Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2015 р. Дніпровський районний суд м.Києва

в складі: головуючого - судді Гончарук В.П.

при секретарях - Погорілій К.В., Лисенко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Київської міської ради третя особа: Головне Управління юстиції в м.Києві про визнання недійсними правочинів, визнання права власності в порядку спадкування, стягнення матеріальної та моральної шкоди, суд, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Київської міської ради третя особа: Головне Управління юстиції в м.Києві про визнання недійсними правочинів, визнання права власності в порядку спадкування, стягнення матеріальної та моральної шкоди з урахуванням уточненої позовної заяви просив визнати недійним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 10.06.1986 року, визнати недійсним заповіт ОСОБА_5, від 03.10.1990 року, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ОСОБА_2 від 31.03.1994 р., визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 від 13.06.1997 р. посвідчений державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.01.1996 року, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18.11.2011 р., видане державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Чернієнко В. Ю., визнати за позивачем право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на спадкове майно, а саме житловий будинок по АДРЕСА_1, сарай, майно в будинку, земельну ділянку, заощадження, родинні коштовності після померлої тітки ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6, яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових справ після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 своєї матері ОСОБА_8 на ? частини майна, та в свою чергу на ? частини після померлого свого чоловіка ОСОБА_9, яка прийняла спадщину але не оформила своїх спадкових прав після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_9, визнати недійсним та незаконним рішення Київської міської ради народних депутатів від 13 травня 1999 року № 238/339 у частині надання ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1000 гектарів для обслуговування жилого будинку господарських будівель у спільну сумісну власність з ОСОБА_6, ОСОБА_10та ОСОБА_11, визнати недійсним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю, виданий на ім.»я ОСОБА_2 на підставі рішення Київської міської ради народних депутатів від 13 травня 1999 року № 238/339, визначити, що частка померлої ОСОБА_6 в праві спільної сумісної власності на присадибну земельну ділянку загальною площею 0,1000 га по АДРЕСА_2 становила 2/4. Визнати за позивачем ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на 2/4 частину земельної ділянки загальною площею 0,1000 га для обслуговування жилого будинку господарських будівель, яка розташована в АДРЕСА_2 (кадастровий номер НОМЕР_1), що належала померлій ОСОБА_6, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданого на підставі рішення Київської міської ради від 13.05.1999 р. № 238/339. Відсторонити відповідача ОСОБА_2 від спадкування згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 18.11.2011 р. № 28742415. Вилучити від відповідача ОСОБА_2, власність по АДРЕСА_1 згідно з чинним законодавством судом передати позивачу ОСОБА_1 Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 40 000 грн. моральної шкоди. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду за зруйнування будинку в розмірі 850 000 грн., матеріальну за майно яке перебувало в будинку в розмірі 350 000 грн., моральну шкоду в розмірі 500 000 грн. та повернути родинні коштовності або відшкодувати грошима 400 000 грн. а всього 2 140 000 грн. судові витрати позивач просить покласти на відповідача ОСОБА_2

Свої вимоги позивач мотивує тим, що після смерті останнього члена родини позивача залишилась спадщина : житловий будинок, капітальна споруда, сарай, земельна ділянка 0,05 га, майно в будинку, заощадження в Ощадбанку та родинні коштовності по АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його рідна тітка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті ОСОБА_6 залишилась спадщина у вигляді 1/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1. В листопаді 2011 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18.11.2011 року, видане Чернієнко В.Ю., державним нотаріусом Восьмої Київської держнотконтори, на підставі заповіту, посвідченого Десятою Київською держнотконторою 13.06.1997р., зареєстрованого в реєстрі за № 2у-694. Заповіт на ім'я ОСОБА_2 Тому просив суд визнати нікчемним заповіт ОСОБА_6, 1925 року народження, серії ААІ №951 132, складений 13 червня 1997 року, нотаріально посвідченого державним нотаріусом Десятою Київською державкою нотаріальною конторою 13.06.1997 р., зареєстрованого в реєстрі за №2у-694. Позивач зазначає що після смерті ОСОБА_8 - бабусі, ОСОБА_9 дідуся, ОСОБА_5 тітку позивача спадкові справи не заводились, а тому вважає що документи які були надані відповідачкою ОСОБА_2, для прийняття спадщини є такими, що сфальшовані після смерті ОСОБА_6 На думку позивача відповідач ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3, є таким що у незаконний спосіб набули вищезгадане майно, а тому просить відсторонити ОСОБА_2 від спадщини яка має належати позивачу ОСОБА_1

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та з урахуванням всіх своїх уточнень позовних вимог просив суд задовольнити в повному обсязі , стягнути з відповідачів судові витрати.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав надавши суду свої запереченя, пояснив, що позивачем не наведено конкретних норми закону, не доведено обставини на які посилається позивач, позовні вимоги є надумані та будь-яких правових підстав для задоволення позову не має.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з»явилась повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі.

Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з»явився про день час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі.

Третя особа Головне управління юстиції в м. Києві в судове засідання не з'явилась, повідомлені належним чином про день час та місце розгляду справи.

Суд, вислухавши пояснення позивач, представника відповідача, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6

Після смерті ОСОБА_6 Восьмою Київською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №226 від 12.10.2010 року. З матеріалів спадкової справи вбачається, що 12 жовтня 2010 року ОСОБА_2 як спадкоємець за заповітом звернулася до Восьмої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_6. 21 березня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до Восьмої Київської державної нотаріальної контори із заявою, в якій повідомив, що він є рідним племінником померлої ОСОБА_6 та не відмовляється він належної йому частки у спадковому майні та буде звертатись до суду для визнання заповіту недійсним. Листом від 22.03.2011 року вих. №417/02-14 та від 28.03.2011 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що нотаріальні дії відкладаються на строк до одного місяця та по наданим документам не вбачається встановити повний родинний зв'язок.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.05.2011 року заяву ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено встановлено факт, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 є двоюрідною онукою ОСОБА_6 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2013 р. встановлено що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, є рідною тіткою ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.04.2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа : Головне управління юстиції в м. Києві про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволені, ОСОБА_1 визначено додатковий строк. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.08.2014 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14.04.2014 року скасовано, та постановлено нове, за яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа : Головне управління юстиції в м. Києві про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовлено.

Відповідно до ч. 3 ст.. 61 Цивільного кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до матеріалів спадкової справи № 226 відносно майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 та згідно заповіту посвідченого Десятою Київською державною нотаріальною конторою 13 червня 1997 року, вбачається що померла заповіла ОСОБА_2 належну їй частину жилого будинку що знаходиться в АДРЕСА_1.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" п. 4 роз'яснено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Крім того, ч. 1 та 2 ст. 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Таким чином, законодавством України не містить норм, які б дали підстави вважати, що заповіт в якому не зазначено дати та місця народження заповідача і не вказано обсяг спадкового майна є нікчемним, або ж такий заповіт можна було б визнати недійсним в судовому порядку.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею.

Відповідно до ст. 1301 Цивільного кодексу України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках,

встановлених законом.

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 та визнання за ним право власності на присадибну земельну ділянку по АДРЕСА_1, то дані вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" ч. 1 та 4 п. 24 роз'яснено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину.

Відносно позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на землю, виданого на ім.»я ОСОБА_2, суд не вважає їх такими що не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки позивачем) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів

Згідно вимог ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд приймає до уваги той факт, що твердження позивача, наведені у позовній заяві відносно відшкодування моральної та матеріальної шкоди не підкріпленні жодним доказом.

Згідно з абз. 2 п. 5 Постанови, Верховного Суду України N 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому доказуванню позивачем підлягають такі обставини: наявність моральної шкоди, протиправність діяння того хто спричинив цю шкоду, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Зокрема, необхідно з'ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 9 цієї постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. І відповідно до положень ст. 10 ЦПК саме позивач має довести наявність усіх вищевказаних обставин для вирішення питання про наявність та розмір моральної шкоди.

Позивач, як на підставу спричинення моральної шкоди посилається на обставини, котрих насправді не було, і які не є протиправними.

Суд дослідивши матеріали справи приходить до висновку що позовні вимоги щодо визнання недійсним рішення щодо надання земельної ділянки, скасування Державного акту на право приватної власності на землю, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину та визнання недійсни заповіту є такі що не обґрунтовані та базуються на припущеннях, разом з тим позивачем у судовому засіданні не було надано суду жодних достовірних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, тому позов не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 202, 203, 215, 1257, 1272, 1301 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 131, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Київської міської ради третя особа: Головне Управління юстиції в м.Києві про визнання недійсними правочинів, визнання права власності в порядку спадкування, стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовити .

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва шляхом подання апеляційної скарга на рішення суду протягом 10 діб з дня проголошення рішення, а особами, що приймали участь у судовому розгляді але були відсутні під час проголошення протягом 10 діб з дня отримання копії судового рішення.

Суддя: