Справа № 308/9276/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

16 грудня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Панька В.Ф.

суддів Куштана Б.П., Ігнатюка Б.Ю.

при секретарі Дашковської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 2 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради про розірвання шлюбу та зустрічної позовної зави ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, мотивуючи його тим, що 12 серпня 2004 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції, актовий запис № 390. Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Спільне життя з відповідачем не склалося, через різні погляди на життя, з 27 травня 2014 року проживають окремо, більше пяти років шлюбних стосунків не підтримують. Просив шлюб укладений між ним та відповідачем розірвати, неповнолітнього сина ОСОБА_3 залишити проживати з позивачем. В свою чергу ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 в якій просить шлюб укладений між нею та відповідачем розірвати, неповнолітнього ОСОБА_3 залишити проживати з нею ОСОБА_2, мотивуючи його тим, що в сімї постійні сварки та непорозуміння, тривалий час проживають окремо.

Зазначеним рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено частково, зустрічну позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини задоволено повністю. Шлюб, зареєстрований 12 серпня 2004 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по Ужгородського міськрайонного управління юстиції, серії 1-ФМ № 078017, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, актовий запис № 390 - розірвано. Неповнолітнього ОСОБА_3, 26.02.2007 залишено проживати з матірю, ОСОБА_2.

ОСОБА_1 не погодився з цим рішенням, порушив питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог, та залишити проживати малолітнього сина разом з ним.

Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріально та процесуального права.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом апеляційну скаргу з наведених підстав підтримав.

Позивач за зустрічним позовом просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, осіб, які приймали участь у судовому засіданні та дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги апелянта зводяться до твердження того, що: апелянт звертався із заявою про перенесення судового засідання в звязку з тяжкою хворобою свого представника, яке судом було проігноровано, внаслідок чого він був позбавлений кваліфікованої юридичної допомоги; представник апелянта звертався до суду з клопотанням про витребування з Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області результатів перевірок заяв ОСОБА_2 по відношенню до апелянта, однак дане клопотання судом було проігноровано; вважає висновок органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 13.03.2013 року необєктивним та упередженим відносно нього, оскільки за адресою вул. Бестужева, 8/73 в м.Ужгород, яка оглянута комісією органу опіки та піклування ОСОБА_2 на час огляду та тепер не проживає; не було обстежено умов проживання апелянта, хоча він неодноразово повідомляв, що за адресою вул. Довженка, 8/5 він тільки зареєстрований, а фактично проживає на ІНФОРМАЦІЯ_2.

Однак, зазначені доводи не можуть бути прийняті до уваги на підставі наступного.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів.

Матеріалами справи встановлено, що Згідно свідоцтва про укладення шлюбу виданого у відділі реєстрації актів цивільного стану по Ужгородського міськрайонного управління юстиції, серії 1-ФМ № 078017 від 12 серпня 2004 року вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, про що в книзі реєстрацій актів про одруження зроблено запис за № 390.

Згідно свідоцтва про народження виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції серії 1-ФМ № 065177 ОСОБА_3 народився 26.02.2007 р. та його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14.10.2014 року з ОСОБА_1 зобовязано стягнути на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3, 26.02.2007 р.н. врозмірі 1/3 частки всіх видів заробітку ОСОБА_1В. починаючи з 12.06.2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 13.03.2015 р. за № 121/12-25 орган опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, разом з матірю, ОСОБА_2, за адресою її місця проживання.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.

У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та рівними права батьків щодо спілкування з дитиною, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 р. року по справі «Хант проти України»).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

У силу ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати,батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою.

Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини.

Згідно приписів ст.157, ч.1, ч.2, ч.3 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, який надав перевагу в питанні визначення місця проживання дитини, з урахуванням встановлених обставин саме матері, і ці висновки відповідають закону та положенням, викладеним в Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року.

При вирішенні даного спору суд врахував інтереси дитини, її вік та наявність правових підстав для визначення місця проживання малолітньої дитини з матірю та відсутність будь-яких виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення дитини з нею.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в повному обсязі з'ясував обставини, на які посилались сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності та дав належну оцінку згідно зі ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст.307, 308, 314 ЦПК України, судова колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 2 червня 2015 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді :