд України керувався тим, що установивши факт отримання особою коштів від третіх осіб з метою придбання спірних нежилих приміщень для здійснення підприємницької діяльності та не встановивши поворотний характер цієї допомоги, суд неправильно застосував норму статтю 60 СК України й дійшов до помилкового висновку про набуття придбаним майном статусу спільного майна подружжя, оскільки в силу вимог статті 57 СК України, майно, отримане одним із подружжя за безвідплатною угодою або за кошти, які належали йому особисто, є його приватною власністю.

Зміст наданих заявницею для порівняння судових рішень судів касаційної інстанції та їх порівняння із судовим рішенням, яке вона просить переглянути, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Надана для порівняння постанова Верховного Суду України не свідчить про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у цій постанові висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Заява ОСОБА_4 в частині перегляду рішення Апеляційного суду Київської області від 16 квітня 2013 року, відповідно до вимог частини першої статті 354 ЦПК України, не підлягає розгляду по суті, оскільки ухвалою касаційного суду від 18 червня 2014 року, яке заявник не просить переглянути, зазначене рішення апеляційного суду скасовано.

Доводи, які викладені в заяві не свідчать про наявність підстав, передбачених пунктами 1, 4 статті 355 ЦПК України, для перегляду судових рішень.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: публічне акціонерне товариств «Платинум Банк», публічне акціонерне товариство «Астра Банк», публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про визнання права власності на 1/2 частину спільного майна подружжя та його поділ за заявою ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Обухівського районного суду Київської області

від 25 грудня 2012 року, рішення Апеляційного суду Київської області

від 16 квітня 2013 року, рішення цього ж суду від 20 жовтня 2014 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Л. Сенін
Я.М. Романюк
А.Г. Ярема